ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.04.2023 року м.Дніпро Справа № 904/3751/22

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Іванова О.Г. (доповідач),

суддів: Антоніка С.Г., Березкіної О.В.,

при секретарі судового засідання: Логвіненко І.Г.

представники сторін:

від позивача: Гусельников М.О., адвокат (поза межами суду);

від відповідача: Мельник М.С., адвокат (в залі суду);

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Дніпропетровський тепловозоремонтний завод" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 31.01.2023 (суддя Ліпинський О.В., м. Дніпро, повний текст якого підписаний 10.02.2023) у справі №904/3751/22

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄПК УКРАЇНА", м. Запоріжжя

до Приватного акціонерного товариства "Дніпропетровський тепловозоремонтний завод", м. Дніпро

про стягнення заборгованості 946 886,91грн.

за зустрічним позовом Приватного акціонерного товариства "Дніпропетровський тепловозоремонтний завод", м.Дніпро

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄПК УКРАЇНА", м.Запоріжжя

про стягнення штрафу у розмірі 1 025,87грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ЄПК УКРАЇНА" (далі - Позивач) звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Приватного акціонерного товариства "Дніпропетровський тепловозоремонтний завод" (далі - Відповідач) про стягнення заборгованості в розмірі 963 481,42 грн., з яких: сума основного боргу в розмірі 813 695,35 грн., 3% річних у розмірі 16 594,50 грн., інфляційні втрати в розмірі 133 191,56 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за договором про закупівлю №21193 від 21.05.2021 в частині своєчасної та повної оплати поставленого товару.

17.11.2022 Відповідач подав до суду зустрічну позовну заяву про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄПК УКРАЇНА" штрафу в розмірі 1 025,87 грн. за поставку неякісної продукції.

Ухвалою суду від 29.11.2022 зустрічну позовну заяву прийнято для спільного розгляду з первісним позовом.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 31.01.2023 первісний позов задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Дніпропетровський тепловозоремонтний завод" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄПК УКРАЇНА" 813 695, 35 грн. основного боргу, 133 191,56 грн. інфляційних втрат, 14 203,30 грн. витрат зі сплати судового збору.

В задоволенні зустрічного позову відмовлено в повному обсязі.

Не погодившись із зазначеним рішенням в частині задоволення первісного позову, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулось Приватне акціонерне товариство "Дніпропетровський тепловозоремонтний завод", в якій, з посиланням на порушення при його ухваленні норм матеріального і процесуального права, нез`ясування обставин справи, просить рішення в оскаржуваній частині скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні первісного позову.

При цьому, скаржник в апеляційній скарзі посилається на наступне:

- строк відтермінування оплати товару у Відповідача не настав, оскільки дата поставки товару у видаткових накладних та товарно-транспортній накладній, які наявні в матеріалах справи, не зазначена. Позивачем не було додано до матеріалів справи всі товарно-транспортні накладні, що унеможливило їх дослідження судом для встановлення їх змісту та факту наявності/відсутності дати фактичної поставки товару, що призвело до ухвалення неповного та необ`єктивного рішення. Такі доводи Відповідача не були взяті до уваги судом першої інстанції, в рішенні не зазначено мотиви відхилення та оцінка таких доводів;

- невідповідність видаткових накладних та товарно-транспортної накладної встановленим в п. 4.2. Договору вимогам щодо оформлення таких документів, а саме не зазначення коду товару згідно УКТ ЗЕД. Позивачем не було додано до матеріалів справи всі товарно-транспортні накладні, що унеможливило їх дослідження судом для встановлення їх змісту та факту наявності/відсутності зазначення коду товару згідно УКТ ЗЕД, що призвело до ухвалення неповного та необ`єктивного рішення;

- Позивач та Відповідач у своїх договірних взаємовідносинах відійшли від положень актів цивільного законодавства, та врегулювали свої відносини у питанні стягнення інфляційних витрат на власний розсуд, а саме Позивачем та Відповідачем в п. 11.2. Договору було встановлено неможливість стягнення інфляційних витрат з Відповідача, а тому суд не мав підстав для задоволення позовної заяви в частині стягнення інфляційних витрат;

- Позивачем не було дотримано вимог п. 9.1. Договору щодо обов`язкового досудового врегулювання вирішення суперечок між Позивачем та Відповідачем, а тому суд не мав підстав для задоволення позовних вимог Позивача до фактичного виконання Позивачем п. 9.1. Договору.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просить рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зазначає, що матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження того, що Відповідач заперечував проти отримання поставленого товару та звертався до позивача із претензією щодо відсутності документів на нього, або одержання ним неналежно оформлених документів. Видаткові накладні було підписано з боку Відповідача без заперечень та зауважень, жодного повідомлення або застереження в приймально-передавальних документах щодо відсутності документів на товар або невірного заповнення накладних, Відповідачем зроблено не було.

Таким чином, тези Відповідача щодо недоведеності моменту виникнення обов`язку оплатити товар відповідно до договору, суперечать наведеним вище положенням законодавства та суперечать матеріалам справи. За таких обставин суд ухвалив єдине можливе рішення щодо задоволення позову.

Отже, викладені у апеляційній скарзі доводи не заслуговують на увагу, а суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке підлягає залишенню без змін.

Позивач обґрунтовано та правомірно заявив у складі позову вимогу про стягнення інфляційних втрат, а господарський суд правомірно стягнув інфляційні нарахування із Відповідача.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.03.2023 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді Іванова О.Г. (доповідач), судді Антонік С.Г., Березкіна О.В.

З огляду на відсутність в суді апеляційної інстанції матеріалів справи на час надходження скарги, ухвалою суду від 02.03.2023 здійснено запит матеріалів справи №904/3751/22 із Господарського суду Дніпропетровської області та відкладено вирішення питання про рух апеляційної скарги до надходження матеріалів справи до суду апеляційної інстанції.

06.03.2023 матеріали справи №904/3751/22 надійшли до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 07.03.2023 (у складі колегії суддів: Іванов О.Г. (головуючий, доповідач), Березкіна О.В., Антонік С.Г.) відкрито апеляційне провадження за скаргою Приватного акціонерного товариства "Дніпропетровський тепловозоремонтний завод" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 31.01.2023 у справі № 904/3751/22; судове засідання з розгляду апеляційної скарги призначено на 03.04.2023.

В судовому засіданні 03.04.2023 Центральним апеляційним господарським судом оголошено вступну та резолютивну частини постанови у даній справі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлені наступні неоспорені обставини справи.

24.05.2021 між ТОВ "ЄПК УКРАЇНА" (далі Постачальник) та ПрАТ "Дніпропетровський тепловозоремонтний завод" (далі Замовник) укладено договір про закупівлю № 21193 (далі Договір).

Згідно п. 1.1. Договору Постачальник зобов`язується поставити (передати) у власність Замовника Товар найменування, марка й кількість якого вказується в специфікації (Додаток №1), які є невід`ємною частиною договору, на умовах, що викладені у цьому Договорі.

Найменування Товару: Підшипники до тепловозів 2ТЕ116, ТЕД, ЧМЕ-3, Головний генератор. Кількість Товарів: згідно специфікації (п. 1.2., 1.3. Договору).

Ціна товару, що поставляється за договором, вказана в специфікації, що є невід`ємною частиною цього договору (п. 1.4. Договору).

Відповідно до п. 1.5. Договору право власності на товар, а також ризик випадкової загибелі або ушкодження товару переходить від Постачальника до Замовника в момент, коли товар поставлений відповідно до умов договору.

Пунктом 3.1. Договору сторони погодили, що загальна сума Договору складає - 5 653 588,85 грн. в т.ч. 20% ПДВ - 942 264,81 гривень.

Згідно п. 4.1. Договору розрахунки провадиться у безготівковому порядку на рахунок Постачальника, вказаний в договорі, в національній валюті України - гривні.

Відповідно до п. 4.2. Договору, Замовник здійснює оплату поставленого товару з відтермінуванням 60 календарних днів із дня поставки товару та па підставі отриманого від Постачальника оригіналу рахунку, але не раніше реєстрації податкової накладної, при умові своєчасного надання Постачальником належним чином оформлених рахунку фактури, видаткової накладної, товарно-транспортної накладної, зареєстрованої належним чином, відповідно до норм чинного законодавства України, податкової накладної, документів щодо якості на Товар. У документах, а саме: рахунку-фактурі, видатковій накладній, товарно-транспортній накладній, податковій накладній повинен бути код товару згідно УКТ ЗЕД.

Замовник без додаткового погоджений із Постачальником може здійснювати попередню (до поставки товару) оплату вартості товару у будь-якому розмірі та /або проводити оплату достроково ( п. 4.1. Договору).

Згідно п. 5.1. Договору поставка Товарів здійснюється партіями, не пізніше 5 календарних днів з дня отримання Постачальником письмової заявки Замовника (за допомогою факсимільного зв`язку, телеграмою, або шляхом передачі через e-mail пошту). Кількість та асортимент товару визначається в заявці Замовника (заявка реєструється ініціатором договору в відповідному підрозділі, службі, відділі з обов`язковими реквізитами).

Умовами п. 10.1 Договору, в редакції Додаткової угоди № 1 від 21.12.2021, сторони погодили строк дії договору до 31.12.2022.

Специфікацією № 1 до Договору сторони визначили найменування товару, його технічні характеристики, ДСТУ, виробника, одиницю виміру, кількість, ціну та вартість товару.

На виконання умов Договору, Позивач здійснив поставку Відповідачу товару на суму 2 213 695,35 грн., що підтверджується наступними видатковими накладними:

- №1544 від 17.11.2021 року на суму 1 612 436,11 грн.;

- №1670 від 13.12.2021 року на суму 217 093,75 грн.;

- №1709 від 20.12.2021 року на суму 2 811,86 грн.;

- №1735 від 22.12.2021 року на суму 118 073,82 грн.;

- №37 від 11.01.2022 року на суму 87 756,94 грн.;

- №124 від 01.02.2022 року на суму 175 519,87 грн.

Вказані вище видаткові накладні, містять всі обов`язкові реквізити, які визначені такими за змістом ст. 9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, підписані з боку Відповідача (Покупця, Замовника) представником, що діяв на підставі довіреностей на отримання матеріальних цінностей, які додані до справи.

За отриманий товар Відповідач розрахувався несвоєчасно та не в повному обсязі, зокрема, сплатив на користь Позивачами 28.01.2022 суму 1 200 000,00 грн. (а.с. 39) та 22.02.2022 суму 200 000,00 грн. (а.с. 40). Таким чином, за поданим у справу розрахунком (а.с. 6), розмір заборгованості Відповідача становить 813 695,35 грн., стягнення якої Позивач вимагає в судовому порядку.

На час вирішення спору в суді, доказів сплати вказаної суми заборгованості сторонами не надано.

Задовольняючи первісні позовні вимоги, господарський суд виходив з того, що матеріалами справи підтверджено поставку товару, та наявність у Відповідача основної заборгованості за поставлений товар у розмірі 813 695,35 грн. Суд дійшов висновку, що визначення періоду прострочення виконання грошового зобов`язання та нарахування інфляційних втрат проведено арифметично вірно.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, господарський суд виходив з того, що недотримання Позивачем за зустрічним позовом передбаченого договором порядку складання Актів про виявлені недоліки, позбавляє їх доказової сили стосовно обставин виявлення таких недоліків товару.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних мотивів.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Правовідносини, що виникли між сторонами у справі на підставі договору поставки є господарськими зобов`язаннями, тому, згідно положень ст.ст. 4, 173-175 і ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, до цих відносин мають застосовуватися відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей передбачених Господарським кодексом України.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Аналогічні приписи містяться у статті 265 Господарського кодексу України відповідно до якої за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення ЦК України про договір купівлі-продажу.

Статтею 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Таким чином, відносини, що виникли між сторонами по справі на підставі договору поставки товару, є господарськими зобов`язаннями, а згідно з приписами статей 193 ГК України, 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Матеріалами справи підтверджено, що на виконання укладеного договору № 21193 від 24.05.2021 позивач поставив відповідачу товар на суму 2 213 695,35 грн., що підтверджується відповідними видатковими накладними.

Відповідач факт отримання товару за вищевказаними видатковими накладними не заперечив.

Вказаний товар був прийнятий Відповідачем, що підтверджується підписом представника отримувача (Відповідача) та відбитком печатки Відповідача на відповідних накладних без зауважень та заперечень.

При отриманні товару Відповідачем не подавалось жодних заперечень щодо неналежності виконання постачальником прийнятих за договором зобов`язань з поставки товару, в тому числі щодо неналежної якості та неналежної комплектності.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено: якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Враховуючи встановлений п. 4.2 Договору строк оплати, зобов`язання по сплаті поставленого обладнання виникло через 60 календарних днів із дня поставки. Отже, на момент звернення позивача із позовом, це зобов`язання вже настало.

Доводи заявника апеляційної скарги про те, що оскільки Позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог не було додано до матеріалів справи всіх товарно-транспортних накладних, що унеможливило їх дослідження судом для встановлення їх змісту та факту наявності/відсутності дати фактичної поставки товару, що призвело до ухвалення неповного та необ`єктивного рішення, є безпідставними з огляду на наступне.

Пунктом 5.2 Договору встановлено, що передача товару замовнику здійснюється за видатково-прибутковою накладною.

Тобто, при підписанні вказаного договору сторонами погоджено, що підтвердженням поставки товару є саме видаткова накладна. Керуючись саме цими умовами, закріпленими в Договорі поставки, Позивач, звертаючись із позовом до суду першої інстанції, на підтвердження своїх позовних вимог, долучив тільки видаткові накладні, які є достатнім доказом поставки товару.

У відповідності до визначень термінів, що міститься в ст. 1 Закону України від 16.07.1999 №996-XIV Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні:

- господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства;

- первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення;

- видаткова накладна є документом, який фіксує факт отримання/передачі матеріальних цінностей (товарів або послуг) від однієї особи іншій і по суті завершує купівлю-продажу між продавцем і покупцем. Форму видаткової накладної не затверджено.

Товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи (розділ 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, які затверджені Наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 № 363).

Підпунктом 2.1 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995, визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Частинами 1-2 ст. 9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Отже, відповідно до умов Договору, Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку саме видаткові накладні, а не товарно-транспортні є первинними документами, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Видаткові накладні, які надані Позивачем до суду як доказ здійснення поставки товару: №1544 від 17.11.2021 на суму 1 612 436,11 грн.; №1670 від 13.12.2021 на суму 217 093,75 грн.; №1709 від 20.12.2021 на суму 2 811,86 грн.; №1735 від 22.12.2021 на суму 118 073,82 грн.; №37 від 11.01.2022 на суму 87 756,94 грн.; №124 від 01.02.2022 на суму 175 519,87 грн. мають такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми), дату складання, назва та код підприємства одержувача, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції, підписи осіб, які брали участь у здійсненні господарської операції та відповідальні за її оформлення, а також печатки підприємства відправника та підприємства одержувача. Накладні мають посилання на Договір поставки № 21193 від 24.05.2021.

Таким чином, вищезазначені накладні відповідають вимогам, встановленим Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», та засвідчують встановлений факт здійснення господарських операцій та договірних відносин, а саме факт поставки Продавцем товару Покупцю на загальну суму 2 213 695,35 грн.

За змістом абз. 9 ч. 2 ст. 9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні в редакції чинній з 01.01.2018, неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для не визнання господарської операції за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції, тощо.

З урахуванням того, що код товару згідно УКТ ЗЕД зазначено постачальником у податкових накладних, а також у рахунках на оплату, які передано відповідачу разом із видатковими накладними, не зазначення постачальником у видаткових накладних коду товару згідно УКТ ЗЕД, не є підставою для не визнання дійсними цих господарських операцій, оскільки наявність у видаткових накладних найменування товару, яке відповідає укладеній між сторонами Специфікації, дає можливість ідентифікувати товари, отримані покупцем.

Отже, такі неістотні недоліки видаткових накладних не є підставою для не визнання господарської операції.

Доводи заявника апеляційної скарги про те, що строк виконання зобов`язання з оплати товару не настав, оскільки дата поставки товару у видаткових накладних та товарно-транспортній накладній, які наявні в матеріалах справи, не зазначена, також є безпідставними з огляду на наступне.

Момент виконання обов`язку продавця передати товар визначено ст. 664 Цивільного кодексу України, згідно з якою обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

У своїх заявах по суті, усних та письмових поясненнях ПAT "Дніпропетровський тепловозоремонтний завод" не заявляло про те, що поставки відбулися в інші дати, ніж дати, зазначені продавцем у видаткових накладних.

Саме представники покупця, приймаючи товар та підписуючи видаткові накладні, погоджувалися з датою поставки, та у видаткових накладних не проставляли іншої дати.

Отже, відповідач не заперечував факту поставки товарів у дати підписання видаткових накладних, не повідомляв інших дат поставки і не надав доказів інших дат поставки товарів.

Тобто, доказів поставки товарів в інші дати, ніж вказані у видаткових накладних, відповідачем не надано.

Відтак, доводи заявника апеляційної скарги про те, що строк виконання зобов`язання з оплати обладнання не настав, оскільки дата поставки товару у видаткових накладних та товарно-транспортній накладній, які наявні в матеріалах справи, не зазначена, не ґрунтується на наявних у справі та досліджених у судовому засіданні доказах.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідач факт здійснення поставки товару, який підтверджено належним чином оформленими первинними документами (видатковими накладними) не спростував, строк відтермінування оплати товару сплив, а відтак, обов`язок Відповідача щодо оплати товару настав.

Оскільки Відповідач не надав суду доказів виконання обов`язку з оплати отриманого від позивача товару, строк виконання якого настав, а викладені ним заперечення не є необґрунтованими, господарський суд прийшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача основної заборгованості за Договором поставки в сумі 813 695,35 грн.

Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України, невиконання зобов`язання або його виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, є порушенням зобов`язання.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.

У зв`язку з простроченням Відповідачем виконання грошового зобов`язання щодо оплати вартості поставленого товару, Позивач просить суд стягнути інфляційні втрати в загальному розмірі 133 191,56 грн., які розраховані за загальний період із лютого по серпень 2022 року, та визначені по кожній поставці окремо.

Здійснивши перевірку складеного Позивачем розрахунку, господарський суд дійшов правильного висновку, що визначення періоду прострочення виконання грошового зобов`язання та нарахування інфляційних втрат проведено арифметично вірно.

Доводи апеляційної скарги з посиланням на умови п. 11.2 Договору, яким встановлено, що прострочені Замовником грошові зобов`язання, передбачені даним договором, повинні виконуватися без урахування індексу інфляції та трьох процентів річних, тобто розмір процентів та інфляція прирівнюються до нуля відсотків, судом суперечать цивільному законодавству та колегією суддів не приймаються з огляду на таке.

Велика Палата Верховного Суду зробила наступний правовий висновок щодо можливості зміни у договірний спосіб порядку стягнення інфляції у частині застосування статей 6 та 625 ЦК України:

« 4.18. Згідно із статтею 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

4.19. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц.

4.20. Із змісту частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, яка не містить застережень щодо можливості встановлення у договорі інших положень, окрім як визначення іншого розміру процентів річних від простроченої суми, та суті спірних відносин випливає, що відповідна норма має імперативний характер, що спрямована на захист майнового права та інтересу кредитора. Зміст норми можна вважати диспозитивним лише в контексті наділення учасників правовідносин свободою вибору щодо розміру процентів річних. Наведене свідчить про неможливість формулювання у договорі альтернативного правила, що анулює (скасовує, відміняє) відповідне право кредитора та виключає можливість прямого застосування норми частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України у разі наявності факту прострочення виконання грошового зобов`язання.

4.21. Тобто на свій розсуд сторони можуть лише зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних. Але, відповідно до абзацу 2 частини З статті 6 Цивільного кодексу України, сторони не можуть, реалізуючи наявну свободу у визначенні умов договору, відступити повністю від положень частини 2 статті 625 цього Кодексу, змінити зміст відповідного правила та уникнути настання відповідальності за цієї статтею, домовившись про відсутність у кредитора взагалі права вимагати сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також процентів річних за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Подібний правовий висновок Верховного Суду сформульований у постанові від 16.04.2020 у справі №914/479/19».

Таким чином, Позивач обґрунтовано та правомірно заявив у складі позову вимогу про стягнення інфляційних втрат, а господарський суд правомірно стягнув інфляційні нарахування із Відповідача.

Щодо недотримання позивачем вимог п. 9.1. Договору щодо обов`язкового досудового врегулювання вирішення суперечок між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.

При розгляді питання обмеження на звернення до суду, без застосування претензійного порядку врегулювання спорів необхідно враховувати висновки щодо застосування норм права, викладені у низці постанов Верховного Суду (які враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"), зокрема, від 27.12.2018 зі справи №127/8837/16-ц, від 25.04.2019 зі справи №175/1387/16-ц, від 22.05.2019 зі справи №569/2609/15-ц, від 13.11.2019 зі справи №2-2550/09 про таке.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року №15-рп/2002 зазначено, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Продавець (постачальник) наділений можливістю реалізувати своє право в порядку частини першої статті 712 ЦК України на отримання від покупця за поставлений постачальником товар певної грошової суми, як шляхом пред`явлення досудової вимоги, так і шляхом безпосереднього звернення до суду з відповідним позовом.

В даному випадку Позивач скористався своїм правом вимоги щодо оплати за поставлений постачальником товар, шляхом звернення з відповідним позовом до суду.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002 №15-рп/2002 (справа №1-2/2002 про досудове врегулювання спорів) право особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Посилання Відповідача на те, що Позивачем не дотримано досудового порядку вирішення спору є необґрунтованим, оскільки кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб`єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 222 ГК України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб`єктів, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення їм претензії чи звернення до суду.

Відповідно до ст. 19 ГПК України, особи, які порушили права і законні інтереси інших осіб, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення претензії чи позову.

Недотримання процедури досудового врегулювання спору, передбаченої законом, іншими нормативно-правовими актами чи договором, не позбавляє суб`єкта господарювання права на звернення до суду за вирішенням господарської спору, а суд відповідно не має права відмовити у вирішенні такого спору, посилаючись на недотримання процедури його досудового врегулювання.

Отже, сторона, що постраждала, може завжди звернутися за вирішенням господарського спору безпосередньо до суду, не дотримуючись жодної процедури його досудового врегулювання.

Оскаржуючи рішення господарського суду в цілому, заявником апеляційної скарги не наведено мотивів незгоди із відмовою у задоволенні зустрічного позову. Відтак, рішення в цій частині судом апеляційної інстанції не перевірялось.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 275 та статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції при вирішенні даної справи правильно застосував норми матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини сторін, прийняв законне та обґрунтоване рішення, тому у відповідності до ст. 276 ГПК України в задоволенні скарги слід відмовити, а оскаржуване судове рішення слід залишити без змін.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати, понесені у зв`язку із апеляційним оскарженням, згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявника у скарзі і відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 282-284 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Дніпропетровський тепловозоремонтний завод" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 31.01.2023 у справі № 904/3751/22 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 31.01.2023 у справі №904/3751/22 залишити без змін.

Судові витрати Товариства з обмеженою відповідальністю "Дельта" за подання апеляційної скарги на рішення суду покласти на заявника апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 13.04.2023.

Головуючий суддя О.Г. Іванов

Суддя О.В. Березкіна

Суддя С.Г. Антонік