РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

05.04.2023Справа № 910/5764/22
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Телерадіокомпанія "Радіо Кохання"

до відповідачів:

1. Приватного підприємства "Світова музика"

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Олл Мьюзік Паблішинг" (ООО "Олл Мьюзик Паблишинг")

про визнання додаткової угоди недійсною

Суддя Зеленіна Н.І.

Секретар судового засідання Токарєва К.К.

Представники сторін: відповідно до протоколу судового засідання.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Телерадіокомпанія "Радіо Кохання" звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Приватного підприємства "Світова музика" про визнання додаткової угоди від 01.02.2020 до договору №01/2016-Л про передачу майнових прав на об`єкти авторського права від 01.01.2016 недійсною.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.07.2022 відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 17.08.2022.

Підготовче засідання призначене на 17.08.2022 не відбулося у зв`язку із перебуванням судді Зеленіної Н.І. у відпустці.

22.08.2022 на електронну пошту суду від Приватного підприємства "Світова музика" надійшов відзив на позовну заяву.

Ухвалою суду від 22.08.2022 призначено підготовче засідання на 31.08.2022.

Протокольною ухвалою суду від 31.08.2022 відкладено підготовче засідання на 28.09.2022.

21.09.2022 через відділ діловодства суду від позивача надійшли заперечення на відзив.

Протокольною ухвалою суду від 28.09.2022 відкладено підготовче засідання на 19.10.2022.

14.10.2022 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про залучення до участі у справі співвідповідача - ТОВ "Олл Мьюзік Паблішинг".

Підготовче засідання призначене на 19.10.2022 не відбулося у зв`язку із перебуванням судді Зеленіної Н.І. у відпустці.

Ухвалою суду від 24.10.2022 призначено підготовче судове засідання на 08.11.2022.

Ухвалою суду від 08.11.2022 клопотання позивача про залучення ТОВ "Олл Мьюзік Паблішинг" у процесуальному статусі відповідача 2 задоволено, залучено у якості співвідповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Олл Мьюзік Паблішинг" (ООО "Олл Мьюзик Паблишинг") та повідомлено відповідача 2 про дату, час і місце розгляду справи шляхом оголошення на офіційному вебсайті судової влади України; у задоволенні клопотання Приватного підприємства "Світова музика" про залишення позовної заяви без розгляду від 02.11.2022 відмовлено; підготовче засідання відкладено на 30.11.2022.

Протокольною ухвалою суду від 30.11.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 21.12.2022.

Протокольною ухвалою суду від 21.12.2022 відкладено судове засідання на 25.01.2023.

19.01.2033 через відділ діловодства суду від позивача надійшли пояснення до позовних вимог.

Судове засідання призначене на 25.01.2023 не відбулося у зв`язку з перебуванням судді Зеленіної Н.І. у відпустці.

13.03.2023 через відділ діловодства суду від позивача надійшли письмові пояснення.

Ухвалою суду від 27.03.2023 судове засідання відкладено на 05.04.2023.

Представник позивача в судовому засіданні 05.04.2023 підтримав позовні вимоги.

Суд дослідив зібрані в матеріалах справи докази, заслухав пояснення представника позивача, як щодо дослідження доказів, так і по суті позовних вимог.

У судовому засіданні 05.04.2023 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

01.01.2016 між Приватним підприємством "Світова музика", як ліцензіатом, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Олл Мьюзік Паблішинг", як ліцензіаром, було укладено договір №01/2016-Л про передачу в управління майнових прав на об`єкти авторського права (договір №01/2016-Л).

Відповідно до умов договору №01/2016-Л в розділі "Визначення термінів" зазначено:

- "Твір" - музичний твір з текстом або без тексту, авторські права на які охороняються відповідно до законодавства російської федерації та України;

- "Відтворення творів" (використання творів в механічному записі, "механічні права") - виготовлення одного або більше примірників твору або його частини - в будь-якій матеріальній формі, в тому числі у формі звуко- і відеозапису на матеріальних носіях, а також запис для тимчасового або постійного зберігання в електронній (або цифровій), оптичній або іншій формі, яку може зчитувати комп`ютер;

- "Автор" - фізична особа, творчою працею якої створено твір;

- "Видавець" - володар прав на твори, які віднесено до каталогу на території;

- "Каталог" - перелік всіх творів, виключними правами на використання яких на території має ліцензіар;

- "Територія" - територія України;

- "Користувачі" - будь-які юридичні і фізичні особи, які використовують твори, шляхом публічного сповіщення, відтворення, розповсюдження та іншими способами, зазначеними у предметі договору №01/2016Л.

- Ліцензіар і ліцензіат дійшли згоди про те, що під трактуванням всіх використаних у договорі №01/2016Л спеціальних термінів, а саме таких, як "публічне мовлення" (сповіщення до загального відома), публічне виконання, публічний показ та інше, будуть розумітися визначення відповідно до законодавства України, законодавства російської федерації та норм міжнародного права (преамбула договору №01/2016Л).

Відповідно до пункту 1 договору №01/2016-Л ліцензіар передає ліцензіату на територію виключні права на управління майновими авторськими правами на всі твори, які відносяться до каталогу "Олл Мюзік Паблішінг", що є частиною договору, права на використання якого на території належить ліцензіату на території країн СНД, а саме право використовувати, а також право дозволяти або забороняти використання творів наступними способами: публічного сповіщення; публічного виконання; публічного показу, прокату і т.д.; поширення шляхом продажу або іншого відчуження творів у механічному записі на будь-яких видах носіїв; використання творів у складі програм телебачення.

Пунктом 1.2 договору №01/2016Л передбачена умова обов`язкового попереднього погодження з ліцензіаром умов використання на території в кожному окремому випадку потребує управління наступними видами використання прав, переданих відповідно до п. 1.1. договору №01/2016Л використання творів в складі аудіовізуальних творів (права на синхронізацію); будь-яка зміна творів (створення похідних творів (кавер-версій), реміксів, караоке, переказів тощо).

01.02.2020 між відповідачем 1 та відповідачем 2 було укладено додаткову угоду до договору №01/2016-Л (додаткова угода), якою відповідачі змінили назву договору, а саме: пунктом 1.1 додаткової угоди сторони домовилися викласти назву в редакції: "договір про передачу майнових прав на об`єкти авторського права".

Пунктом 1.2 додаткової угоди визначено, що каталог - це перелік всіх творів, виключні майнова права на які передаються згідно договору №01/2016Л.

Відповідно до п. 1.3 додаткової угоди пункт 1.1 договору №01/2016Л викладено в наступній редакції: ліцензіар передає ліцензіату на територію та на строк дії договору №01/2016Л виключні майнові авторські права на всі твори, які віднесено до каталогу товариства (Каталог), що є частиною договору №01/2016Л. Права, що належать ліцензіару на території країн СНД, що передаються відповідно до договору №01/2016Л, є право використовувати, а також дозволяти або забороняти використання творів такими способами: публічного сповіщення, включаючи повторне публічне сповіщення і будь-яку ретрансляцію; публічного використання; публічного показу, прокату і т.д.; поширення шляхом продажу або іншого відчуження творів у механічному записі на будь-яких видах носіїв; використання творів у складі програм телебачення.

Також, умовами договору №01/2016Л визначається, що ліцензіар передає ліцензіату право укладати на території договори з юридичними і фізичними особами - користувачами Каталогу, зазначеними у пунктах 1.1 і 1.2 договору №01/2016Л способами, і право збирати на користь ліцензіара покладене за вказані види використання винагороду (роялті).

Ставки роялті за дозволами, що видаються безпосередньо ліцензіатом користувачам, підлягають узгодженню з ліцензіаром шляхом повідомлення або укладення додаткової угоди (пункт 1.3 договору №01/2016Л в редакції додаткової угоди від 01.02.2020).

З метою забезпечення прав ліцензіара ліцензіат може укладати договори про взаємне представництво інтересів з іншими підприємствами і організаціями на території і отримувати від них винагороду на користь ліцензіара за види використання прав, зазначені у договорі (пункт 1.4 договору №01/2016Л).

За попередньою згодою ліцензіара ліцензіат має право укладати договори, що передбачають надання прав на видачу дозволів та збір винагороди за використання творів з каталогу (пункт 1.5 договору №01/2016Л).

Ліцензіар гарантує, що: він дійсно є власником майнових авторських прав на всі твори з каталогу; підписання договору №01/2016Л сторонами не порушує прав третіх осіб (пункт 2.1 договору №01/2016Л).

Ліцензіар зобов`язується: надати ліцензіату для використання відповідно до договору №01/2016Л каталог творів, при необхідності ліцензіат має право виводити на друк той чи інший фрагмент каталогу; надавати в необхідних випадках за письмовим запитом ліцензіата додаткову інформацію щодо своїх прав на твори (пункт 2.2 договору №01/2016Л).

Ліцензіар має право контролювати діяльність ліцензіата, роблячи запити на щоквартальні звіти про здійснену роботу на території. Також передбачена відповідальність ліцензіата перед ліцензіаром за неналежне подання звітів. Ліцензіат дозволяє представнику ліцензіара проводити аудиторську перевірку відповідних частин всіх рахунків авторських гонорарів звітів ліцензіата, що має відношення до предмету даного договору. Ліцензіар має право на отримання винагороди за використання належних йому прав на території. Ліцензіату надано право укладати договори про використання каталогу способами, визначеними пунктом 1.1 договору №01/2016Л. Ліцензіат зобов`язаний збирати та своєчасно сплачувати ліцензіару винагороду (пункти 2.3, 2.4 договору №01/2016Л).

Захист прав ліцензіата, що виникли у нього на підставі договору №01/2016Л, здійснюється від імені ліцензіата на особистий його розсуд, що включає право пред`являти претензії та позови, звертатися до суду та інших компетентних органів, захищати свої права і законні інтереси в іншій незаборонений законом спосіб (пункт 2.6 договору №01/2016Л в редакції додаткової угоди від 01.02.2020).

Пунктом 2.7 договору №01/2016Л передбачено обов`язок ліцензіара самостійно врегульовувати майнові та немайнові відносини з особами, які мають відношення до створення творів, що є предметом договору №01/2016Л.

Ліцензіат має право отримувати каталог об`єктів авторських прав і поповнювати його в залежності від розширення каталогу ліцензіара; запитувати і отримувати від ліцензіара необхідну для виконання умов договору №01/2016Л інформацію і документацію (пункт 2.8 договору №01/2016Л).

За умовами придбання ліцензіаром прав на каталог на території - ліцензіат має право витребувати у користувачів, а також організацій, з управління правами на колективній основі винагороду, зібрану і не перераховану ліцензіару за використання творів з каталогу на території за попередні періоди (пункт 4.1 договору №01/2016Л);

Права за договором №01/2016Л передаються на строк його дії, а саме: з моменту підписання до 31.12.2016; за взаємною згодою сторін дію договору №01/2016Л може бути продовжено, про що складається окремий додаток (пункт 7.1 договору №01/2016Л). Після укладення додаткової угоди, якою не змінено відповідні умови договору №01/2016Л, дія прав ліцензіата залишається строковою.

Строк дії договору №01/2016Л продовжувався шляхом укладення відповідачем 1 та відповідачем 2 додаткових угод, зокрема, від 01.01.2020 дію договору №01/2016Л продовжено до 31.12.2021.

За умовами договору №01/2016Л та додатковою угодою відповідач 2 передав відповідачу 1 права, що належать відповідачу 2, на території країн СНД.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що додаткова угода укладена між відповідачем 1 та відповідачем 2 не була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, оскільки відповідач 2 не являється власником майнових авторських прав на твори в розумінні статті 31 Закону України "Про авторські права і суміжні права" та, відповідно, відповідач 2 не мав належного обсягу прав укладати додаткову угоду, яка передбачає передачу відповідачу 1 виключних майнових прав на твори; додаткова угода не змінює правову природу договору №01/2016Л, який є ліцензійним договором; на підставі додаткової угоди відповідач 1, як автор чи інша особа, яка має авторське право, звернувся до позивача - радіостанції, за компенсацією щодо використання його творів, чим порушує право позивача на використання у своїй поточній господарській діяльності фонограм, що містять музичні твори, на виплату винагороди або компенсації за будь-яке використання твору саме автору твору у порядку та розмірі що визначені законодавством України, а також законний інтерес позивача на збереження цілісності свого майна і захисту від протиправного позбавлення права власності на своє майно (кошти).

Заперечуючи проти позову відповідач 1 зазначає, що за договором №01/2016Л наміром сторін було передати/одержати виключні майнові права саме на територію України; умови договору №01/2016Л потрібно тлумачити в цілому; вважає, що позивач недостатньо роз`яснив, яким чином додаткова угода порушує право чи інтерес позивача.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Статтею 1113 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором про передання виключних майнових прав інтелектуальної власності одна сторона (особа, що має виключні майнові права) передає другій стороні частково або у повному складі ці права відповідно до закону та на визначених договором умовах. Укладення договору про передання виключних майнових прав інтелектуальної власності не впливає на ліцензійні договори, які були укладені раніше. Умови договору про передання виключних майнових прав інтелектуальної власності, що погіршують становище творця відповідного об`єкта або його спадкоємців порівняно з становищем, передбаченим цим Кодексом та іншим законом, а також обмежують право творця на створення інших об`єктів, є нікчемними.

Тобто договір про передання прав інтелектуальної власності спрямований на повну уступку майнових прав на твір чи інший об`єкт інтелектуальної власності, тому зміст договору про передання прав інтелектуальної власності передбачає безповоротне відчуження прав на об`єкт охорони, тобто безповоротне передання виключних майнових прав інтелектуальної власності іншій особі, що має наслідком припинення права інтелектуальної власності у однієї особи, яка перестає бути суб`єктом прав, що були передані.

Такий договір є правовою формою реалізації належних суб`єктові майнових прав на об`єкт інтелектуальної власності шляхом їх безповоротного відчуження іншій особі (набувачеві). Він спрямований на перехід майнових прав інтелектуальної власності від однієї особи до іншої з можливістю набувача як самому використовувати охоронювані майнові права, так і шляхом їх подальшого передання іншим суб`єктам.

Основною істотною умовою є умова про об`єкт договору, тобто результат інтелектуальної, творчої діяльності, майнові права на який передаються за договором. Об`єкт договору має бути чітко визначений шляхом зазначення повної назви об`єкта інтелектуальної власності.

Предметом договору про передання виключних майнових прав інтелектуальної власності є виключні майнові права на об`єкт права інтелектуальної власності, які передаються. Такі права означають монополію суб`єкта права інтелектуальної власності на використання об`єкта цього права.

Стаття 31 Закону України "Про авторське право і суміжні права" передбачає, що майнові права, що передаються за авторським договором, мають бути у ньому визначені. Майнові права, не зазначені в авторському договорі як відчужувані, вважаються такими, що не передані.

Істотною умовою є також умова про ціну майнових прав інтелектуальної власності, що передаються за договором. Розмір і порядок виплати авторської винагороди визначається договором про передання виключних майнових прав інтелектуальної власності.

Строк дії у договорі про передання виключних майнових прав інтелектуальної власності не зазначається, оскільки передбачається, що права передаються безповоротно, тобто договір є безстроковим. Але, враховуючи специфіку деяких об`єктів договору про передання виключних майнових прав, наприклад, об`єктів авторського права і суміжних прав, строк його дії законодавчо обмежений строком дії самих прав інтелектуальної власності.

Відповідно до ст. 1109 Цивільного кодексу України за ліцензійним договором одна сторона (ліцензіар) надає другій стороні (ліцензіату) дозвіл на використання об`єкта права інтелектуальної власності (ліцензію) на умовах, визначених за взаємною згодою сторін з урахуванням вимог цього Кодексу та іншого закону. У випадках, передбачених ліцензійним договором, може бути укладений субліцензійний договір, за яким ліцензіат надає іншій особі (субліцензіату) субліцензію на використання об`єкта права інтелектуальної власності. У цьому разі відповідальність перед ліцензіаром за дії субліцензіата несе ліцензіат, якщо інше не встановлено ліцензійним договором. У ліцензійному договорі визначаються вид ліцензії, сфера використання об`єкта права інтелектуальної власності (конкретні права, що надаються за договором, способи використання зазначеного об`єкта, територія та строк, на які надаються права, тощо), розмір, порядок і строки виплати плати за використання об`єкта права інтелектуальної власності, а також інші умови, які сторони вважають за доцільне включити у договір. Вважається, що за ліцензійним договором надається невиключна ліцензія, якщо інше не встановлено ліцензійним договором. Предметом ліцензійного договору не можуть бути права на використання об`єкта права інтелектуальної власності, які на момент укладення договору не були чинними. Права на використання об`єкта права інтелектуальної власності та способи його використання, які не визначені у ліцензійному договорі, вважаються такими, що не надані ліцензіату.

Згідно із ст. 1110 Цивільного кодексу України ліцензійний договір укладається на строк, встановлений договором, який повинен спливати не пізніше спливу строку чинності виключного майнового права на визначений у договорі об`єкт права інтелектуальної власності.

У даному випадку, договором №01/2016Л (п. 2.8) та додатковою угодою визначено, що об`єктом, на який відповідач 2 передає права відповідачу 1, є каталог. Точний перелік творів каталогу сторонами договору не визначено, в матеріалах справи такий перелік творів відсутній. Також зазначений пункт містить умову про те, що перелік творів каталогу не є сталим і може змінюватися відповідачем 2.

Відтак, суд погоджується з доводами позивача, що сторонами договору №01/2016Л не визначено перелік об`єктів авторського права, права на які передані за договором №01/2016Л, а додаткова угода не містить переліку об`єктів авторського права, майнові права на які відповідач 2 передав відповідачу 1.

В матеріалах справи відсутні докази переходу виключних майнових прав на твори від відповідача 2 до відповідача 1, тобто відсутні докази реальності господарської операції на настання правових наслідків обумовлених додатковою угодою. Відповідачем 1 не було надано доказів того, що майно - майнові права на спірні твори були прийняті ним на баланс та обліковуються в порядку визначеному Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Верховний Суд дотримується аналогічної позиції щодо зазначеного питання. Зокрема у постанові від 22.04.2021 у справі №910/17319/19 Верховний Суд звертає увагу на безпідставність ототожнення позивачем передачі (відчуження) суб`єктами авторського права і (або) суміжних прав об`єкта авторського права і (або) суміжних прав (яке відповідно до чинного законодавства є підставою для набуття права власності на відповідне майно іншою особою) з переданням майнових прав на відповідні об`єкти в управління. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України саме власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном".

Як зазначено в змісті пункту 1.1 договору №01/2016Л відповідач 2 володіє виключними майновими правами на каталог на території країн СНД, однак, до матеріалів справи не додано доказів набуття відповідачем 2 виключних майнових прав на твори в обсязі достатньому для розпорядження, в тому числі передачі (відчуження) таких прав на території України (укладення договору про передання майнових авторських прав).

Доводи відповідача 1 стосовно підтвердження факту передачі виключних майнових прав відповідачем 2 листом від 23.04.2021 судом відхиляються, оскільки зміст такого листа протирічить пункту 1.1 договору №01/2016Л, а відтак не може вважатися належним доказом, який підвереджує обставини на які посилається відповідач 1 заперечуючи проти позовних вимог.

Інших доказів набуття виключних майнових авторських прав відповідачем 2 і можливість розпоряджатися такими правами на території України матеріали справи не містять, у зв`язку з чим наявність у відповідача 2 майнових прав на твори є недоведеною.

Також матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем 1 і відповідачем 2 умов додаткової угоди.

Частина 1 статті 203 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а у відповідності до ч. 5 вказаної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 Цивільного кодексу України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Частина 1 ст. 229 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Статтями 31 та 32 Закону України "Про авторське право і суміжні права" передбачено, що передача майнових прав (відчуження) або передача прав на використання твору здійснюється виключно автором або особою, яка володіє такими правами. Тобто, вчинення правочину щодо відчуження прав або передачу прав на використання твору особою, яка таким правом не володіє прямо суперечить приписам спеціалізованого законодавчого акту.

По суті, укладаючи в даному випадку додаткову угоду, відповідачі здійснили виключно текстуальну зміну назви договору №01/2016Л та його предмету без зміни дійсних істотних умов договору №01/2016Л.

У той же час, майнові права автора (чи іншої особи, яка має авторське право) можуть бути передані (відчужені) іншій особі, після чого набувач прав стає суб`єктом авторського права, а відповідні права особи, яка ці права відчужила, для цієї особи припиняються.

За умови передачі (відчуження) відповідачу 1 виключних майнових авторських прав на спірні твори відповідач 2 не мав би підстав для отримання контрольованих відповідачем 2 роялті від відповідача 1 за використання (надання дозволів на використання) творів, однак, договір №01/2016Л з додатковою угодою в діючій редакції зберігають зобов`язання щодо звітування перед відповідачем 2 стосовно використання творів третіми особами що прямо суперечить вимогам ст. 346 Цивільного кодексу України.

Додаткова угода за своїм змістом не була направлена на набуття відповідачем 1 виключних майнових прав на твори, про що свідчать, зокрема, найменування сторін, відсутність визначеного переліку об`єктів майнових прав, що передаються, строковий характер, контроль відповідачем 2 над діяльністю відповідача 1, в тому числі щодо використання творів з каталогу відповідача 2, порядок і умови надання відповідачем 1 ліцензій (дозволів), тощо.

Додаткова угода не містить обов`язкового наслідку такого правочину як передача (відчуження) майнових авторських прав.

У той же час, в провадженні Господарського суду міста Києва перебувала справа №910/12870/20 за позовом ПП "Світова музика" до ТОВ "Телерадіокомпанія "Радіо Кохання" про стягнення 144 666,00 грн в якості компенсації за використання творів без згоди правовласника, обґрунтовуючи існування відповідних прав ПП "Світова музика" зазначався саме Договір №01/2016Л та Додаткова угода.

Тобто використовуючи додаткову угоду відповідач 1 за відсутності фактичних доказів отримання у власність майнових авторських прав на твори намагається отримати плату за їх використання.

За наслідками розгляду такого спору рішенням Господарського суду міста Києва від 14.07.2021 в задоволенні позову було відмовлено - наразі не набрало законної сили та перебуває на стадії апеляційного перегляду.

Поряд з цим, в межах справи №910/12870/20 ТОВ "Телерадіокомпанія "Радіо Кохання" вказувалось на незаконність додаткової угоди як правочину відчуження майнових авторських прав з посиланням на відсутність реального набуття ПП "Світова музика" таких прав, однак, судом було відхилено відповідні доводи з посиланням на презумпцію правомірності правочину та вказівкою не необхідність дослідження цього питання в межах окремого позову про визнання його недійсним.

Відтак, звернення з даним позовом до суду є по суті реалізацією вказівок суду, направленою на захист своїх законних інтересів та встановлення правової визначеності в межах спірних правовідносин, адже сам по собі факт відмови в межах справи №910/12870/20 (предметом було використання лише двох творів) не зумовлює вирішення питання наявності чи відсутності у ПП "Світова музика" відповідних майнових авторських прав та, відповідно, залишає відкритим питання подальшої поведінки сторін в рамках спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 4 Господарського процесуального кодексу України судовому захисту підлягає порушене право та законний інтерес особи. Дана норма деталізована у рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 у справі №1-10/2004, яке визначає законний інтерес особи як загальну властивість права, яка підлягає захисту, в тому числі у судовому порядку.

Під способами захисту суб`єктивних прав розуміються закріплені законом матеріально правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (про що зазначається у п. 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018р. у справі № 925/1265/16). При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо. Оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Як встановлено судом з обставин справи, позивач є радіомовником, який у своїй поточній діяльності використовує фонограми, які містять музичні твори, що є об`єктами авторського права. Відповідач 1, зазначаючи себе власником виключних майнових авторських прав на підставі договору №01/2016Л у редакції додаткової угоди, звертався до позивача з вимогами щодо сплати грошових коштів за використання об`єктів авторського права та судовим позовом щодо сплати компенсації за таке використання. Оспорювана позивачем додаткова угода використовується відповідачем 1 для стягнення з позивача грошових коштів, що прямо впливає на права і законні інтереси позивача, зокрема на вільне розпорядження своїм майном, власністю (грошові кошти).

У даному випадку предметом судового захисту є також законний інтерес позивача, який полягає у можливості позивача використовувати у своїй господарській діяльності фонограми музичних творів на законних підставах та сплачувати за таке використання справедливу винагороду відповідно до Закону України "Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав". Встановлені обставини дають суду підстави вважати, що додаткова угода до договору №01/2016Л є правочином, який створює для позивача зобов`язання та впливає на подальшу можливість законної реалізації позивачем прав та законних інтересів.

Суд також вважає за доцільне врахувати висновки Верховного суду у справі №522/3665/17, де суд серед іншого зробив наступний висновок: "…Оскільки йдеться про обмеження доступу до судочинства, очевидність відсутності у позивача законного інтересу повинна бути поза межами обґрунтованого сумніву. Якщо такий сумнів є, він повинен тлумачитися на користь позивача, а отже у цьому випадку суд повинен розглянути справу по суті. …"

Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку, що укладений відповідачами договір №01/2016Л за своєю правовою природою не є договором про передання (відчуження) майнових прав інтелектуальної власності, а додаткова угода, якою відповідач 1 та відповідач 2 змінили умови ліцензійного договору на договір про передачу виключних майнових авторських прав, є правочином, укладеним без мети настання правових наслідків, що обумовлені ним, та спрямованим виключно для отримання плати за використання творів без доказів набуття майнових прав на них, що в силу приписів ст. 203 Цивільного кодексу України є підставою для визнання його недійсним в окремому судовому провадженні для встановлення правової визначеності у спірних правовідносинах.

Стосовно обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд вважає за необхідне врахувати висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини, наприклад, у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", у справі "Трофимчук проти України" від 28.10.2010 та інших справах, в яких Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, в залежності від характеру рішення. Отже, суд дослідив обставини та доводи, на які посилались сторони справи, у достатній мірі для прийняття законного та обґрунтованого рішення.

Згідно із ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З урахуванням вищевикладених обставин, суд вважає позовні вимоги доведеними, обґрунтованими, такими, що відповідають фактичним обставинам справи і не спростовані належним чином і у встановленому законом порядку відповідачами, а відтак підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідачів.

Керуючись ст. 2, 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Телерадіокомпанія "Радіо Кохання" - задовольнити.

2. Визнати додаткову угоду від 01.02.2020 до договору №01/2016-Л про передачу майнових прав на об`єкти авторського права від 01.01.2016 недійсною.

3. Стягнути з Приватного підприємства "Світова музика" (02222, м. Київ, вул. Сабурова, буд. 16, кв. 119, код ЄДРПОУ - 36463790) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Телерадіокомпанія "Радіо Кохання" (04112, м. Київ, вул. Дорогожицька, буд. 3, корпус 14, офіс 309, код ЄДРПОУ - 31451403) 1 240 (одна тисяча двісті сорок) грн 50 коп. - витрат по сплаті судового збору.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Олл Мьюзік Паблішинг" (ООО "Олл Мьюзик Паблишинг") (російська федерація, Московська область, село Буньково, буд. 234, ОГРН 895) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Телерадіокомпанія "Радіо Кохання" (04112, м. Київ, вул. Дорогожицька, буд. 3, корпус 14, офіс 309, код ЄДРПОУ - 31451403) 1 240 (одна тисяча двісті сорок) грн 50 коп. - витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу протягом 20 днів з дня підписання повного тексту.

Рішення суду набирає законної сили у порядку і строки, передбачені ст. 241 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 11.04.2023

Суддя Н.І. Зеленіна