ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" березня 2023 р. Справа №914/1095/22

м. Львів

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого (судді-доповідача): Бойко С.М.,

суддів: Бонк Т.Б.,

Якімець Г.Г.,

секретар судового засідання Яремко О.А.,

явка представників сторін:

від позивача Кулеба В.М. адвокат (ордер серія ВС № 1173967 від 16.01.2023)

від відповідача не з`явилися

від третьої особи не з`явилися

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_1 б/н від 16.01.2023

на ухвалу Господарського суду Львівської області від 28.12.2022, суддя Горецька З.В., м. Львів, повний текст ухвали складено 02.01.2023

про закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України

у справі № 914/1095/22

за позовом ОСОБА_1 , м. Стрий

до відповідача ОСОБА_2 , м. Стрий

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3

про визнання недійсним правочину

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

31.05.2022 в Господарський суд Львівської області звернулась ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 про визнання недійсним правочину заяви (одностороннього правочину) ОСОБА_2 від 31.07.2014.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 31.07.2014 відповідач ( ОСОБА_2 ) без відома та згоди позивача ( ОСОБА_1 ) написав заяву, за змістом якої просив голову ЖБК «Успіх» припинити дію його договорів в ЖБК «Успіх», що базувалися на договорі переведення боргу від 20.02.2014 та повернути 5 (п`ять) квартир загальною площею 252 кв.м. у пайовий фонд кооперативу; звільнити його від доплати на р/р ЖБК «Успіх» в розмірі 4 873 дол. США за кожен пай; укласти два нових договори на паї (квартири) АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 загальною площею 132 кв.м.; з врахуванням повернутих ним 252 кв.м. у пайовий фонд житлово будівельного кооперативу, звільнити його від подальшої сплати будь-яких внесків, що будуть стосуватись паїв (квартир) за № 22 та АДРЕСА_2 .

Позовна заява мотивована тим, що позивач не уповноважував відповідача на розпорядження спільним сумісним майном - пайовими внесками в ЖБК «Успіх», яке створено під час перебування з нею в шлюбі на підставі їх спільного сумісного майна, зокрема за спільно набуті кошти подружжя.

Позивач також стверджує, що ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 15.04.2022 в справі №456/1060/22 відмовлено у відкритті провадження в справі за цим ж позовом, оскільки спір за підсудністю розглядається господарським судом.

Правовими підставами позову зазначає ст. 60, 61, 65 Сімейного кодексу України та ст.ст. 190, 215, 369, 656 Цивільного кодексу України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 28.12.2022 провадження по справі закрито на підставі п.1 ч.1 ст.231 ГПК України, оскільки ця справа не підсудна господарському суду за суб`єктним складом учасників, а тому і не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Ухвала суду мотивована тим, що правова підстава позову та зміст позовних вимог щодо визнання недійсною заяви (одностороннього правочину) від 31.07.2014 про розпорядження пайовими правами її чоловіка, не виникає з корпоративних правовідносин; позов позивача спрямований на захист права власності на нерухоме майно особи, яка не є членом кооперативу.

При цьому критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом розглядаються будь які справи, в яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права неодноразово викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема, від 29.06.2021 у справі №916/2813/18, від 01.06.2021 у справі №910/2388/20 та від 09.02.2021 у справі №520/17342/18.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати ухвалу місцевого господарського суду та направити справу до Господарського суду Львівської області для продовження розгляду в зв`язку з порушенням норм процесуального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що:

відповідач ОСОБА_2 є членом ЖБК «Успіх». Носієм корпоративних права він став перебуваючи в шлюбі з позивачем; майнові права є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки є спільними коштами подружжя;

- суд не надав оцінку постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 в справі № 916/2813/18, висновки якої є подібними до правовідносин в цій справі, а тому підлягали застосуванню;

- зазначає, що ухвалою від 15 квітня 2022 року Стрийського міжрайонного суду Львівської області (цивільної юрисдикції) відмовлено у відкритті провадження у справі за №456/1060/22 та роз`яснено звернутися в суд господарської юрисдикції. Посилається на правову позицію викладену в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018, в справі № 243/5078/17 , від 12.12.2018 в справі № 490/9823/16-ц та від 12.12.2018 в справі №761/12676/17 про те, що існування юрисдикційного конфлікту та наявність в процесуальних кодексах України імперативних приписів, що унеможливлюють повторне звернення до суду з аналогічним позовом після закриття судом провадження, а отже розгляд такого спору має завершитися за правилами того судочинства, відповідно до якого розглядається справа.

Вказане зумовлене тим, що заявнику має бути забезпечено доступ до правосуддя, що включає і розгляд скарги по суті, навіть в іншому, ніж це передбачено законом, судочинстві, оскільки перешкоди до розгляду в належному судочинстві виникли у зв`язку з процесуальною діяльністю суду.

Учасники справи не скористалися правом передбаченим ст. 263 ГПК України, відзиву на апеляційну скаргу не подали.

У судове засідання 29.03.2023 з`явився представник позивача, представник відповідача та третьої особи в судове засідання не з`явилися, а тому враховуючи строки розгляду апеляційної скарги на рішення суду визначені ч. 1 ст. 273 ГПК України та в порядку п. 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України суд розглядає справу за їх відсутності.

У відповідності до ч. 12 ст. 270 ГПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. З врахуванням того, що явка учасників справи в судове засідання обов`язковою не визнавалась, а тому судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та третьої особи, що не з`явилися за наявними в справі доказами.

У судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу задоволити, ухвалу місцевого господарського суду скасувати і справу направити для розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з ст. 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши доводи і заперечення, наведені в апеляційній скарзі, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанцій норм процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а ухвала суду першої підлягає залишенню без змін.

Згідно встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин вбачається

Предметом позовних вимог є визнання недійсним правочину заяви (одностороннього правочину) відповідача ОСОБА_2 від 31.07.2014, поданої ним як членом кооперативу ЖБК «Успіх» на ім`я голови правління ЖБК «Успіх» ОСОБА_3 , за змістом якої ОСОБА_2 просив голову ЖБК «Успіх» припинити дію його кооперативних договорів в ЖБК «Успіх», що базувалися на договорі переведення боргу від 20.02.2014 та повернути 5 (п`ять) квартир загальною площею 252 кв.м. у пайовий фонд кооперативу; звільнити його від доплати на р/р ЖБК «Успіх» в розмірі 4 873 дол. США за кожен пай; укласти два нових кооперативних договори на паї (квартири) АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 загальною площею 132 кв.м.; з врахуванням повернутих ним 252 кв.м. у пайовий фонд кооперативу, звільнити його від подальшої сплати будь-яких внесків, що будуть стосуватись паїв (квартир) за АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .

Підставою позову в цій справі є те, що заява від 31.07.2014 підписана відповідачем ( ОСОБА_2 ) без відома та згоди позивача ( ОСОБА_1 , яка є дружиною ОСОБА_2 - відповідача).

Позивачем зазначено, що підписавши заяву (односторонній правочин), що є предметом оскарження відповідач (як її чоловік) одноосібно розпорядився майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя без її згоди.

Як вбачається з протоколу № 1 загальних зборів членів ЖБК «Успіх» від 26.07.2014, відповідач ОСОБА_2 є членом кооперативу, проте позивач не належить до його членів. За організаційно-правовою формою юридичних осіб ЖБК «Успіх» є кооперативом.

Позивач прагне змінити розподіл паю у статутному капіталі ЖБК для відновлення становища, яке існувало до виконання спірного правочину. Звідси у цій справі існує спір, що виник з правочину щодо розподілом паю між учасниками в ЖБК «Успіх» з одного боку та між позивачем яка не є (і не була) учасником кооперативу ЖБК «Успіх».

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності.

Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Справи, що належать до юрисдикції господарських судів, визначено статтею 20 ГПК України, за змістом пунктів 3, 4, 15 частини першої якої господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, у тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів; справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах; й інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України, за змістом частини першої якої господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Згідно з частинами першою та третьою статті 167 Господарського кодексу України (далі - ГК України) корпоративні права -це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Власник корпоративних прав бере участь у капіталі господарської організації, а реалізація правомочностей, які надаються власнику корпоративних прав, надає йому можливість впливати на діяльність господарської організації.

Відповідно під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, які виникають, змінюються та припиняються щодо права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

За змістом частин першої та другої статті 55 ГК України суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством. Суб`єктами господарювання є: господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до ЦК України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку; громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Господарською діяльністю у ГК України вважається діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Цей Кодекс розрізняє господарську діяльність, яка має на меті отримання прибутку (підприємництво) і некомерційну господарську діяльність, яка здійснюється без такої мети (стаття 3).

Громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності, є учасниками відносин у сфері господарювання, а відносини, що складаються між суб`єктами господарювання та суб`єктами організаційно-господарських повноважень у процесі управління господарською діяльністю належать до господарських відносин (стаття 2, частина шоста статті 3 ГК України).

Питання господарської діяльності кооперативів врегульовано статтею 94 ГК України, яка визначає кооперативи як добровільні об`єднання громадян з метою спільного вирішення ними економічних, соціально-побутових та інших питань, які можуть створюватися у різних галузях (виробничі, споживчі, житлові тощо). Кооперативи здійснюють свою господарську діяльність відповідно до вимог ГК України, інших законодавчих актів.

Законодавець врегулював приписами статей 95-100 ГК України порядок створення та діяльності виробничих кооперативів, як таких, що є, поміж інших, підприємствами колективної власності, передбачивши водночас існування відповідного закону, що регулює діяльність різних видів кооперативів (частина перша статті 94 ГК України).

Зазначені вище норми ГК України кореспондуються із приписами статей 83, 85, 86 ЦК України, згідно з положеннями яких юридичні особи можуть створюватися у формі товариств, установ та в інших формах, встановлених законом. Товариством є організація, створена шляхом об`єднання осіб (учасників), які мають право участі у цьому товаристві. Товариство може бути створено однією особою, якщо інше не встановлено законом. Непідприємницькими товариствами є товариства, які не мають на меті одержання прибутку для його наступного розподілу між учасниками. Непідприємницькі товариства (кооперативи, крім виробничих, об`єднання громадян тощо) та установи можуть поряд зі своєю основною діяльністю здійснювати підприємницьку діяльність, якщо інше не встановлено законом і якщо ця діяльність відповідає меті, для якої вони були створені, та сприяє її досягненню.

Правові, організаційні, економічні та соціальні основи функціонування кооперації в Україні визначаються Законом України «Про кооперацію».

За змістом положень статей 2, 6, 9 цього Закону кооператив є юридичною особою, державна реєстрація якого проводиться в порядку, передбаченому законом. Відповідно до завдань та характеру діяльності кооперативи поділяються на такі типи: виробничі, обслуговуючі та споживчі. За напрямами діяльності кооперативи можуть бути сільськогосподарськими, житлово-будівельними, садово-городніми, гаражними, торговельно-закупівельними, транспортними, освітніми, туристичними, медичними тощо. Кооператив створюється його засновниками на добровільних засадах (частина перша статті 7 Закону України «Про кооперацію»).

Згідно з положеннями статті 12 Закону України "Про кооперацію" основними правами члена кооперативу є, зокрема, участь в господарській діяльності кооперативу, а також в управлінні кооперативом, право голосу на його загальних зборах, право обирати і бути обраним в органи управління; користування послугами кооперативу; право вносити пропозиції щодо поліпшення роботи кооперативу, усунення недоліків у роботі його органів управління та посадових осіб; право звертатися до органів управління та органів контролю за діяльністю кооперативу, посадових осіб кооперативу із запитами, пов`язаними з членством у кооперативі, діяльністю кооперативу та його посадових осіб, одержувати письмові відповіді на свої запити.

За змістом наведених норм корпоративні права характеризуються тим, що особа, яка є учасником (засновником, акціонером, членом) юридичної особи має право на участь в управлінні господарською організацією та інші правомочності, передбачені законом і статутними документами. Відповідно, члени кооперативу незалежно від напряму його діяльності є носіями корпоративних прав, а відносини між його членами та кооперативом, які пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, є корпоративними.

Відносини між позивачкою та відповідачем у справі не носять характеру корпоративних й, відповідно, господарсько-правових, оскільки позивач не має і ніколи не мала права на пай в статутному капіталі ЖБК, а звідси - й на участь в управлінні ним, на розподіл паю тощо.

При вирішенні питання про те, чи можна вважати правовідносини та відповідний спір господарськими, слід керуватися ознаками, наведеними у статті 3 ГК України. Господарський спір належить до юрисдикції господарського суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського й цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом.

Отже, критеріями розмежування розгляду справ у порядку цивільного чи господарського судочинства є як суб`єктний склад сторін спору, так і характер спірних правовідносин.

При цьому в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 серпня 2019 року в справі № 646/6644/17 (провадження № 14-352цс19) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду подібних справ визначальним є характер правовідносин, з яких виник спір. Суб`єктний склад спірних правовідносин є формальним критерієм, який має бути оцінений належним судом.

Відповідно до положень статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Отже, критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Відповідно до частин першої, другої статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Юрисдикція господарських судів визначена статтею 20 Господарського процесуального кодексу України, за змістом пункту 4 частини першої якої господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах.

Отже, винятком є спори щодо таких дій, спрямованих на набуття, зміну або припинення сімейних і спадкових прав та обов`язків, які мають вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач не обґрунтовує позовні вимоги порушенням корпоративних прав та не вказує, що вона є учасником ЖБК «Успіх», а підстави позову зводяться виключно до порушення права спільної сумісної власності щодо паю особи, яка не є членом кооперативу, а також як на підставу права на оскарження одностороннього правочину, вчиненого відповідачем, обґрунтовує наявністю шлюбно-сімейних відносин та набуття майна за спільні кошти подружжя (спільна сумісна власність).

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не враховано правові висновки викладені в постанові ВП ВС України від 29.06.2021 в справі № 916/2813/18 не відповідають дійсності, оскільки не є релевантними в цій справі та стосуються акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав у юридичній особі, та відносно тих фізичних осіб, які є чи були носіями корпоративних прав. Як встановлено вище позивач не є носієм корпоративних прав ЖБК «Успіх».

Ураховуючи положення ст.ст.4, 20 ГПК України та положень статті 19 ЦПК України, апеляційний суд зазначає, що характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад, як і предмет оскарження, вказують на юрисдикцію судів у спорі, що розглядаються в порядку цивільного судочинства.

Суд першої інстанції з врахуванням суб`єктного складу правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності прийшов до правильного висновку, що цей спір не підлягає розгляду в судах господарської юрисдикції.

З цих підстав, апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого господарського суду про закриття провадження в справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України, оскільки спір виник між чоловіком і дружиною щодо недійсності укладеного чоловіком без згоди дружини правочину, в сімейних правовідносинах, за яким вчинено перерозподіл паю в ЖБК «Успіх», що належить відповідачу, як майна (спільна сумісна власність) набутого в шлюбі, а тому спір не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства відповідно до пункту 4 частини першої статті 20 ГПК України.

Як вказує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), у пункті 1 статті 6 Конвенції закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» («Golder v. the United Kingdom») від 21 лютого 1975 року, заява № 4451/70, § 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Станєв проти Болгарії» («Stanev v. Bulgaria») від 17 січня 2012 року, заява № 36760/06, § 230).

Право на звернення до суду не є абсолютним та визначається певними процедурами, передбаченими в процесуальних кодексах.

Ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі від 15 квітня 2022 року в справі за №456/1060/22 Стрийського міжрайонного суду Львівської області(цивільної юрисдикції) позивач не оскаржила, що не позбавляє її в установленому законом порядку використати належні процедури, передбачені в процесуальному законі. Звідси, не позбавляє заявника ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції та не свідчить про наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й господарськими судами, які б не надавали заявниці доступ до правосуддя як стверджує апелянт з посиланням на постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018, в справі № 243/5078/17, від 12.12.2018 в справі № 490/9823/16-ц та від 12.12.2018 в справі №761/12676/17.

Тому доводи позивача в апеляційній скарзі про необхідність розгляду справи за правилами господарського судочинства з огляду на ці постанови колегія апеляційного суду вважає необґрунтованими.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені місцевим господарським судом обставин по справі та його правильні висновки, а тому апеляційна скарга ОСОБА_1 б/н від 16.01.2023 не підлягає задоволенню, а ухвала місцевого господарського суду залишенню без змін.

Апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. (ч.1 ст.271 ГПК У).

Згідно з ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судові витрати

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на те, що суд відмовляє в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції покладаються на скаржника згідно вимог ст.129 ГПК України в сумі 2 481,00 грн.

Керуючись ст. ст. 129, 236, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 б/н від 16.01.2023 залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Львівської області від 28.12.2022 у справі №914/1095/22 залишити без змін.

Судовий збір в розмірі 2 481,00 грн. покласти на апелянта.

Строки та порядок оскарження постанов (ухвал) апеляційного господарського суду визначені в § 1 глави 2 Розділу IV ГПК України.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий-суддя Бойко С.М.

Судді Бонк Т.Б.

Якімець Г.Г.

Повний текст постанови складено 31.03.2023