ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 квітня 2023 року Справа № 903/743/22

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Розізнана І.В., суддя Бучинська Г.Б. , суддя Грязнов В.В.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Господарського суду Волинської області від 08.12.2022 у справі №903/743/22 (суддя Кравчук А.М.)

за позовом ІНФОРМАЦІЯ_1

до Військової частини НОМЕР_1 , АДРЕСА_1

про стягнення 53 383 грн. 80 коп.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Волинської області від 08.12.2022 у справі №903/743/22 позов задоволено. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь Львівського міського центру зайнятості (вул. Княгині Ольги, буд. 122, м. Львів, ) - 53 383 грн. 80 коп. повернення допомоги по безробіттю та 2 481 грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить поновити пропущений строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Волинської області від 08.12.2022 у справі №903/743/22; скасувати рішення Господарського суду Волинської області від 08.12.2022 у справі №903/743/22 і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі; стягнути з Львівського міського центру зайнятості на користь Військової частини НОМЕР_1 судові витрати.

Апелянт зазначає, що прапорщик ОСОБА_1 чітко знав, що з 28 жовтня 2021 року поновлений на військову службу, оскільки з 28 жовтня 2021 року отримував грошове забезпечення від військової частини НОМЕР_1 , а також з 28 жовтня 2021 року військовою частиною НОМЕР_1 був направлений на проходження лікування у Військово-медичний клінічний центр Західного регіону м. Львів (відповідні витяги з наказів командира частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 28 жовтня 2021 року №224, від 31 грудня 2021 року №1275 додаються).

Отже, ОСОБА_1 свідомо не повідомив Львівський міський центр зайнятості про поновлення на військовій службі. А тому, відповідно до приписів статті 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" саме ОСОБА_1 повинен нести відповідальність за нарахування та виплату йому допомоги по безробіттю у період з 28 жовтня 2021 року по 31 грудня 2021 року.

Додатково скаржник звертає увагу на той факт, що у період з 28 жовтня 2021 року по 31 грудня 2021 року ОСОБА_1 виплачувалось грошове забезпечення. Отже у вказаний період він отримував як грошове забезпечення, так і допомогу по безробіттю, що є взаємовиключним. За даних обставин, при поверненні військовою частиною допомоги по безробіттю, отриманої військовослужбовцем і в той же час виплаті грошового забезпечення цьому ж військовослужбовцю за той же період відбудеться незаконне збагачення за рахунок однієї державної організації однією особою, яка отримує кошти з двох підстав, які є взаємовиключними, що не передбачено законодавством та призводить до безпідставних виплат з державного бюджету.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 07.02.2023 поновлено Військовій частині НОМЕР_1 строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Волинської області від 08.12.2022 у справі №903/743/22; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Господарського суду Волинської області від 08.12.2022 у справі №903/743/22; зупинено дію рішення Господарського суду Волинської області від 08.12.2022 у справі №903/743/22.

Роз`яснено учасникам справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Також запропоновано позивачу у строк до 23.02.2023 надати суду обґрунтований відзив на апеляційну скаргу, в порядку передбаченому статтею 263 ГПК України та докази надсилання копії відзиву та доданих до нього документів відповідачу.

Матеріалами справи стверджується, що ухвалу суду від 07.02.2023 було отримано учасниками справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с. 110-111).

10.02.2023 на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду від позивача надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Господарського суду Волинської області від 08.12.2022 у справі №903/743/22, в якому останній вважає оскаржуване рішення місцевого господарського суду законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення (а.с. 103-108).

Відповідно до ст.ст. 69, 270 ГПК України апеляційна інстанція переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Дослідивши матеріали справи, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Під час дослідження матеріалів справи апеляційним судом встановлено наступне.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 №104 від 22.05.2020 прапорщика ОСОБА_1 з 22.05.2020 зараховано до списків особового складу частини, на всі види забезпечення, визначено вважати таким, що з 22.05.2020 справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою (а.с. 15).

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 №151 від 26.07.2021 прапорщика ОСОБА_1 з 26.07.2021 виключено із списків особового складу частини, з усіх видів забезпечення у зв`язку із звільненням за станом здоров`я (а.с. 16).

ОСОБА_1 звернувся до Львівського міського центру зайнятості з заявами від 06.09.2021 про надання (поновлення) статусу безробітного, призначення (поновлення) виплати допомоги по безробіттю (а.с. 9-10).

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 №224 від 28.10.2021 з метою виконання наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 23.10.2021 №1232, пункт 4 наказу від 26.07.2021 №151 стосовно прапорщика ОСОБА_1 відмінено, з 28.10.2021 його поновлено на військовій службі за контрактом, зараховано на всі види забезпечення (а.с. 17).

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 №275 від 31.12.2021 прапорщика ОСОБА_1 з 31.12.2021 виключено із списків особового складу частини, з усіх видів забезпечення у зв`язку із звільненням за станом здоров`я (а.с. 18).

Військовою частиною НОМЕР_1 видано довідки від 26.08.2021, 24.03.2022 ОСОБА_1 про те, що він проходив службу у В/ч НОМЕР_1 в період з 22.05.2020 по 26.07.2021, 22.05.2020 по 31.12.2021 які включаються (прирівнюються) до страхового стажу. Внески з нарахованих сум грошового забезпечення до фондів соціального страхування та єдиний соціальний внесок у вказаний період утримані та перераховані в повному обсязі (а.с. 12-13).

Оплата внесків підтверджується довідкою про заробітну плату ОСОБА_1 (а.с. 14).

Наказом Львівського міського центру зайнятості від 25.08.2022 ОСОБА_1 надано статус безробітного з 02.09.2021, призначено та розпочато виплату допомоги по безробіттю (а.с.19).

Згідно додатку 1 до персональної картки "Відвідування центру зайнятості" ОСОБА_1 здійснював відвідування центру зайнятості 11.10.2021, 08.11.2021, 06.12.2021, 04.01.2022, 01.02.2022, 07.02.2022, 01.03.2022, 28.03.2022, тобто у період проходження військової служби у Військовій частині НОМЕР_1 (а.с. 20).

За період з 02.09.2021 по 01.03.2022 ОСОБА_2 виплачено 53 383 грн. 80 коп. допомоги по безробіттю (а.с .21-24).

Володимир-Волинською міськрайонною філією Волинського обласного центру зайнятості складено акт №26 від 24.03.2022 розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до ЗУ "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" яким встановлено, що у період перебування на обліку у Львівському міському центрі зайнятості (02.09.2021 по 28.10.2021) ОСОБА_1 продовжував працювати у В/ч НОМЕР_1 згідно наказу про поновлення на військову службу за контрактом. В ході перевірки ОСОБА_1 надана довідка про грошове забезпечення №94 від 24.03.2022. Єдиний соціальний внесок за вказаний період нарахований та сплачений в повному обсязі. Заборгованість по сплаті внесків відсутня (а.с. 11).

Позивачем на адресу відповідача направлено повідомлення від 04.05.2022 про повернення коштів у сумі 53 383 грн. 80 коп. (а.с .25).

Відповідач у листі від 06.06.2022 зазначив, що направлене повідомлення буде розглядатись військовою частиною впродовж місяця у відповідності до ст. 222 ГК України (а.с. 26).

Позивач листом від 27.06.2022 направив відповідачу детальний розрахунок допомоги по безробіттю, яка виплачувалась ОСОБА_1 (а.с .27-28).

Відповідач у листі від 01.08.2022 зазначив, що вимога про повернення виплаченої допомоги по безробіттю ОСОБА_2 є безпідставною та не підлягає до задоволення, оскільки останнього було поновлено не на роботі, а на військовій службі. Повернення коштів повинно бути здійснено ОСОБА_1 (а.с. 29).

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

В розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Під захистом права розуміється державна примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути виражений як концентрований вираз змісту (суті) державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в іншій спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

При цьому, задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем відповідно до вимог процесуального законодавства обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) зазначеного права саме відповідачем, з урахуванням належності обраного способу судового захисту.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття регулюються, закрема, Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття".

Пунктом 8 частини першої статті 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" встановлено, що страховим випадком є, зокрема, подія, через яку застраховані особи втратили заробітну плату (грошове забезпечення) або інші передбачені законодавством України доходи внаслідок втрати роботи з незалежних від них обставин та зареєстровані в установленому порядку як безробітні, готові та здатні приступити до підходящої роботи і дійсно шукають роботу.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" видом забезпечення є, зокрема, допомога по безробіттю, у тому числі одноразова її виплата для організації безробітним підприємницької діяльності.

Згідно з частиною третьою статті 22 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" допомога по безробіттю виплачується з 8 дня після реєстрації застрахованої особи в установленому порядку в державній службі зайнятості.

Таким чином, наведеними положеннями чинного законодавства передбачено що особи, які втратили роботу з незалежних від них обставин (безробітні) та зареєструвалися у встановленому порядку, набувають право на матеріальне забезпечення у вигляді допомоги по безробіттю.

Відповідно до статті 43 Закону України "Про зайнятість населення" статус безробітного може набути, зокрема, особа працездатного віку, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи. Статус безробітного надається особам за їх особистою заявою.

При цьому згідно зі статтею 44 Закону України "Про зайнятість населення" зареєстровані безробітні мають право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття та соціальні послуги відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" та цього Закону.

Порядок реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 19.09.2018 року за №792 (далі за текстом - Порядок).

За змістом пункту 22 Порядку рішення про надання статусу безробітного чи відмову у наданні такого статусу приймається центром зайнятості не пізніше сьомого календарного дня з дня подання особою, яка шукає роботу, заяви про надання статусу безробітного.

Матеріалами справи підтверджується, що прапорщик ОСОБА_1 перебував на обліку у Львівському міському центрі занятості як безробітний у період з 02.09.2021 по 01.03.2022 та отримав допомогу по безробіттю на суму 53 383, 80 грн.

У зв`язку із зазначеним, суд першої інстанції прийшов до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 53 383, 80 грн допомоги по безробіттю є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, вказав, що підставами для стягнення майнової шкоди з Військової частини НОМЕР_1 є:

- протиправна поведінка, яка не відповідає вимогам законодавства, що полягає у протиправному (помилковому) звільнені з військової служби ОСОБА_1 26.07.2021 та поновлені його на військовій службі з 28.10.2021 на підставі наказу командира в/ч НОМЕР_1 №1232 від 23.10.2021 (витяг з наказу командира в/ч НОМЕР_1 №224 від 28.10.2021)

- наявність шкоди у сумі витрат Львівського міського центру зайнятості на виплату допомоги по безробіттю ОСОБА_1 з 02.09.2021 по 01.03.2022 в сумі 53 383,80 грн., оскільки наказ, відповідно до якого ОСОБА_1 набув статус безробітного у Львівському міському центрі зайнятості, ВЧ НОМЕР_1 від 26.07.2021 №192-РС від 26.07.2021 (витяг з наказу №151 від 26.07.2021р.) про звільнення ОСОБА_1 відмінено.

- причинно-наслідковий зв`язок, який полягає у тому, що статус безробітного надано на підставі відміненого наказу про звільнення з 26.07.2021. Статус незайнятої особи ОСОБА_1 набув унаслідок протиправного звільнення з військової служби з в/ч НОМЕР_1 з 26.07.2021. Статус зайнятої особи і статус безробітного є взаємовиключними згідно з положеннями ст. 43 Закону України "Про зайнятість населення".

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого господарського суду та звертає увагу на наступне.

Закон України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" визначає правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття (далі - страхування на випадок безробіття) - система прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття. Суб`єктами страхування на випадок безробіття є застраховані особи, а у випадках, передбачених цим Законом, також члени їх сімей та інші особи, страхувальники та страховик.

Об`єктом страхування на випадок безробіття є страховий випадок, із настанням якого у застрахованої особи (члена її сім`ї, іншої особи) виникає право на отримання матеріального забезпечення на випадок безробіття та надання соціальних послуг, передбачених статтею 7 вказаного Закону; страховий випадок - це подія, через яку: застраховані особи втратили заробітну плату (грошове забезпечення) або інші передбачені законодавством України доходи внаслідок втрати роботи з незалежних від них обставин та зареєстровані в установленому порядку як безробітні, готові та здатні приступити до підходящої роботи і дійсно шукають роботу; застраховані особи опинилися в стані часткового безробіття.

Закон України "Про зайнятість населення" визначає правові, економічні та організаційні засади реалізації державної політики у сфері зайнятості населення, гарантії держави щодо захисту прав громадян на працю та реалізації їхніх прав на соціальний захист від безробіття.

Статтею 2 Закону України "Про зайнятість населення" визначено, що безробітним визнається особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи.

Відповідно до ст. 5 Закону України "Про зайнятість населення" держава гарантує у сфері зайнятості, у тому числі соціальний захист у разі настання безробіття.

Згідно зі статтею 9 Закону України "Про зайнятість населення", кожен має право на соціальний захист у разі настання безробіття, що реалізується шляхом участі в загальнообов`язковому державному соціальному страхуванні на випадок безробіття, яке передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття.

Відповідно до п. 2 частини першої статті 44 Закону України "Про зайнятість населення" зареєстровані безробітні мають право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття та соціальні послуги відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" та цього Закону.

Згідно зі статтею 50 Закону України "Про зайнятість населення" роботодавці беруть участь у здійсненні заходів щодо забезпечення зайнятості населення шляхом додержання вимог законодавства про працю, зайнятість населення та загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття.

Згідно з частиною першою статті 31 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" виплата допомоги по безробіттю припиняється, у тому числі, у разі працевлаштування безробітного.

Відповідно до ч. 1 статті 34 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" Фонд загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття має право, зокрема, стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а також незаконно виплачені безробітному суми матеріального забезпечення в разі неповідомлення роботодавцем Фонду про прийняття його на роботу.

Відповідно до частини четвертої статті 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" із роботодавця утримуються: сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду; незаконно виплачена безробітному сума забезпечення у разі неповідомлення про його прийняття на роботу; незаконно отримана сума допомоги по частковому безробіттю.

З матеріалів справи вбачається, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 №224 від 28.10.2021 з метою виконання наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 23.10.2021 №1232, відмінено пункт 4 наказу від 26.07.2021 №151 стосовно прапорщика ОСОБА_1 , і з 28.10.2021 його поновлено на військовій службі за контрактом, зараховано на всі види забезпечення.

Колегія суддів звертає увагу, що Військовою частиною НОМЕР_1 самостійно скасовано наказ №151 від 26.07.2021 в частині звільнення прапорщика ОСОБА_1 .

Таким чином, ОСОБА_1 поновлений на військовій службі з ініціативи роботодавця. Відповідачем не було повідомлено позивача про таке поновлення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що аналіз приписів статті 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" свідчить, що підставами для стягнення з роботодавця суми допомоги по безробіттю (соціального забезпечення), виплаченої на користь застрахованої особи, є неправомірне звільнення особи та подальше її поновлення на роботі, або інші неправомірні дії чи бездіяльність роботодавця, які можуть, окрім рішення суду, випливати з інших актів: рішень комісій по трудовим спорам, рішень третейських судів, ґрунтуватися на добровільному визнанні працедавцем факту неправомірного звільнення або вбачитися із змісту мирової угоди, укладеної з працівником.

Згідно ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

За таких обставин позивачем доведено, а місцевим господарським судом досліджено та встановлено наявність трьох складових цивільного правопорушення, що дає підстави для притягнення особи до цивільної відповідальності у вигляді стягнення шкоди.

Щодо доводів скаржника, що задоволення позову у справі є наслідком притягнення до подвійної відповідальності відповідача, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у даному випадку предметом спору є не стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, а стягнення суми страхових коштів, які були безпідставно сплачені позивачем після поновлення на роботі працівника. При цьому, виплата грошових коштів ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу, які належать виплаті на підставі статті 235 Кодексу законів про працю України, не звільняє відповідача від обов`язку відшкодувати суму виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі відповідно до частини 4 статті 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття".

Виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу повинна проводитися за весь період такого прогулу і не підлягає зменшенню у зв`язку з отриманням співробітником допомоги з безробіття, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 25.05.2016 № 6-511цс16. Висновки, яких дійшов місцевий господарський суд за результатами аналізу приписів частини 4 статті 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" відповідають даній правовій позиції.

Крім того, аналізуючи повноту дослідження судом першої інстанції обставин справи та обґрунтування оскаржуваного судового рішення, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції дотримано обов`язок щодо надання оцінки аргументам учасників справи, що відносяться до предмету спору, та не вбачає порушення норм процесуального права, в частині надання оцінки доводам сторін. До того ж, у оскаржуваному судовому рішенні належним чином зазначені підстави, на яких останнє ґрунтується, що відповідає усталеній практиці Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя.

Доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що не спростовують вищевикладених обставин справи, а також не впливають на правильне вирішення судом першої інстанції даного спору.

Згідно ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта згідно ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, 227, 229, 269, 270, 273, 275, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Господарського суду Волинської області від 08.12.2022 у справі №903/743/22 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і відповідно до частини 3 статті 287 ГПК України не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків, визначених у підпунктах а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України.

3. Справу №903/743/22 повернути Господарському суду Волинської області.

Головуючий суддя Розізнана І.В.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Грязнов В.В.