ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" квітня 2023 р. Справа№ 910/9301/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Ткаченка Б.О.

Майданевича А.Г.

при секретарі судового засідання : Шевченко Н.А.

за участю представників сторін:

від позивача: Масленнікова Т.М.;

від відповідача: Волкова Л.М.,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Заваллівський Графіт»

на рішення Господарського суду міста Києва від 13.12.2022 року (повний текст рішення складено 26.12.2022 року)

у справі №910/9301/22 (суддя Шкурдова Л.М)

за позовом Фізичної особи-підприємця Величка Валерія Вікторовича

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Заваллівський Графіт»

про стягнення 2 856 600,00 грн та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Величко Валерій Вікторович (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Заваллівський Графіт" (далі - відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача 624600,00 грн боргу зі сплати орендної плати, 2232000,00 грн неустойки, а разом 2856600, 00 грн та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем не у повному обсязі виконано зобов`язання зі сплати орендної плати за договором оренди транспортних засобів від 07.09.2020 року, укладеним між Фізичною особою-підприємцем Величко В.В. та Товариством з обмеженою відповідальністю "Заваллівський графіт", у зв`язку з чим за ним утворилась заборгованість у сумі 624 600,00 грн, яку позивач просить стягнути з відповідача. Також за твердженням позивача, дія договору закінчилась 07.09.2021 року, проте відповідач в порушення п. 6.5 договору не повернув позивачу належні йому транспортні засоби, у зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача неустойку у сумі 2 232 000,00 грн та зобов`язати його повернути орендовані автомобілі у кількості 3 шт.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.12.2022 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Заваллівський Графіт" 1 419 600, 00 грн боргу зі сплати орендної плати, 643400,00 грн. неустойки та 30 945,00 грн судового збору. Зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю "Заваллівський Графіт" повернути Фізичній особі-підприємцю Величко Валерію Вікторовичу автомобіль MAN TGS 41.440, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , автомобіль MAN TGS 41.440 номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , реєстрацiйний номер НОМЕР_4 та автомобіль MAN TGS 41.440, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_5 , реєстраційний номер НОМЕР_6 . В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Заваллівський Графіт" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.12.2022 року в частині стягнення неустойки у розмірі 643400,00 грн та зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Заваллівський Графіт" повернути фізичній особі-підприємцю Велично Валерію Вікторовичу автомобіль MAN TGS 41.440, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , автомобіль MAN TGS 41.440 номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , реєстрацiйний номер НОМЕР_4 та автомобіль MAN TGS 41.440, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_5 , реєстраційний номер НОМЕР_6 . Прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення неустойки у розмірі 643400,00 грн та зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Заваллівський Графіт" повернути фізичній особі-підприємцю Велично Валерію Вікторовичу автомобіль MAN TGS 41.440, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , автомобіль MAN TGS 41.440 номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , реєстрацiйний номер НОМЕР_4 та автомобіль MAN TGS 41.440, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_5 , реєстраційний номер НОМЕР_6 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального права, зокрема п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України.

Так, суд першої інстанції встановив, що позивач в односторонньому порядку відмовився від договору шляхом направлення вимоги та її подальшого отримання відповідачем. Однак, ні у вимозі, ні у будь-яких інших наявних у матеріалах справи документах позивач не відмовлявся від договору та не просив суд визнати договір припиненим або розірваним.

Водночас, скаржник наголосив, що дана вимога не є повідомленням позивача про відмову від договору. Як наслідок, суд першої інстанції визнав встановленою обставину односторонньої відмови позивача від договору, на яку позивач не посилався і яку не доводив. У зв`язку з цим оскаржуване рішення підлягає скасуванню в частині стягнення з відповідача неустойки у розмірі 643400,00 грн та зобов`язання повернути автомобілі (самоскиди).

При цьому, за твердження скаржника суд першої інстанції визнавши спірний договір розірваним із 24.05.2022 року на підставі вимоги вийшов за межі позовних вимог, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.01.2023 року апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В. судді: Майданевич А.Г., Ткаченко Б.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.01.2023 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Заваллівський Графіт» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.12.2022 року по справі №910/9301/22 залишено без руху.

Апелянтом протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху було усунено недоліки та подано до суду апеляційної інстанції сплати судового збору.

Відтак, скаржником усунено недоліки поданої апеляційної скарги.

Північний апеляційний господарський суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Заваллівський Графіт» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.12.2022 року по справі №910/9301/22 своєю ухвалою 01.02.2023 року.

16.02.2023 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника позивача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого позивач просить рішення Господарського суду міста Києва від 13.12.2022 року у справі № 910/9301/22 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Заваллівський Графіт» - без задоволення.

Крім того, представник позивача, зокрема у відзиві зазначив, що мотивуючі подану апеляційну скаргу, відповідач послався на ту обставину, що договір оренди транспортних засобів №1247 від 07.09.2020 року не припинився на підставі отримання ним вимоги від 20.08.2022 року, а тому немає підстав для застосування штрафних санкцій та повернення автомобілів.

Так, в матеріалах справи є вимога позивача від 20.05.2022 року, яка була отримана відповідачем 24.05.2022 року, в якій позивач вимагав від відповідача сплатити заборгованість по орендній платі та повернути належні позивачу автомобілі.

При цьому, за твердженням позивача, вимога повернути автомобілі може бути розцінена виключно як припинення договору оренди, оскільки продовження орендних правовідносин за умови знаходження об`єкта оренди в розпорядженні орендодавця, є об`єктивно неможливим.

Що стосується оскарження рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання відповідача повернути позивачу автомобілі, то апеляційна скарга в цій частині взагалі не містить будь якого обґрунтування.

07.03.2023 року судове засідання було відкладено на підставі ст. 216 Господарського процесуального кодексу України.

Представник скаржника в судовому засіданні 06.04.2023 року Північного апеляційного господарського суду підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати у відповідній в частині.

Представник позивача в судовому засіданні 06.04.2023 року Північного апеляційного господарського суду заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив відмовити в її задоволенні, рішення суду першої інстанції залишити - без змін.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Як вбачається з матеріалі справи, 07.09.2020 року між Фізичною особою-підприємцем Величко Валерієм Вікторовичем (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Заваллівський графіт» (орендар) було укладено договір оренди транспортних засобів № 1247 (далі - договір), відповідно до умов якого орендодавець передав у строкове платне користування орендарю, а орендар прийняв у строкове платне користування від орендодавця на умовах, визначених даним договором, транспортні засоби, а саме:

- MAN TGS 41.440, тип транспортного засобу - вантажний самоскид-с, 2008 року випуску, колір - червоний, номер шасі (кузова, рами) № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_7 , зареєстрований 13.03.2012 року ВРЕР-12 УДАІ в м. Києві;

- MAN TGS 41.440, тип транспортного засобу - вантажний самоскид-с, 2008 року випуску, колір - червоний, номер шасі (кузова, рами) № НОМЕР_5 , реєстраційний номер НОМЕР_8 , зареєстрований 13.03.2012 року ВРЕР-12 УДАІ м. Києві;

- MAN TGS 41.440, тип транспортного засобу - вантажний самоскид-с, 2007 року випуску, колір - червоний, номер шасі (кузова, рами) № НОМЕР_9 , - реєстраційний номер НОМЕР_10 , зареєстрований 13.03.2012 року ВРЕР-12 УДАІ в м. Києві.

Відповідно до п. 2.3 договору передання орендарю транспортних засобів оформляється актом приймання-передачі, який підписується сторонами даного договору. З моменту підписання зазначеного акта починається обчислення строку даного договору орендної плати і нарахування орендної плати.

Згідно п. 3.1 договору за користування зазначеними транспортними засобами орендар сплачує орендодавцю орендну плату в розмірі 93000,00 грн на місяць.

Плата за користування сплачується орендарем орендодавцю щомісячно готівкою або в безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на рахунок в установі банку до 20 числа місяця наступного за звітним (п. 3.2 договору).

Відповідно до п. 8.1 договору, останній укладений строком на 1 рік набирає чинності з дати його нотаріального посвідчення та діє до 07.09.2021 року.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, позивач на виконання договору передав, а відповідач прийняв наступне майно: Автомобілі марки MAN TGS 41.440, реєстраційні номера: НОМЕР_7, НОМЕР_8 та НОМЕР_10, що підтверджується актом прийому-передачі орендованого майна від 07.09.2020 року, який є додатком № 1 до договору оренди (наявний в матеріалах справи).

Враховуючи визначений пунктом 3.1 договору розмір орендної плати на місяць, загальна сума орендної плати на 1 рік (з вересня 2020 року по вересень 2021 року) склала 1 116000,00 грн (93000,00 грн х 12 міс = 1116 000,00 грн).

Як вбачається з матеріалів справи, за період з 07.09.2020 року до 07.09.2021 року відповідачем було сплачено 491 400,00 грн, що підтверджується виписками банку від 22.02.2021 року на суму 7440,00 грн, 23.02.2021 року на суму 93000,00 грн, 25.02.2021 року на суму 93000,00 грн, 18.03.2021 року на суму 93000,00 грн, 15.07.2021 року на суму 18000,00 грн, 07.10.2021 року на суму 15000,00 грн, 30.11.2021 року на суму 60000,00 грн, 06.12.2021 року на суму 45000,00 грн, всього на загальну суму 491400,00 грн (а.с. 25 - 32).

Решта суми орендної плати відповідачем не було сплачено, що не заперечується скаржником.

Отже за користування орендованим майном у період з вересня 2020 року по вересень 2021 року у відповідача виникла заборгованість з орендної плати у сумі 624 600,00 грн (1116 000,00 грн - 491 400,00 грн = 624 600,00 грн).

Відповідно до ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно з ч. 6 ст. 283 Господарського кодексу України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Так, сторони погодили строк дії договору оренди транспортних засобів № 1247 від 07.09.2020 року до 07.09.2021 року (п. 8.1 договору).

Згідно з п. 2.2 договору не пізніше трьох робочих днів з моменту закінчення терміну оренди орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві транспортні засоби в такому самому стані, в якому вони були на момент їх передачі з урахуванням нормального фізичного зносу.

Відповідно до ст. 764 Цивільного кодексу України якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором (ч. 4 ст. 284 Господарського кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується скаржником, передані відповідачу в оренду на підставі договору № 1247 оренди транспортних засобів від 07.09.2020 р. Автомобілі марок MAN TGS 41.440, реєстраційні номера: НОМЕР_7, НОМЕР_8 та НОМЕР_10 не було повернуто позивачу.

Разом з цим, колегія суддів відзначає, що матеріали справи не містять заяви позивача про припинення договору оренди транспортних засобів від 07.09.2020 року, направленої відповідачу у місячний строк після закінчення строку договору.

Отже, як правильно встановлено судом першої інстанції, враховуючи відсутність заперечень позивача проти продовження договору, строк договору вважається продовженим на тих самих умовах, які були передбачені договором № 1247 оренди транспортних засобів від 07.09.2020 року.

20.05.2022 року позивачем на юридичну та фактичну адресу відповідача була направлена вимога від 18.05.2022 року, в якій він повідомив що дія договору закінчилася 07.09.2021 року, несплату заборгованості з орендної плати, вимагав протягом 10 днів з моменту отримання даної вимоги повернути йому орендовані транспортні засоби та сплатити неустойку.

Дана вимога була отримана відповідачем, що підтверджується фіскальними чеками відділення поштового зв`язку від 20.05.2022 року (а.с. 24) та не заперечується скаржником.

Відповідно до п. 8.3 договору орендодавець має право відмовитися від цього договору і вимагати повернення транспортних засобів, якщо орендар не вносить плату за користування транспортними засобами протягом трьох місяців підряд. У разі відмови орендодавця від цього договору він є розірваним з моменту одержання орендарем повідомлення орендодавця про відмову від договору.

Повідомлення про відмову від договору № 1247 оренди транспортних засобів від 07.09.2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Заваллівський Графіт» отримало 24.05.2022 року, із врахуванням поштового перебігу надіслання вимоги.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що договір № 1247 оренди транспортних засобів від 07.09.2020 року - є розірваним з 24.05.2022 року.

Щодо твердження скаржника, що ні у вимозі, ні у будь-яких інших наявних у матеріалах справи документах позивач не відмовлявся від договору та не просив суд визнати договір припиненим або розірваним, колегія суддів відзначає наступне.

Так, в вимозі від 18.05.2022 року, яка як встановлено вище була отримана скаржником позивач вимагав сплатити заборгованість по орендній платі та повернути належні позивачу автомобілі.

Водночас, колегія суддів погоджується з твердженням позивача викладеним у відзиві на апеляційну скаргу, що вимога повернути автомобілі може бути розцінена виключно як припинення договору оренди, оскільки продовження орендних правовідносин за умови знаходження об`єкта оренди в розпорядженні орендодавця, є об`єктивно неможливим.

При цьому, колегія суддів також враховує і те, що відповідач, на час прийняття рішення у даній справі і протягом дії спірного договору не вчиняв всі залежні від нього дії для належного виконання його умов, зокрема, щодо сплати заборгованості по орендній платі протягом трьох місяців підряд, що в свою чергу є підставою для розірвання спірного договору та повернення відповідних автомобілів.

З огляду на викладене, колегія суддів критично оцінює твердження скаржника, що дана вимога не є повідомленням позивача про відмову від договору. Як наслідок, суд першої інстанції визнав встановленою обставину односторонньої відмови позивача від договору, на яку позивач не посилався і яку не доводив.

Водночас, колегія судді приймає до уваги, що скаржник звертався до суду з зустрічним позовом про визнання продовженим договору оренди від 07.09.2020 року укладений між Фізичною особою-підприємцем Величко Валерієм Вікторовичем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Заваллівський Графіт», який було повернуто без розгляду на підставі ч. 1 ст. 180 Господарського процесуального кодексу України.

Щодо твердження, скаржника суд першої інстанції визнавши спірний договір розірваним із 24.05.2022 року на підставі вимоги вийшов за межі позовних вимог, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення, колегія суддів відзначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Завданням суду є вирішення спору, який виник між учасниками справи у найбільш ефективний спосіб з метою запобігання ситуаціям, які б спричинили повторне звернення до суду з іншим позовом або захисту порушеного права в інший спосіб. Тобто, вирішення справи в суді має на меті, зокрема, вирішення спору між сторонами у такий спосіб, щоб учасники правовідносин не мали необхідності докладати зайвих зусиль для врегулювання спору повторно, або врегулювання спору у іншій спосіб, або врегулювання іншого спору, який виник у зв`язку із судовим рішенням, тощо.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 28.01.2021 року у справі № 908/1833/19.

Так, предметом розгляду даної справи є стягнення заборгованості (плати) за користування транспортними засобами та повернення транспортних засобів, який виник у позивача, зокрема, в результаті відмови/розірвання останнього від договору.

Отже, Господарський суд міста Києва при постановлені оскаржуваного рішення не вийшов за межі позовних вимог, а застосував такий спосіб захисту, який є найдієвішим, усуває необхідність подальшого звернення до суду, зокрема щодо визнання договору розірваним.

Як вбачається з матеріалів та не заперечується скаржником, останній продовжує використання транспортних засобів після закінчення терміну дії договору оренди № 1247 від 07.09.2020 року.

Відповідно до п. 6.5 договору у разі припинення дії договору найму орендар зобов`язаний негайно повернути орендодавцеві транспортні засоби у стані, в якому вони були одержані, з урахуванням нормального фізичного зносу. Якщо Орендар не виконує обов`язку щодо повернення транспортних засобів орендодавець має право вимагати від орендаря сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування орендованим транспортними засобами за час прострочення.

Згідно ч. 1 ст. 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення (ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України).

Позивачем заявлено до стягнення 2 232 000,00 грн неустойки за користування транспортними засобами протягом 12 місяців після закінчення строку дії договору, виходячи із розрахунку розміру подвійної орендної плати (93 000,00 грн х 2 = 186 000,00 грн) за кожен місяць прострочення, а саме: 186 000,00 грн х 12 місяців, тобто за період з 07.09.2021 року по 06.09.2022 року.

Колегія суддів, перевіривши розрахунок боргу зі сплати орендної плати та неустойки позивача, погоджується з висновком суду першої інстанції щодо його помилковості, оскільки, як було встановлено вище, договір № 1247 оренди транспортних засобів від 07.09.2020 року, строк дії якого продовжувався згідно з ч. 4 ст. 284 Господарського кодексу України, припинив свою дію лише 24.05.2022 року.

Так, як правильно встановлено судом першої інстанції, позивачем нараховано неустойку за користування транспортними засобами за час прострочення виконання зобов`язання щодо повернення вказаного майна за період, який частково накладається на період чинності договору № 1247 оренди транспортних засобів від 07.09.2020 року, тобто коли відповідач правомірно користувався транспортними засобами.

Так, до припинення 24.05.2022 року дії договору відсутні підстави для застосування до відносин між позивачем і відповідачем положень ст. 785 Цивільного кодексу України щодо права позивача вимагати від відповідача подвійної орендної плати (неустойки) за час прострочення повернення орендованих транспортних засобів.

Враховуючи, що договір оренди припинив свою дію 24.05.2022 року, то з 25.05.2022 року у позивача виникло право вимагати від відповідача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування транспортними засобами за час прострочення виконання зобов`язання щодо повернення вказаного майна у сумі 643 400,00 грн, а саме:

- за 7 днів травня 2022 року у сумі 42000,00 грн із розрахунку (93000 грн х 2 : 31 = 6000 грн);

- за червень, липень, серпень 2022 року у сумі 558 000,00 грн (із розрахунку 93000,00 грн х 2 х 3 місяці);

- за 7 днів вересня у сумі 43400,00 грн із розрахунку (93000 грн х 2 : 30 днів = 6200 грн) у сумі 43400,00 грн.

Позивачем заявлено до стягнення неустойку у розмірі подвійної плати за час прострочення виконання зобов`язання з повернення орендованого майна у сумі, яка включає 795 000,00 грн, які за даних обставин справи підлягають стягненню з відповідача, як орендна плата за користування майном за договором № 1247 оренди транспортних засобів від 07.09.2020 року, а саме: за період з жовтня 2021 по травень 2022 року (07.05.2022 року) по 93000,00 грн, тобто за 8 повних місяці оренди майна (93 000 х 8 = 744 000), та за 17 днів травня 2022 року (24.05.2022 року), тобто до закінчення строку дії договору (93 000 : 31 х 17 днів = 51000).

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції що заявлена до стягнення неустойка у розмірі подвійної плати за час прострочення виконання зобов`язання з повернення орендованого майна підлягає зменшенню на суму 795 000,00 грн, яка підлягає стягненню як орендна плата за договором № 1247 оренди транспортних засобів від 07.09.2020 року.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що вимога про стягнення неустойки у сумі 2 856 600,00 грн за час прострочення виконання зобов`язання з повернення орендованого майна підлягає частковому задоволенню у сумі 643400,00 грн.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості з орендної плати за договором у сумі 1419 600,00 грн, а саме за період з вересня 2020 року по вересень 2021 року у сумі 624 600,00 грн та за період з жовтня 2021 року по 24.05.2022 року у сумі 795 000,00 грн.

Відповідачем у відзиві на позов було заявлено клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій у розмірі неустойки на 50 %.

В обґрунтування клопотання про зменшення штрафних санкцій відповідач посилається на те, що розмір штрафних санкцій надмірно великі порівняно із збитками кредитора. Позивач не навів розмір завданих йому збитків. Як наслідок, відповідач вважає, що позивач не зазнав жодних збитків.

Статтею 233 Господарського кодексу України встановлено, що:

- у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу;

- якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

За ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила господарське зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з: інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язань боржником; причини (причин) неналежного виконання зобов`язання; незначності прострочення; наслідків порушення зобов`язання; невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам; поведінки винної особи (в т.ч. вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки (штрафу, пені) є правом суду; за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та встановлені обставини справи в їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч. 3 ст. 13, ч. 1 ст. 76, ст.ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування; питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Зменшення за клопотанням сторони розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій у формі неустойки, яка нараховуються за неналежне виконання стороною своїх зобов`язань, кореспондується з обов`язком сторони, до якої відповідна санкція застосовується, довести на підставі належних і допустимих доказів, згідно із ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, ст. 233 Господарського кодексу України, те, що вона не бажала вчинення таких порушень і що вони були зумовлені винятковими обставинами та не завдали значних збитків контрагенту.

Саме лише посилання відповідача на те, що внаслідок прострочення виконання ним грошових зобов`язань за договором позивачу не завдано збитків не можуть бути підставою для зменшення судом розміру неустойки. До клопотання щодо зменшення розміру неустойки відповідач не подав жодних доказів.

А відтак, клопотання відповідач про зменшення розміру санкцій не підлягає до задоволення.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача повернути орендовані автомобілі, колегія суддів відзначає наступне.

Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

З огляду на те, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Заваллівський Графіт" не виконало обов`язку щодо повернення транспортних засобів після закінчення терміну дії договору № 1247 оренди транспортних засобів від 07.09.2020 року та продовжує користуватися вказаним майном, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо задоволення позовних вимог в цій частині.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23.06.1993 року).

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

У Рекомендаціях R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на удосконалення судової системи, наголошується на тому, що суд повинен, принаймні в ході попереднього засідання, а якщо можливо, і протягом всього розгляду, відігравати активну роль у забезпеченні швидкого судового розгляду, поважаючи при цьому права сторін, в тому числі і їх право на неупередженість. Зокрема, він повинен володіти повноваженнями proprio motu, щоб вимагати від сторін пред`явлення таких роз`яснень, які можуть бути необхідними; вимагати від сторін особистої явки, піднімати питання права; вимагати показань свідків, принаймні в тих випадках, коли мова йде не тільки про інтереси сторін, що беруть участь у справі, тощо. Такі повноваження повинні здійснюватися в межах предмета розгляду.

Обов`язок доказування, встановлений ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до ст. 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 33 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» від 27.10.1993).

У відповідності до ст. 42 Господарського процесуального кодексу України учасники справи користуються рівними процесуальними правами. Учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи.

Згідно ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції відповідачем не було подано належних та переконливих доказів в заперечення заявленого позову. Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі відповідача на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що мотиви апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Заваллівський Графіт» фактично зводяться до мотивів викладених у відзиві на апеляційну скаргу , висновки по яким були зроблені судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Заваллівський Графіт» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.12.2022 року у справі №910/9301/22 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.12.2022 року у справі №910/9301/22 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №910/9301/22 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді Б.О. Ткаченко

А.Г. Майданевич

Дата складення повного тексту 10.04.2023 року.