УХВАЛА

м. Київ

01.03.2023Справа № 910/15211/20 (910/13953/21)
За позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрхолдингсервіс" -1

Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро Комплект" -2

про визнання недійсним договір поруки

в межах справи № 910/15211/20

За заявою Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрхолдингсервіс"

про банкрутство

Суддя Івченко А.М.

Представники:

від позивача: Андріїшина Н.П.;

від відповідача 1: Демченко С.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляді Господарського суду м. Києва перебуває справа № 910/15211/20 за заявою Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрхолдингсервіс" про банкрутство.

Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про визнання недійсним договір поруки.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.12.2021 прийнято заяву Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про визнання недійсним договір поруки в межах справи № 910/15211/20; позовну заяву вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження; відкрито провадження та призначено підготовче засідання на 02.02.22; встановлено відповідачам строк для подання відзивів на позов із урахуванням вимог ст. 165 ГПК України до 01.01.2022; встановлено позивачу строк для подання відповіді на відзиви з урахуванням ст. 166 ГПК України до 15.01.2022.

16.12.2021 від відповідача 2 надійшов відзив.

30.12.2021 від відповідача 1 надійшли пояснення.

14.02.2022 матеріали справи направлено до Північного апеляційного господарського суду.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 10.08.2022 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро Комплект" залишено без задоволення; ухвалу Господарського суду міста Києва від 07.12.2021 у справі № 910/15211/20 (910/13953/21) залишено без змін.

01.09.2022 матеріали справи направлено до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.09.2022 призначено підготовче засідання на 02.11.22; запропоновано учасникам провадження у справі надати пояснення.

14.10.2022 від відповідача 2 надійшли документи по справі.

25.10.2022 від позивача надійшли пояснення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.11.2022 відкладено підготовче засідання на 14.12.22; запропоновано учасникам провадження у справі надати пояснення.

12.12.2022 від Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" надійшли пояснення.

14.12.2022 від Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро Комплект" надійшло клопотання про витребування доказів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.12.2022 закрито підготовче провадження з розгляду заяви Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про визнання недійсним договір поруки в межах справи № 910/15211/20; призначено розгляд заяви до розгляду по суті на 25.01.23.

24.01.2023 від позивача надійшло повідомлення по справі.

25.01.2023 від відповідача 2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.01.2023 відкладено розгляд на 01.03.23.

В судовому засіданні розглядався позов по суті.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.

Наведена норма кореспондується з положеннями п. 8 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України згідно якого господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.

До Господарського суду міста Києва звернулося Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" про визнання недійсним договору поруки в межах справи № 910/15211/20.

Позивач просить суд визнати недійсним договір поруки від 21.07.2017, укладений між ТОВ «Укрхолдингсервіс» та ТОВ «Агро Комплект».

Позовна заява ґрунтується на такому.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.07.2021 по справі № 910/15211/20 заяву з додатковими грошовими вимогами Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро Комплект» до боржника Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРХОЛДИНГСЕРВІС» було задоволено повністю, а саме: визнано грошові вимоги Товариство з обмеженою відповідальністю «Агро Комплект» до боржника на суму 887 885 731,13 грн, з яких: 4 540,00 грн - перша черга; 887 881 191,13 грн- четверта черга.

Підставою для визнання грошових вимог у зазначеному розмірі став договір поруки від 21.07.2017, укладений між ТОВ «УКРХОЛДИНГСЕРВІС» (поручитель) та ТОВ «АГРО КОМПЛЕКТ».

Так, 27.05.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «БОРІВАЖ» як боржником та AT КБ «ПриватБанк» як кредитором було укладено Кредитний договір №DNHSLON03629 у відповідності до умов якого AT КБ «ПриватБанк» надав ТОВ «БОРІВАЖ» кредитний ліміт у розмірі 25 000 000 доларів США.

14.12.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «АГРОТЕРМІНАЛ» як заставодавцем та AT КБ «ПриватБанк» як заставодержателем в забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором №DNHSLОN03629 було укладено Договір застави №DNHSLON03629/DZ (майнових прав на отримання грошових коштів за договором банківського рахунку б/н від 15.11.2014 року) від 14.12.2016 року.

20.07.2017 року, між ТОВ «АГРОТЕРМІНАЛ» як первісним кредитором та ТОВ «АГРО КОМПЛЕКТ» як новим кредитором було укладено Договір № 20/07/17/1 відступлення права вимоги.

Відповідно до пункту 1.1. відповідного договору було зазначено, що станом на момент підписання даного договору первісний кредитор володіє правом вимоги до боржника - Товариства з обмеженою відповідальністю «БОРІВАЖ», за погашення регресу в сумі 887 881 191,13 грн. сплачених ТОВ «АГРОТЕРМІНАЛ» 14.12.2016 ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», в якості погашення заборгованості згідно договору застави №DNHSLON03629/DZ від 14.12.2016, укладеного між ТОВ «АГРОТЕРМІНАЛ» та АТ КБ «ПриватБанк».

На підтвердження вказаного ТОВ «АГРОТЕРМІНАЛ» посилається на меморіальний ордер №В017 про перерахування коштів.

Разом з цим, наявність відповідної заборгованості було підтверджено ТОВ «БОРІВАЖ» угодою про добровільне погашення заборгованості від 20.07.2017 року.

На підставі договору застави №DNHSLO№03629/DZ від 14.12.2016, укладеного між ТОЗ «АГРОТЕРМІНАЛ» та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», ТОВ «АГРОТЕРМІНАЛ» 14.12.2016 перерахував ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» грошові кошти в сумі 887 881 191,13 грн.

20.07.2017 ТОВ «АГРОТЕРМІНАЛ» відступив ТОВ «АГРО КОМПЛЕКТ» право вимоги до ТОВ «БОРІВАЖ» за погашення регресу в сумі 887 881 191, 13 грн., сплачених ТОВ «АГРОТЕРМІНАЛ» () 14.12.2016 ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в якості погашення заборгованості згідно договору застави №DNHSLO№03629/DZ від 14.12.2016, укладеного між ТОВ «АГРОТЕРМІНАЛ» та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».

21.07.2017 між ТОВ «УКРХОЛДИНГСЕРВІС» (поручитель) та ТОВ «АГРО КОМПЛЕКТ» (кредитор) укладено договір поруки.

У відповідності до цього Договору Поручитель поручається перед Кредитором за виконання обов`язку ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «БОРІВАЖ», за погашення регресу в сумі 887 881 191,13 грн., сплачених ТОВ «АГРОТЕРМІНАЛ» () 14.12.2016 ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в якості погашення заборгованості згідно договору застави №DNHSLOX203629/DZ від 14.12.2016, укладеного між ТОВ «АГРОТЕРМІНАЛ» та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»; строк погашення регресної вимоги - 01 листопада 2018р.

Ані боржник, ані поручитель свої зобов`язання перед ТОВ «АГРО КОМПЛЕКТ» не виконували, незважаючи на звернення ТОВ «АГРО КОМПЛЕКТ».

З відповіді ТОВ «УКРХОЛДИНГСЕРВІС» від 27.11.2018 вбачається, що боржник не відмовляється від взятих на себе зобов`язань, проте через скрутне матеріальне становище виконати їх не має можливості.

За умовами спірного Договору поруки від 21.07.2017 плата Поручителю за надання поручительства не передбачена.

Станом на дату укладення договору поруки, 21.07.2017, ТОВ «УКРХОЛДИНГСЕРВІС» уже було боржником Банку за двома кредитними договорами №2У042Г від 25.04.2013 року та №2У043Г від 25.04.2014 року та мало значну прострочену заборгованість за даними договорами, що підтверджується наявними в матеріалах справи розрахунками.

Отже, ТОВ «УКРХОЛДИНГСЕРВІС», маючи значну непогашену заборгованість за кредитними договорами, безоплатно те без видимої господарської мети взяло на себе додаткове фінансове зобов`язання за спірним договором поруки на суму 887 881 191,13 грн не отримуючи за ці дії жодної фінансової вигоди для себе, чим значно погіршило своє і без того скрутне фінансове становище.

Тобто, ТОВ «УКРХОЛДИНГСЕРВІС» без жодної економічної мети взято на себе зобов`язання із погашення на користь ТОВ «АГРО КОМПЛЕКТ» вже простроченого зобов`язання третьої особи у розмірі 887 881 191,13 грн; зобов`язання поручительства було взято Відповідачем-1 безоплатно; ТОВ «УКРХОЛДИНГСЕРВІС» взято на себе додаткові грошові зобов`язання в період існування кредиторської заборгованості перед AT КБ «ПриватБанк» за кредитними зобов`язаннями, яка в подальшому так і не була погашена ТОВ «УКРХОЛДИНГСЕРВІС», що стало підставою для подання Банком заяви про визнання кредиторських вимог до боржника в межах справи № 910/15211/20.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення заяви враховуючи таке.

Відповідно до частини шостої статті 12 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом про банкрутство.

Відповідно до частини 1 статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам, з таких підстав: боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку; боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна; боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Згідно з частиною 2 статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник уклав договір із заінтересованою особою; боржник уклав договір дарування.

У разі визнання недійсними правочинів боржника з підстав, передбачених частиною першою або другою цієї статті, кредитор зобов`язаний повернути до складу ліквідаційної маси майно, яке він отримав від боржника, а в разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість грошовими коштами за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину. За результатами розгляду заяви арбітражного керуючого або кредитора про визнання недійсним правочину боржника господарський суд постановляє ухвалу (частини 3, 4 статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства).

Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону про банкрутство. Перехід до наступної судової процедури та подальше провадження у таких справах здійснюється відповідно до цього Кодексу.

Тлумачення пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень КУзПБ свідчить, що законодавцем за темпоральним принципом (принцип дії закону в часі) визначено пряму дію норм КУзПБ та їх застосування при розгляді справ про банкрутство незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, за винятком справ, які на день введення в дію цього Кодексу (21.10.2019) перебувають на стадії санації (висновок сформований у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 01.10.2020 у справі № 913/849/14).

У постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16 викладено висновок щодо застосування статті 42 КУзПБ, за яким норми цієї статті з урахуванням приписів пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, який стосується процесуальних норм КУзПБ, застосовується до усіх заяв арбітражних керуючих та кредиторів, поданих після вступу в дію КУзПБ, а темпоральним критерієм її застосування є дата відкриття провадження у справі про банкрутство. Передбачений статтею 42 КУзПБ трирічний строк у будь-якому разі відраховується від дати відкриття провадження у справі про банкрутство.

Тобто підстава недійсності правочину (оспорюваності чи нікчемності) має існувати в момент вчинення правочину, тоді як підстави визнання правочинів боржника недійсними, що містяться в статті 42 КУзПБ, не є повністю тотожними (ідентичними) з підставами, що містилися в статті 20 Закону про банкрутство, чинного до 21.10.2019.

Тому приписи статті 42 КУзПБ у частині підстав для визнання недійсними правочинів боржника не підлягають застосуванню до правочинів, що були вчинені боржником до дати введення в дію КУзПБ, тобто до 21.10.2019. До правовідносин, що склалися до 21.10.2019, - підлягають застосуванню приписи статті 20 Закону про банкрутство.

Із матеріалів справи слідує, що оспорюваний договір поруки укладений 21.07.2017, у зв`язку з чим за темпоральним правилом до спірних правовідносин можуть бути застосовані приписи статті 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Відповідно до частини 1 статті 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку; боржник до порушення справи про банкрутство взяв на себе зобов`язання, в результаті чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови, що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів боржнику перевищувала вартість майна; боржник прийняв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

У разі визнання недійсними правочинів (договорів) або спростування майнових дій боржника на підставах, передбачених частиною першою цієї статті, кредитор зобов`язаний повернути в ліквідаційну масу майно, яке він отримав від боржника, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент здійснення правочину або вчинення майнової дії. Кредитор за недійсним правочином (договором) або спростованою майновою дією має право вибору: погашення свого боргу в першу чергу в процедурі банкрутства або виконання зобов`язання боржником у натурі після закриття провадження у справі про банкрутство. За результатами розгляду заяви арбітражного керуючого або конкурсного кредитора про визнання недійсним правочину (договору) або спростування майнових дій боржника господарський суд виносить ухвалу (частини 2-4 статті 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом").

Разом із цим, наведені положення статті 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" встановлюють межі "підозрілого періоду", в який є найбільш вірогідним вчинення боржником фраудаторних правочинів, опосередковано спрямованих на завдання шкоди кредиторам боржника, протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство.

Таким чином, спірний договір поруки укладений не в межах встановленого статтею 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" річного періоду, що передував порушенню справи про банкрутство, у зв`язку з чим спеціальні положення вказаної статті для визнання такого правочину недійсним не підлягають застосуванню.

Водночас, укладення договору боржника поза межами "підозрілого періоду" (одного року, що передував порушенню справи про банкрутство), визначеного статтею 20 Закону про банкрутство, та відсутність підстав для застосування статті 42 КУзПБ з огляду на непоширення її дії на правовідносини, що склалися до вступу в дію КУзПБ, не виключає можливості звернення зацікавлених осіб (арбітражного керуючого або кредитора) з позовами про захист майнових прав та інтересів з підстав, передбачених нормами ЦК України, ГК України чи інших законів.

Близька за змістом правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16.

Провадження у справі про банкрутство, на відміну від позовного провадження, призначенням якого є визначення та задоволення індивідуальних вимог кредиторів, має на меті задоволення сукупності вимог кредиторів неплатоспроможного боржника. Досягнення цієї мети є можливим за умови гарантування: 1) охорони інтересів кредиторів від протизаконних дій інших кредиторів; 2) охорони інтересів кредиторів від недобросовісних дій боржника, інших осіб; 3) охорони боржника від протизаконних дій кредиторів, інших осіб.

Отже, розгляд відповідних заяв та справ у межах справи про банкрутство має певні характерні особливості, що відрізняються від позовного провадження.

Передусім це зумовлено специфікою провадження у справах про банкрутство, яка полягає у застосуванні специфічних способів захисту її суб`єктів, особливостях процедури, учасників стадій та інших елементів, які відрізняють це провадження від позовного.

Беззаперечно, що визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимальне та справедливе задоволення вимог кредиторів.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з договорів та інших правочинів.

За змістом статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5 статті 203 ЦК України).

Так, визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені нормами статті 215 ЦК України.

Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 3 статті 215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16 тощо.

Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Недійсність договору як приватно - правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати (висновок об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17).

У постанові від 30.01.2019 у справі № 911/5358/14 Верховний Суд висловив правову позицію щодо реальності господарської операції, вказав на те, що для з`ясування правової природи як господарської операції, так і договору (укладенням якого опосередковувалося виконання цієї операції) необхідно вичерпно дослідити фактичні права та обов`язки сторін у процесі виконання операції, фактичний результат, до якого прагнули учасники такої операції, та оцінити зміни майнового стану, які відбулися у сторін в результаті цієї операції.

Водночас будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду у справі № 405/1820/17 від 24.07.2019, № 910/8357/18 від 28.11.2019).

Великою Палатою Верховного Суду викладено у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) висновок про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

З урахуванням наведеного, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.07.2021 визнано грошові вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" у справі № 910/15211/20 по відношенню до боржника: на суму 683 661 846,26 грн, то Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" виступає заінтересованою особою у визнанні оспорюваного договору недійсним, як кредитор ТОВ "Укрхолдингсервіс".

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається "про людське око", таким критеріям відповідати не може.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24.07.2019 № 405/1820/17.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Частинами 1, 2 статті 554 ЦК України в разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Поручитель має право на оплату послуг, наданих ним боржникові (стаття 558 ЦК України).

Отже, з вищенаведених положень чинного законодавства слідує, що договір поруки може бути як оплатним, так і безоплатним.

Поручитель, укладаючи договір поруки, не може не розуміти, що у випадку невиконання боржником зобов`язання, саме йому доведеться виконувати зобов`язання в повному обсязі за рахунок свого майна (шляхом передачі чи відчуження кредитору). Тим самим поручитель визначає долю належного йому майна на майбутнє. Вказану позицію висловив Верховний Суд у постанові від 28.05.2019 у справі № 922/3522/17.

Станом на дату укладення договору поруки, 21.07.2017, ТОВ "УКРХОЛДИНГСЕРВІС" уже було боржником перед AT КБ "ПриватБанк" за двома кредитними договорами і мало значну прострочену мільйонну заборгованість за ними.

Тобто, ТОВ "УКРХОЛДИНГСЕРВІС", маючи значну непогашену заборгованість за кредитними договорами, безоплатно те без видимої господарської мети взяло на себе додаткове фінансове зобов`язання за спірним договором поруки на суму 887 881 191,13 грн, не отримуючи за ці дії жодної фінансової вигоди для себе, чим значно погіршило своє і без того скрутне фінансове становище.

Зміст оспорюваного правочину свідчить про збільшення фінансових зобов`язань ТОВ "УКРХОЛДИНГСЕРВІС", при чому активи товариства не збільшились, додаткові блага за наслідком укладення оспорюваного правочину у відповідача 1 не виникли, отримання прибутку як мета здійснення господарської діяльності відповідно до статті 42 Господарського кодексу України в даному випадку відсутня.

Слід звернути уваги на те, що на кінець 2016 року довгострокові зобов`язання ТОВ "УКРХОЛДИНГСЕРВІС" вже практично в два рази перевищували його активи, фінансовий результат господарський діяльності товариства був збитковим, Відповідачем-1 задекларовано збитки за 2016 рік у розмірі 20 млн. грн, а за 2017 рік - в розмірі 30 млн/ грн Оспорюваний правочин укладено всупереч власним фінансовим можливостям та на шкоду AT КБ "ПриватБанк" як реальному кредитору ТОВ "УКРХОЛДИНГСЕРВІС".

Отже, результатом цього правочину стало набуття ТОВ "УКРХОЛДИНГСЕРВІС" статусу солідарного боржника за зобов`язанням перед ТОВ "АГРО КОМПЛЕКТ" у розмірі 887 881 191,13 грн в період наявної непогашеної простроченої заборгованості перед позивачем, оспорюваний правочин вчинено без очевидної господарської мети (не мало на меті збільшення активів боржника), штучне збільшення грошових вимог ТОВ "АГРО КОМПЛЕКТ" до боржника, порушення прав інших кредиторів на реальне задоволення своїх вимог та участі в роботі комітету кредиторів, сам оспорюваний правочин не був і не міг бути спрямований (через фінансове становище) на реальне настання правових наслідків які ним передбачались, тобто на можливість солідарного виконання зобов`язання.

Також, позивач зазначає, що грошові кошти у розмірі 887 881 191,13 грн не були коштами ТОВ "АГРОТЕРМІНАЛ", оскільки останнє отримало їх саме від AT КБ «ПриватБанк» згідно кредитного договору. Отримання цих коштів ТОВ "АГРОТЕРМІНАЛ" від AT КБ "ПриватБанк" відбулось 14.12.2016 року та в цей же день між цими особами було укладено договір застави за яким одразу ці кошти Банку були направлені на погашення зобов`язань ТОВ "БОРІВАЖ" перед Банком. Фактично, 14.12.2016 року AT КБ "ПриватБанк" надав грошові кошти у розмірі 887 881 191,13 грн для того, щоб ТОВ "АГРОТЕРМІНАЛ" направив їх на погашення боргу іншої особи перед AT КБ "ПриватБанк". Позивач вказує, що вказані дії носять сумнівний характер, правочини вчинялись посадовими особами Банку із перевищенням повноважень та є предметом оцінки інших інституцій.

Таким чином, доводи ТОВ "АГРО КОМПЛЕКТ" про те, що саме AT КБ "ПриватБанк" є нібито вигодонабувачем грошових коштів у розмірі 887 881 191,13 грн. є безпідставними, оскільки ці грошові кошти є грошовими коштами Банку.

Щодо поданого висновку експерта, то суд зазначає таке.

Відповідно до частини 1 статті 101 ГПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.

Відповідач 2 до матеріалів справи подав висновок експерта від 26.08.2022 № 09/08/2022 за результатами проведення первинної судової економічної експертизи, складеного на замовлення Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро Комплект" судовим експертом Хомутенко С.В.

Як вбачається з висновку, на вирішення судової економічної експертизи поставлено п`ять запитань, що стосуються економічної доцільності укладення ТОВ "Укрхолдингсервіс" договору поруки від 21.07.2017 № 131/2017-99.

Водночас, при дослідженні наданих для проведення судової експертизи документів судом встановлено, що остання проведена виключно на підставі наданих договорів, листів, претензій, протоколів. Суд зауважує, що судовому експерту не надавалися, а відтак і не досліджувалися при проведенні судової економічної експертизи фінансові звіти товариства, що відображають реальний фінансовий стан товариства, первинні і зведені документи бухгалтерського та податкового обліку і звітності тощо, як на час укладення спірного договору поруки, так і після його укладення.

Таким чином, суд критично оцінює наданий висновок, оскільки при визначені економічної доцільності укладення боржника договору поруки та його впливу на активи товариства, судовим експертом взагалі не досліджувався фінансовий стан боржника, грошові зобов`язання, економічний стан особи, яка вчиняє правочин.

Отже, надані судовим експертом висновки за наслідком проведення судової економічної експертизи мають суто теоретичний характер та не містять даних проведеного експертом фінансового аналізу на підставі фінансових показників (коефіцієнтів) діяльності ТОВ "Укрхолдингсервіс" при визначені економічної доцільності укладення договору поруки.

Статтею 104 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами встановленими статтею 86 цього кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Ураховуючи наведене, висновок судового експерта не приймається судом в якості належного та допустимого доказу на спростування факту відсутності доказів фінансової спроможності ТОВ "Укрхолдингсервіс" виконання договору поруки від 21.07.2017 № 131/2017-99 при його укладенні.

Суд наголошує, що правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний договір), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції "фраудаторності" при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дають змогу кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.

Отже, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямованим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора.

Ця правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11.11.2021 у справі № 910/8482/18 (910/4866/21).

У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.02.2023 у справі № 910/14918/20 (910/17720/21), зазначено: «Слід звернути увагу, у контексті цього спору, на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16: "Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані, із зменшенням його платоспроможності), після виникнення у нього зобов`язання діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора.

Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямованим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора".

Таким чином, судова палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що фраудаторним може виявитися будь-який правочин, що здійснюється між учасниками господарських правовідносин, який укладений на шкоду кредиторам, отже, такий правочин може бути визнаний недійсним в порядку позовного провадження у межах справи про банкрутство відповідно до статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства на підставі пункту 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України як такий, що вчинений всупереч принципу добросовісності, та частин третьої, шостої статті 13 Цивільного кодексу України з підстав недопустимості зловживання правом, на відміну від визнання недійсним фіктивного правочину, лише на підставі статті 234 Цивільного кодексу України. У такому разі звернення в межах справи про банкрутство з позовом про визнання недійсними правочинів боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредиторів та боржника.»

З матеріалів справи слідує, що спірний договір поруки не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, та вчинений для створення штучної заборгованості ТОВ "Укрхолдингсервіс", заявленої під час проведення його процедури банкрутства.

У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.10.2022 року у справі № 904/624/19 (пункт 63) зазначається, що боржник має усвідомлювати повне виконання свого обов`язку перед кредитором. У зв`язку з цим можна розмежувати також критерії фраудаторності: об`єктивний - коли вчиняється правочин цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку за наявності існуючої вже заборгованості; суб`єктивний - усвідомлення боржником появи боргу в результаті укладення правочину, що повинно

аналізуватися через призму економічної мети договору, сумлінність та добросовісність дій боржника, які мають бути спрямовані на погашення боргу, а не навпаки, на неможливість виконання зобов`язання.

Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не мас бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те. щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника, повинна відповідати критеріям розумності, які передбачають, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора. Зазначений висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18.

Наведені обставини та докази в їх сукупності свідчать, що укладений договір поруки є фраудаторним та за своїм змістом суперечить вимогам закону - частинам 1, 5 статті 203 ЦК України, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, та відповідно до статті 234 ЦК України є фіктивним. Внаслідок укладення такого договору поруки, виконання ТОВ "Укрхолдингсервіс" грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим, що у свою чергу можна розцінити як завдання збитків, зокрема, кредитору Акціонерному товариству Комерційний банк "ПриватБанк".

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що укладення спірного договору поруки спрямовано на необґрунтоване, сумнівне та непропорційне збільшення розміру боргових зобов`язань боржника всупереч власним фінансовим інтересам.

Зважаючи на те, що дії відповідачів при вчиненні оспорюваного договору (відсутність намірів щодо реального настання обумовлених спірним договором правових наслідків; укладення оспорюваного правочину з наміром завдати шкоди позивачу як кредитору, використавши нове зобов`язання для ухилення від сплати заборгованості перед позивачем) є формою зловживання правом, що є порушенням вимог частини третьої статті 13 ЦК України, а зобов`язання за спірним договором суперечить вимогам частини першої та п`ятої 5 статті 203 ЦК України, суд дійшов висновку про наявність підстав, для задоволення позовної заяви в повному обсязі та визнання спірного договору поруки недійсним.

Відповідно до приписів статті 129 ГПК України судовий збір покладається на відповідачів.

Враховуючи вищезазначене, керуючись Кодексом України з процедур банкрутства, ст. 234 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд м. Києва -

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним Договір поруки від 21.07.2017 № 131/2017-99, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «УКРХОЛДИНГСЕРВІС» (місцезнаходження: 03680, м. Київ, вул. Пшенична, буд. 4, ) та Товариством з обмеженою відповідальністю «АГРО КОМПЛЕКТ» (04080, місто Київ, вулиця Кирилівська, будинок 104, ).

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРХОЛДИНГСЕРВІС» (місцезнаходження: 03680, м. Київ, вул. Пшенична, буд. 4, ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, ідентифікаційний номер 14360570) 2 270,00 грн витрат зі сплати судового збору.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРО КОМПЛЕКТ» (04080, місто Київ, вулиця Кирилівська, будинок 104, ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, ідентифікаційний номер 14360570) 2 270,00 грн витрат зі сплати судового збору.

5. Видати накази.

6. Копію ухвали направити учасникам провадження у справі про банкрутство.

Повний текст ухвали складено 06.04.2023

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення, якщо інше не передбачено Господарським процесуальним кодексом України, Кодексом України з процедур банкрутства та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції в порядку та строки, встановлені статтями 254-257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя А.М.Івченко