ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2023 року Справа № 906/1418/21

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Мельник О.В.

секретар судового засідання Мельников О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Злагода" та апеляційну скаргу Заступника керівника Житомирської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Житомирської області від 6 грудня 2022 року по справі №906/1418/21 (суддя - Кравець С.Г.)

час та місце ухвалення рішення: 6 грудня 2022 року; м. Житомир; вступна і резолютивна частина проголошена о 15:00 год; повний текст рішення складено 16 грудня 2022 року

за позовом Заступника керівника Житомирської обласної прокуратури в інтересах

держави в особі:

Позивача 1: Кабінету Міністрів України

Позивача 2: Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області

до Відповідача 1: Товариства з обмеженою відповідальністю "Злагода"

до Відповідача 2: Народницької селищної ради

про визнання незаконним та скасування рішення Народницької селищної ради №238, зобов`язання повернути земельну ділянку

за участю представників сторін:

від Прокурора - Безпалов А.В.;

від Позивача 1 - Нечипоренко І.П.;

від Позивача 2 - не з`явився;

від Відповідача 1 - Нестерчук С.С.;

від Відповідача 2 - не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Житомирської обласної прокуратури (надалі Прокурор) в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України (надалі Позивач 1) та Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області (надалі Позивач 2) звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Злагода" (надалі Відповідач 1), Народицької селищної ради (надалі Відповідач 2) про:

· визнання незаконним та скасувати рішення Відповідача 2 №238 від 28 квітня 2021 року про надання Відповідачу 1 в оренду земельної ділянки та укладення попереднього договору оренди землі загальною площею 215 га із реформованого КСП «Маяк» на території Народицької селищної ради;

· зобов`язання Відповідача 1 повернути до земель запасу земельні ділянки загальною площею 215 га, які фактично вибули за актом приймання-передачі від 1 травня 2021 року із сформованих земельних ділянок з кадастровими номерами :04:007:0001, :04:006:0001 шляхом їх передачі Позивачу 1.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що Відповідач 2 в порушення вимог норм Земельного кодексу України прийняв рішення та передав Відповідачу 1 земельну ділянку загальною площею 215 га із реформованого КСП «Маяк», яка не є окремо сформованою, без виготовлення проекту землеустрою та без проведення земельних торгів, яка належить до зони радіоактивно забрудненої території. Також Прокурор, зазначає, що зайняття земельної ділянки слід розглядати як таке, що не пов`язане із позбавленням власника його права володіння цією земельною ділянкою, тому ефективним способом захисту Позивача 1, як власника земельних ділянок, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок.

В подальшому, Прокурор подав заяву про закриття провадження у цій справі в частині вимог про зобов`язання Відповідача 1 повернути земельні ділянки з тих підстав, що Відповідачем 1 повернуті спірні земельні ділянки для Відповідача 2 за актом прийому-передачі земельної ділянки.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 6 грудня 2022 року в справі №906/1418/21 у задоволенні позову відмовлено.

При ухвалені вказаного рішення суд першої інстанції виходив з того, що Відповідачем 2 неправомірно розпорядилась спірними земельними ділянками, відповідно, рішення Відповідача 2 №238 від 28 квітня 2021 року про надання Відповідачу 1 в оренду земельної ділянки та укладення попереднього договору оренди землі загальною площею 215 га із реформованого КСП «Маяк» прийнято з порушенням норм чинного законодавства.

В той же час, місцевий господарський суд вказав, що позовна вимога про визнання недійсним рішення Відповідача 2 №238 від 28 квітня 2021 року та його скасування є неефективним способом захисту, оскільки задоволення такої вимоги не призведе до володіння відповідною земельною ділянкою.

Також, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги Прокуратури про зобов`язання Відповідача 1 повернути земельні ділянки загальною площею 215 га шляхом їх передачі Позивачу 1 є безпідставними, оскільки Прокурором невірно обрано спосіб захисту.

Окрім того, місцевий господарський суд вказав про відсутність підстав для закриття провадження у справі за заявою Прокурора, оскільки закриття провадження у справі можливе у разі відсутності предмета спору, якщо між сторонами не залишилось неврегульованих питань, однак, Прокурор заявив вимогу про повернення Відповідачем 1 до земель запасу земельних ділянок шляхом їх передачі Позивачу 1.

Витрати по сплаті судового збору за розгляд позовної вимоги про визнання незаконним та скасування рішення селищної ради суд поклав на Відповідача 1 та Відповідача 2 у рівних частках.

Витрати по сплаті судового збору за вимогою про зобов`язання повернути земельну ділянку, судом покладено на Житомирську обласну прокуратуру, оскільки в цій частині обрано не вірний спосіб захисту та пред`явлено вимогу до Відповідача 1 без належних на те підстав.

Не погоджуючись з вказаним рішенням до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернувся Відповідач 1 у якій просить скасувати рішення Господарського суду Житомирської області від 6 грудня 2022 року в справі №906/1418/21 в частині стягнення з Відповідача 1 судового збору в сумі 1135 грн (том 2, а.с. 138-139).

Обґрунтовуючи свої вимоги Відповідач 1 вважає, що рішення в частині розподілу судових витрат є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки Господарський суд Житомирської області, відмовивши у задоволенні позову Прокурора про визнання незаконним та скасування рішення Відповідача 2 №238 від 28 квітня 2021 року, безпідставно застосував положення частини 9 статті 129 ГПК України та поклав витрати по сплаті судового збору за розгляд позовної заяви на Відповідача 1 та Відповідача 2 у рівних частках.

За умовами частини 9 статті 129 ГПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Зміст вказаної норми свідчить про те, що останньою встановлено дискреційне повноваження суду, тобто його право, а не обов`язок здійснити розподіл судових витрат у вищезазначений спосіб, при цьому висновок суду про необхідність покладення судових витрат на сторону, внаслідок неправильних дій якої виник спір, повинен бути належним чином обґрунтованим.

На переконання скаржника, місцевий суд безпідставно ототожнив звернення прокурора із позовом до суду із виникненням спору. Так із положень статті 4 ГПК України вбачається, що виникнення спору передує зверненню до суду для його вирішення.

Разом з цим місцевим судом не було встановлено обставин, з якими Закон пов`язує можливість покладення судових витрат на Відповідача 1.

При цьому апелянт акцентує увагу на тому, що підставою для відмови у позові був саме неправильно обраний Прокурором спосіб захисту, таким чином у місцевого суду були відсутні підстави для застосування приписів частини 9 статті 129 ГПК України та покладення судових витрат на Відповідача 1.

Тому, на думку Відповідача 1 рішення в частині розподілу судових витрат є незаконним та підлягає скасуванню.

В той же час, не погоджуючись з вказаним рішенням Прокурор звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Господарського суду Житомирської області від 6 грудня 2022 року в справі №906/1418/21 та ухвалити нове судове рішення, яким провадження у справі №906/1418/21 в частині позовних вимог про повернення земельної ділянки закрити, а позов Прокурора в частині визнання незаконним та скасування рішення Відповідача 2 №238 від 28 квітня 2021 року задовольнити (том 2, а.с. 149-158).

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги Прокурор вказав, що суд першої інстанції за результатами розгляду справи встановив наявність фактичних обставин, з якими Закон пов`язує визнання рішення органу місцевого самоврядування незаконним, зазначив, в чому конкретно полягає неправомірність дій органу місцевого самоврядування та яким нормам законодавства не відповідає оспорюване рішення, разом з цим, відмовив у задоволенні позову через обрання неефективного способу захисту. Прокурор зазначив, що місцевий господарський суд не врахував пояснення Прокурора про те, що вимогу про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування заявлено з метою захисту інтересів держави у юридичній визначеності на майбутнє. Вважає помилковими доводи суду першої інстанції, з приводу того, що станом на час звернення з позовом, земельні ділянки загальною площею 215 га не перебували у користуванні Відповідача 1, а позовні вимоги Прокуратури про зобов`язання Відповідача 1 повернути земельні ділянки загальною площею 215 га шляхом їх передачі Позивачу 1 вважає безпідставними.Прокурор в апеляційній скарзі зазначив, що на момент пред`явлення Прокурором позовної заяви, між Відповідачами, згідно з положеннями попереднього договору, мали б існувати орендні відносини, які виникли між ними на підставі попереднього договору до 1 квітня 2022 року, про дострокове припинення попереднього договору та повернення земельної ділянки, про що Прокурор при зверненні до суду не знав і не міг знати. Прокурор звертає увагу, що саме в ході розгляду справи в суді першої інстанції, представник Відповідача 1 подав клопотання про долучення доказів, долучивши до нього угоду про припинення попереднього договору оренди землі № 56 від 1 травня 2021 року та акт прийому-передачі земельної ділянки укладений 9 грудня 2021 року зі змісту яких встановлено, що Відповідач 1 повернув Відповідачу 2 спірні земельні ділянки.

Крім того, Прокурор вказав, що у супереч вимогам статтей 125-126 Земельного кодексу України, пункту 2 частини 1 статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" право оренди спірних земельних ділянок Відповідачами не реєструвалось, а тому встановити інформацію про наявність чи відсутність у Відповідача 1 права оренди спірних земель неможливо. Судом першої інстанції безпідставно залишено поза увагою твердження Прокурора, що обраний спосіб захисту є ефективним та зможе в подальшому гарантувати державі можливість отримання нею відповідне відшкодування шляхом пред`явлення вимог, зокрема, про відшкодування завданих збитків (у разі їх наявності) чи/або стягнення коштів, отриманих за недійсним договором, а також може бути підставою для притягнення до відповідальності службових осіб за фактом зловживання ними посадовими обов`язками чи їх перевищення, що стало передумовою укладення недійсного договору.

На переконання Прокурора, рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову Прокурора в частині визнання незаконним та скасування рішення Відповідача 2 є незаконне та передчасне і з огляду на положення частини 2 статті 393 Цивільного кодексу України, оскільки, власник спірної земельної ділянки (Позивач 1), права якого порушені внаслідок видання індивідуального правового акта Відповідачем 2, позбавлений права вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта та у разі неможливості відновлення попереднього становища вимагати відшкодування майнової та моральної шкоди.

Також, Прокурор в апеляційній скарзі вказав, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про відсутність підстав для закриття провадження у справі, оскільки, в ході розгляду справи було встановлено, що на момент звернення Прокурора з позовом до суду у Відповідача 1 була відсутня спірна земельна у зв`язку із достроковим її поверненням.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 30 січня 2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Прокурора на рішення Господарського суду Житомирської області від 6 грудня 2022 року (том 2, а.с. 173).

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 30 січня 2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача 1 на рішення Господарського суду Житомирської області від 6 грудня 2022 року (том 2, а.с. 173). Об`єднано апеляційні скарги Прокурора та Відповідача 1 в одне апеляційне провадження для спільного розгляду.

На виконання вимог ухвали Північнозахідного апеляційного господарського суду Прокурор подав відзив на апеляційну скаргу Відповідача 1 в якому просив апеляційну скаргу Відповідача 1 залишити без задоволення. Прокурор вказав, що право суду застосувати приписи частини 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України можливе за наявності таких умов: вирішення судом спору по суті; встановлення судом одного із таких випадків, як зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або коли спір виник внаслідок неправильних дій сторони. Прокурор вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що судові витрати мають бути покладені на Відповідача 1 та Відповідача 2 в рівних частинах (том 2, а.с. 180-187).

На виконання вимог ухвали Північнозахідного апеляційного господарського суду від Позивача 1 надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому Позивач 1 зазначив, що суд першої інстанції за результатами розгляду справи встановив наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання рішення органу місцевого самоврядування незаконним, зазначив, в чому конкретно полягає неправомірність дій органу місцевого самоврядування та яким нормам законодавства не відповідає оспорюване рішення, разом з цим, відмовив у задоволенні позову через обрання неефективного способу захисту. Позивач 1 вказує, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що між сторонами залишились неврегульовані питання щодо зобов`язання Відповідача 1 повернути земельну ділянку, а тому відсутні підстави для закриття провадження у справі, оскільки, в ході розгляду справи було встановлено, що на момент звернення з позовом до суду у Відповідача 1 була відсутня спірна земельна у зв язку із достроковим її поверненням.

На виконання вимог ухвали Північнозахідного апеляційного господарського суду від Відповідача 1 надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому Відповідач 1 зазначив, що розглядаючи по суті позовну вимогу про визнання незаконним та скасування рішення Відповідача 1 №238, суд узяв до уваги, що відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду, вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до володіння відповідною земельною ділянкою. Суд першої інстанції вірно зазначив, що рішення Відповідача 2 про укладення попереднього договору не несе жодних наслідків для виникнення у Відповідача 1 права оренди, про що свідчить відсутність у державному реєстрі запису про зареєстроване за Відповідачем 1 право оренди. Також Відповідач 1 вказав, що наведена Прокурором практика Північно-західного апеляційного господарського суду від 12 жовтня 2022 року в справі №906/633/21, не є такою, що відповідає спірним правовідносинам, оскільки в ній мали місце інший предмет та інші обставини.

Зважаючи на те, що на момент звернення до суду Прокурора з вимогою про зобов`язання Відповідача 1 повернути до земель запасу земельну ділянку площею 215 га, у користуванні Відповідача 1 її не було, таким чином вказана вимога є безпідставною.

Відповідач 1 зазначив, що вирішуючи клопотання Прокурора про закриття провадження за однією із вимог, суд враховував, що закриття провадження у справі можливе у разі відсутності предмета спору, якщо між сторонами не залишилось неврегульованих питань. При цьому зазначив, що виходячи із вимог Прокурора про повернення до земель запасу земельних ділянок шляхом їх передачі Позивачу 1, не можна дійти висновку про відсутність неврегульованих питань, а тому відсутні підстави для врахування позиції викладеної у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року в справі №638/3792/20, на яку зсилається Прокурор.

Також, Відповідач 1 вказує, що попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які товариство очікує понести у зв`язку із переглядом справи у суді апеляційної інстанції, складається із витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн, визначений на підставі складеного адвокатом 10 лютого 2023 року розрахунку гонорару за договором про надання правничої допомоги №01-5/22 від 25 січня 2022 року, що укладений між адвокатом Нестерчук С. С. та Відповідачем 1.

Відповідач 1 просив залишити без задоволення апеляційну скаргу Прокурора на рішення Господарського суду Житомирської області від 6 грудня 2022 року у справі №906/1418/21 та стягнути на користь Відповідача 1 судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.

Ухвалою Північнозахідного апеляційного господарського суду від 20 лютого 2023 року справу № 906/1418/21 призначено до розгляду на 9 березня 2023 року на 14 год 00 хв..

Ухвалою Північнозахідного апеляційного господарського суду від 3 березня 2023 року клопотання представника Відповідача 1 про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами суду задоволено. Забезпечено представнику Відповідача 1 участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами суду.

Ухвалою Північнозахідного апеляційного господарського суду від 9 березня 2023 року, з підстав, наведених у даній ухвалі, розгляд апеляційних скарги відкладено на 27 березня 2023 року об 12:00 год..

Ухвалою Північнозахідного апеляційного господарського суду від 17 березня 2023 року клопотання представника Позивача 1 про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами суду задоволено. Забезпечено представнику Позивачу 1 участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами суду.

В судове засідання від 27 березня 2023 року представники Позивача 2, Відповідача 2, не з`явилися.

Відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Крім того, суд не викликав учасників справи у судове засідання, відповідно до частини 1 статті 120 Господарського процесуального кодексу України, що вказує на те, що ухвалою суду від 13 грудня 2022 року явка сторін обов`язковою не визнавалась.

Разом з тим суд констатує, що відкладення розгляду апеляційної скарги, визначено статтею 273 Господарського процесуального кодексу України, що по суті є неприпустимим з огляду на те, що це суперечить одному із завдань господарського судочинства, визначених частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України (своєчасне вирішення судом спорів). При цьому апеляційний господарський суд наголошує на тому, що в силу дії частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

В силу дії частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

З огляду на що, колегія апеляційного господарського суду вбачає можливим розглядати дану апеляційну скаргу без участі представників Позивача 2, Відповідача 2.

В судовому засіданні від 27 березня 2023 року Прокурор підтримав доводи, наведені в апеляційній скарзі Прокурора та з підстав, висвітлених в ній просив скасувати рішення Господарського суду Житомирської області від 6 грудня 2022 року в справі №906/1418/21 та ухвалити нове судове рішення, яким провадження у справі №906/1418/21 в частині позовних вимог про повернення земельної ділянки закрити, а позов Прокурора в частині визнання незаконним та скасування рішення Відповідача 2 №238 від 28 квітня 2021 року задовольнити. Прокурор зазначив, що місцевий господарський суд не врахував пояснення Прокурора про те, що вимогу про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування заявлено з метою захисту інтересів держави у юридичній визначеності на майбутнє. Прокурор зазначив, що на момент пред`явлення Прокурором позовної заяви, між Відповідачами, згідно з положеннями попереднього договору, мали б існувати орендні відносини, які виникли між ними на підставі попереднього договору до 1 квітня 2022 року, про дострокове припинення попереднього договору та повернення земельної ділянки, Прокурор при зверненні до суду не знав і не міг знати. Прокурор наголосив, що саме в ході розгляду справи в суді першої інстанції, представник Відповідача 1 подав клопотання про долучення доказів, долучивши до нього угоду про припинення попереднього договору оренди землі № 56 від 1 травня 2021 року та акт прийому-передачі земельної ділянки укладений 9 грудня 2021 року зі змісту яких встановлено, що Відповідач 1 повернув Відповідачу 2 спірні земельні ділянки.

Крім того, Прокурор вказав, що у супереч вимогам статтей 125-126 Земельного кодексу України, пункту 2 частини 1 статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" право оренди спірних земельних ділянок Відповідачами не реєструвалось, а тому встановити інформацію про наявність чи відсутність у Відповідача 1 права оренди спірних земель було неможливо. Судом першої інстанції безпідставно залишено поза увагою твердження Прокурора, що обраний спосіб захисту є ефективним та зможе в подальшому гарантувати державі можливість отримання нею відповідне відшкодування шляхом пред`явлення вимог, зокрема, про відшкодування завданих збитків (у разі їх наявності) чи/або стягнення коштів, отриманих за недійсним договором, а також може бути підставою для притягнення до відповідальності службових осіб за фактом зловживання ними посадовими обов`язками чи їх перевищення, що стало передумовою укладення недійсного договору. Прокурор зазначив, що рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову Прокурора в частині визнання незаконним та скасування рішення Відповідача 2 є незаконне та передчасне і з огляду на положення частини 2 статті 393 Цивільного кодексу України, оскільки, власник спірної земельної ділянки (Позивач 1), права якого порушені внаслідок видання індивідуального правового акта Відповідачем 2, позбавлений права вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта та у разі неможливості відновлення попереднього становища вимагати відшкодування майнової та моральної шкоди. Також Прокурор вказав, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про відсутність підстав для закриття провадження у справі, оскільки, в ході розгляду справи було встановлено, що на момент звернення Прокурора з позовом до суду у Відповідача 1 була відсутня спірна земельна у зв`язку із достроковим поверненням Відповідачу 2. Також Прокурор заперечив проти задоволення заяви представника Відповідача 1 щодо стягнення судових витрат на правничу допомогу в розмірі 10000 грн.

В судовому засіданні від 27 березня 2023 року представник Позивача 1 заперечив проти доводів апеляційної скарги Відповідача 1 та просив суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги Відповідача 1, а апеляційну скаргу Прокурора задоволити. При цьому скасувати рішення Господарського суду Житомирської області від 6 грудня 2022 року в справі №906/1418/21 ухвалити нове судове рішення, яким провадження у справі №906/1418/21 в частині позовних вимог про повернення земельної ділянки закрити, а позов Прокурора в частині визнання незаконним та скасування рішення Відповідача 2 №238 від 28 квітня 2021 року задовольнити. Представник Позивача 1 зазначив, що суд першої інстанції за результатами розгляду справи встановив наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання рішення органу місцевого самоврядування незаконним, зазначив, в чому конкретно полягає неправомірність дій органу місцевого самоврядування та яким нормам законодавства не відповідає оспорюване рішення, разом з цим, відмовив у задоволенні позову через обрання неефективного способу захисту. На переконання представника Позивача 1 суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що між сторонами залишились неврегульовані питання щодо зобов`язання Відповідача 1 повернути земельну ділянку, і що відсутні підстави для закриття провадження у справі, оскільки, в ході розгляду справи було встановлено, що на момент звернення з позовом до суду у Відповідача 1 була відсутня спірна земельна у зв`язку із достроковим її поверненням.

В судовому засіданні від 27 березня 2023 року представник Відповідача 1 просив скасувати рішення Господарського суду Житомирської області від 6 грудня 2022 року в справі №906/1418/21 в частині стягнення з Відповідача 1 судового збору в сумі 1135 грн, та просив залишити апеляційну скаргу Прокурора без задоволення. Відповідач 1 вказав, що рішення в частині розподілу судових витрат є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки Господарський суд Житомирської області, відмовивши у задоволенні позову Прокурора про визнання незаконним та скасування рішення Відповідача 2 №238 від 28 квітня 2021 року, проте, безпідставно застосував положення частини 9 статті 129 ГПК України та поклав витрати по сплаті судового збору за розгляд позовної заяви на Відповідача 1 та Відповідача 2 у рівних частках. На переконання представника Відповідача 1 зміст вказаної норми свідчить про те, що останньою встановлено дискреційне повноваження суду, тобто його право, а не обов`язок здійснити розподіл судових витрат у вищезазначений спосіб, при цьому висновок суду про необхідність покладення судових витрат на сторону, внаслідок неправильних дій якої виник спір, повинен бути належним чином обґрунтованим. Разом з цим місцевим судом не було встановлено обставин, з якими закон пов`язує можливість покладення судових витрат на Відповідача 1. Водночас, як вказує Відповідач 1, підставою для відмови у позові був саме неправильно обраний Прокурором спосіб захисту, таким чином у місцевого суду були відсутні підстави для застосування приписів частини 9 статті 129 ГПК України та покладення судових витрат на Відповідача 1. Також, представник Відповідача 1 просив стягнути з Прокурора судові витрати на правничу допомогу в суду апеляційної інстанції в розмірі 10000 грн.

Заслухавши пояснення Прокурора, представників Позивача 1, Відповідача 1, дослідивши матеріали справи, апеляційні скарги та відзиви на апеляційні скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, Північно західного апеляційний господарський суд прийшов до висновку, що апеляційну скаргу Прокурора слід залишити без задоволення, а апеляційну скаргу Відповідача 1 слід задоволити частково, змінивши рішення в частині розподілу судових витрат.

При цьому, апеляційний господарський суд виходив з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що згідно рішенням п`ятої сесії VIII скликання Відповідача 2 №234 від 28 квітня 2021 року "Про надання Відповідачу 1 в оренду земельної ділянки та укладання попереднього договору оренди землі загальною площею 215 га із реформованого КСП «Маяк»» вирішено: на період виготовлення проекту із землеустрою та до укладання довгострокового договору оренди земельної ділянки укласти попередній договір оренди земельної ділянки з Відповідачем 1 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 215 га із земель реформованого КСП «Маяк», на території Народицької селищної ради; встановити орендну плату у розмірі 12% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки; Відповідачу 2 в особі селищного голови укласти попередній договір оренди земельної ділянки (том 1, а. с. 28).

На підставі вказаного рішення Відповідача 2 №234 від 28 квітня 2021 року, 1 травня 2021 року між Відповідачем 2 та Відповідачем 1 підписано попередній договір оренди землі №53 (надалі - Попередній договір; том 1, а. с. 29-30).

Відповідно до пункту 1 Попереднього договору, Відповідач 2 надає, а Відповідач 1 приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення (землі запасу селищної ради) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Народицької селищної ради, із земель реформованого КСП «Маяк», Народицького району, біля населеного пункту с. Межиліска, та далі за текстом договору іменується земельна ділянка або об`єкт оренди.

Згідно пункту 2 Попереднього договору, в оренду передається земельна ділянка сільськогосподарського призначення (землі запасу селищної ради) загальною площею 215 га, у тому числі: рілля 215 га, сіножаті га, багаторічні насадження га, пасовища га (Додаток - викопіювання із плану землекористування Народицької селищної ради, кадастрові номери :04:007:0001, :04:006:0001).

Пунктом 8 Попереднього договору визначено, що останній укладено з 1 травня 2021 року по 1 квітня 2022 року (одинадцять місяців).

Відповідно до пунктів 15, 16 Попереднього договору, земельна ділянка передається в оренду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Цільове призначення земельної ділянки: землі сільськогосподарського призначення (землі запасу селищної ради).

Як визначено пунктом 42 Попереднього договору, цей договір набуває чинності після його підписання сторонами та його реєстрації.

Попередній договір зареєстрований Відповідачем 2, про що у реєстрі земель вчинено запис від 1 травня 2021 року за №56.

За актом прийому-передачі земельної ділянки від 1 травня 2021 року Відповідач 2, на підставі рішення 5 сесії VIII скликання Відповідача 2 від 28 квітня 2021 року №238, передав, а Відповідач 1 прийняв земельну ділянку площею 215 га, яка знаходиться на території Народицької селищної ради, Житомирської області біля населеного пункту с. Межиліска, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Термін оренди з 1 травня 2021 року по 1 квітня 2022 року - 11 місяців (том 1, а. с. 33).

9 грудня 2021 року між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 підписано угоду про припинення попереднього договору оренди землі №53 від 1 травня 2021 року, за умовами якої сторони вирішили припинити дію Попереднього договору оренди землі №56 (земельна ділянка площею 215 га) за взаємною згодою сторін відповідно до пункту 37 Попереднього договору оренди землі №56 на основі рішення Відповідача від 9 грудня 2021 року №474 (том 1, а. с. 203).

Також, 9 грудня 2021 року між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 за актом прийому-передачі земельної ділянки спірну земельну ділянку було повернуто Відповідачу 2 (том 1, а. с. 204).

Ураховуючи укладення Попереднього договору з порушення вимог земельного законодавства, Прокурор звернувся в особі Позивача 1 та Позивача 2 до суду за захистом порушеного, на його думку права, з позовом у даній справі.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних обставин справи.

Щодо звернення Прокурора в особі Позивача 1 та Позивача 2 до суду із даним позовом, колегія суду враховує таке.

Згідно з пунктом 3 частиною 1 статтею 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", прокуратура здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно з частиною 4 статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Відповідно до частин 3-5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України, у визначених законом випадках прокурор, зокрема, звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених ст.174 цього Кодексу.

Так, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 8 квітня 1999 року № 3-рп/99 визначив, що прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Разом із тим, участь прокурора в судовому процесі можлива за умови, крім іншого, обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме має бути доведено нездійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах суб`єктом влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтверджено відсутність такого органу.

Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Сама по собі обставина не звернення позивача/позивачів з позовом протягом певного періоду, без з`ясування фактичного стану правовідносин між сторонами спору, не свідчить про неналежне виконання таким органом/органами своїх функцій із захисту інтересів держави.

При цьому прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень для захисту інтересів держави.

У кожному такому випадку прокурор повинен навести, а суд перевірити причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Суд звертає увагу, що саме лише посилання прокурора у позовній заяві на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження захисту державних інтересів, не достатньо для прийняття судом рішення в такому спорі по суті, оскільки за змістом абзац 2 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, Прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні.

Аналогічний висновок, наведено і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року в справі №912/2385/18.

У цьому випадку позов пред`явлено в інтересах держави в особі Позивача 1 та Позивача 2.

Обґрунтовуючи наявність порушення інтересів держави та підстав для їх представництва Прокурором, зазначено в позовній заяві, що Відповідач 2 перевищив надані законодавством повноваження при прийнятті рішення та передачі Відповідачу 1 земельних ділянок, які віднесені до зони радіоактивно забрудненої території, що суперечить принципам регулювання земельних відносин, які закріплені статтею 14 Конституції України та статтею 5 Земельного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України "Про Кабінет Міністрів України", Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Згідно зі статтею 13 Земельного кодексу України, до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належать, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Пунктом 8 статті 122 Земельного кодексу України передбачено, що Кабінет Міністрів України передає земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування, які не входять до складу адміністративно-територіальних одиниць, а також передає у користування земельні ділянки зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Отже, в силу положень статті 122 Земельного кодексу України, Кабінет Міністрів України є органом, який від імені держави здійснює розпорядження спірними земельними ділянками, що відносяться до зони безумовного (обов`язкового) відселення, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Так, до матеріалів справи долучено витяги з Державного земельного кадастру (том 1, а. с. 37-44), з яких вбачається, що вказані земельні за цільовим призначенням є землями запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам), відносяться до зони радіоактивно забрудненої території, у зв`язку з чим встановлено обмеження у їх використанні на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 23 липня 1991 року №106 "Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР "Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи" та "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", строк дії обмеження - безстроково.

Окрім того, згідно доданого до матеріалів справи листа Відповідача 2 №10-6-0.9-4644/2-21 від 8 вересня 2021 року, спірні земельні ділянки відносяться до зони безумовного (обов`язкового) відселення (том 1, а. с. 182-185), а згідно листа №10-6-0.47-5298/2-21 від 22 жовтня 2021 року, відповідно до інформації управління у Коростенському районі та згідно планово-картографічних матеріалів колективних сільськогосподарських підприємств, спірні земельні ділянки є забрудненими внаслідок аварії на ЧАЕС та не входять до складу земель, які передавалися до колективних сільськогосподарських підприємств (том 1, а. с. 84).

За таких обставин Прокурор правомірно звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Позивача 1.

Також ще один позивачем в даній справі визначено Позивача 2.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №15 від 14 січня 2015 року, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері топогрофо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Позивач 2 є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру і створено саме з метою реалізації повноважень останньої на території Житомирської області.

Як вбачається з доказів, долучених до матеріалів справи, Прокурор, відповідно до вимог статті 23 Закону України "Про прокуратуру", звернулася до Позивача 1 та Позивача 2 з відповідними листами від 21 липня 2021 року №15/1-604вих-21 та від 22 липня 2021 року №15/1-633вих-21, у яких повідомив про виявлений факт порушення вимог земельного законодавства з метою вжиття належних заходів відновлення порушених інтересів держави (том 1, а. с. 48-50, 77-79).

Листом від 27 липня 2021 року №24419/0/2-21 КМУ повідомив про перенаправлення листа прокуратури до Мін`юсту, Міндовкілля, ДАЗВ, Держгеокадастру для розгляду та відповідного реагування (том 1, а. с. 80), на що останніми надано відповідні відповіді (том 1, а. с. 57-64). Зокрема, Міністерство юстиції України зазначило, що ефективне відновлення порушених інтересів держави у даному випадку можливе шляхом звернення органів прокуратури до суду в інтересах держави в особі відповідного органу (том 1, а. с. 48-53).

Також матеріали справи містять письмову вказівку заступника Генерального прокурора, на виконання вимог частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", Житомирськiй обласнiй прокуратурі про необхідність застосування представницьких повноважень в інтересах держави в особi КМУ, зокрема звернення до суду з вказаним позовом (том 1, а. с. 83).

У свою чергу Позивач 2 звернувся з листом від 26 липня 2021 року за №10-6-0.47-3967/2-21 та повідомив Житомирську обласну прокуратуру про неможливість звернення з відповідним позовом до суду у зв`язку з обмеженим фінансуванням і відсутністю коштів для сплати судового збору.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що Прокурор дотримався вимог статті 23 Закону України "Про прокуратуру" та обґрунтував підстави для представництва інтересів держави в особі Позивача 1 та Позивача 2.

Що ж до позову в частині визнання незаконним та скасування рішення Позивача 2 №238 від 28 квітня 2021 року, то колегія суддів враховує таке.

Відповідно до пункту 34 частини 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, зокрема, вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Згідно з частиною 10 статтею 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Статтею 83 Земельного кодексу України визначено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

Частиною 1 статтею 84 Земельного кодексу України визначено, що у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

В силу дії частини 1 статті 122 Земельного Кодексу України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до частини 1 статті 123 Земельного кодексу України, надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання).

Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України "Про Державний земельний кадастр", право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою.

В той же час, надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, крім випадків, коли особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у користування, набуває право замовити розроблення такої документації без надання такого дозволу.

Частиною 2 статті 123 Земельного кодексу України визначено, що особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Приписами статті 124 Земельного Кодексу України встановлено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

В силу дії частини 3 статтею 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 даного Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 134 Земельного кодексу України, земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об`єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті.

Зважаючи на твердження Прокурора про те, що Відповідач 2, приймаючи рішення №238 від 28 квітня 2021 року, надав Відповідачу 1 в користування земельну ділянку загальною площею 215 га із реформованого КСП «Маяк», яка не є окремо сформованою, оскільки вказана в рішенні та договорі площа земельної ділянки складається з частин земельних ділянок з кадастровими номерами: :04:007:0001, :04:006:0001, то колегія суду враховує наступне.

Відповідно до частин 1-5 статті 79-1 Земельного кодексу України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав.

Частиною 6 статтею 79-1 Земельного кодексу України визначено, що формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Згідно витягів Державного земельного кадастру стосовно земельних ділянок, площа земельної ділянки кадастровий номер :04:006:0001 становить 146,3128 га, площа земельної ділянки кадастровий номер :04:007:0001 128,8914 га (том 1, а. с. 37-44). Отже, сумарна площа вказаних земельних ділянок становить 215 га.

Таким чином, рішення Відповідача 2 №238 від 28 квітня 2021 року прийняте щодо надання Відповідачу 1 в користування земельної ділянки (загальною площею 215 га), яка складається із частин земельних ділянок з кадастровими номерами :04:006:0001, :04:007:0001. При цьому, доказів здійснення поділу або об`єднання раніше сформованих земельних ділянок :04:006:0001, :04:007:0001) матеріали справи не містять, що підтверджує доводи Прокурора про те, що оспорюване рішення стосується земельної ділянки, яка не сформована як об`єкт цивільних правовідносин.

Колегією суддів також встановлено, що місце розташування даних земельних ділянок Житомирська область, Народицький район, біля населеного пункту с. Межиліска; цільове призначення - землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам), категорія земель - землі сільського господарського призначення.

При цьому, як вказувалося вище, у розділі відомості про обмеження у використанні земельних ділянок зазначено вид обмеження - зона радіоактивного забрудненої території, підстава для виникнення обмеження - Постанова Кабінету Міністрів України від 23 липня 1991 року №106 "Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української PCP про порядок введення в дію законів Української PCP "Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи" та "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи", строк дії обмеження - безстроково.

Згідно з пунктом 2 додатку №1 до постанови Кабінету Міністрів України від 23 липня 1991 року №106, с. Межиліска Народицького району Житомирської області віднесено до зони безумовного (обов`язкового) відселення.

Відповідно до статті 15 Закону України "Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи", земельні ділянки, розташовані у зоні гарантованого добровільного відселення, належать до радіоактивно забруднених і використовуються в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

Отже, за наведеного колегія суддів приходить до висновку, що спірні земельні ділянки розташовані в зоні радіоактивно забрудненої території внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Враховуючи те, що спірні земельні ділянки з кадастровими номерами :04:006:0001, :04:007:0001 розташовані в зоні радіоактивно забрудненої території внаслідок Чорнобильської катастрофи, а тому відповідно до абзацу 3 частини 2 статті 12 Закону України "Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 27 лютого 1991 року, в їх межах заборонено здійснення діяльності з метою одержання товарної продукції без спеціального дозволу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері управління зоною відчуження та зоною безумовного (обов`язкового) відселення. Матеріали справи не містять дозволу на здійснення діяльності з метою одержання товарної господарської продукції, виданого Державним агентством України з управління зоною відчуження на території Житомирської області.

Відповідно до довідки Житомирської філії ДУ "Держгрунтохорона" №158-06/03-03/214 від 23 червня 2020 року, за результатами обстеження земельної ділянки 215 га встановлено щільність забруднення переданої за договором земельної ділянки, а також вказано про те, що земельна ділянка може використовуватися для ведення сільськогосподарського виробництва (том 1, а. с. 33).

Проте, наявність такого висновку у довідці, не змінює статусу земельної ділянки, як радіоактивно забрудненої, з відповідним спеціальним режимом та порядком здійснення господарської діяльності, про який вказано вище.

Також, за результатами перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом - земельної ділянки, Позивачем 2 складено Акт №583-Дк/530/Ап/09/01/-21 від 13 липня 2021 року (том 1, а. с. 75-78), згідно якого встановлено, що при прийнятті Відповідачем 2 рішень, в тому числі і рішення №238 від 28 квітня 2021 року, були порушені норми статей 122, 124, 125, 126, 134, 135 Земельного кодексу України, статтей 13,16 Закону України "Про оренду землі" та перевищені повноваження щодо розпорядження даними земельними ділянками. Зазначено, що дії селищного голови Відповідача 2 при укладенні ним від імені ради попередніх договорів оренди землі, створили умови для використання земельних ділянок з порушенням вимог чинного законодавства.

Відтак, все вищеописане свідчить про неправомірність розпорядження Відповідачем 2 спірними земельними ділянками, відповідно, і рішення Відповідача 2 №238 від 28 квітня 2021 року про надання Відповідачу 1 в оренду земельної ділянки та укладення Попереднього договору оренди землі загальною площею 215 га із реформованого КСП «Маяк», також прийнято з порушенням норм чинного законодавства.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 10 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Відповідно до частини 1 статті 21 Цивільного кодексу України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

В силу дії частини 1 статті 155 Земельного кодексу України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Отже, підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Конституційний суд України у своєму рішенні №7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року, у справі 1-9/2009 зазначив, що зі змісту частини другої статті 144 Конституції України та частини десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом загальної юрисдикції, тобто в судовому порядку. Однак, як вважає Конституційний Суд України, це не позбавляє орган місцевого самоврядування права за власною ініціативою або ініціативою інших заінтересованих осіб змінити чи скасувати прийнятий ним правовий акт (у тому числі і з мотивів невідповідності Конституції чи законам України).

У пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначено, що проаналізувавши функції і повноваження органів місцевого самоврядування, врегульовані Конституцією України та іншими законами України, Конституційний Суд України дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Відповідно до останнього абзацу пункту 5 цього рішення Конституційного Суду України, ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

При цьому, апеляційний господарський суд враховує, що оскаржуване рішення Відповідача 2 №238 від 28 квітня 2021 року є ненормативним правовим актом разового застосування органу місцевого самоврядування (актом індивідуальної дії), яке сторони вже реалізували стосовно Відповідача 1, відповідно воно вичерпало дію своїм застосуванням.

В той же час, колегія суддів констатує, що частинами 1, 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що право на звернення до господарського суду в установленому порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

З огляду на положення статті 4 Господарського процесуального кодексу України і статей 15, 16 Цивільного кодексу України, підставою для захисту цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання чи оспорення. Отже, задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) цього права відповідачем з урахуванням належно обраного способу судового захисту.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої-п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Під захистом цивільних прав розуміють передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, необхідно зважати і на його ефективність з точки зору положень статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ) наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ акцентував на тому, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згідно із цією статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема його застосування не повинно бути ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року).

Зрештою, ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Для визначення предмета позову як способу захисту права чи інтересу важливим є перелік способів захисту цивільного права та інтересу, наведений у статті 16 Цивільного кодексу України.

Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за Законом. У рішенні від 31 липня 2003 року в справі "Дорани проти Ірландії" ЄСПЛ зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Оцінюючи належність обраного Прокуратурою способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, необхідно виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року в справі №925/1265/16, від 12 грудня 2018 року в справі №570/3439/16-ц, від 27 листопада 2018 року в справі №905/2260/17.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Зазначені висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року в справі №905/1926/16, від 30 січня 2019 року в справі №569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року в справі №487/10132/14-ц, від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц, а також у постанові Верховного Суду від 7 грудня 2021 року в справі №921/387/20.

Прокурор вказує, що обраний у цій справі спосіб захисту є ефективним та зможе в подальшому гарантувати державі можливість отримання нею відповідного відшкодування шляхом заявлення вимог, зокрема, про відшкодування завданих збитків (у разі їх наявності) чи/або стягнення коштів, отриманих за недійсним договором, а також може бути підставою для притягнення до відповідальності службових осіб за фактом зловживання ними посадовими обов`язками чи їх перевищення, що стало передумовою укладення недійсного договору (в контексті вказаного посилається на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 12 жовтня 2022 року в справі №906/633/21).

Судовий захист реально порушеного права має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права позивача.

В той же час, у цьому випадку, обраний у цій частині Прокурором спосіб захисту не є ефективним та таким, що сприятиме відновленню прав, оскільки ефективний спосіб захисту порушеного права повинен, з однієї сторони, відповідати за своєю правовою природою суті спірних правовідносин, а з іншої - передбачати конкретний механізм захисту порушеного права, тобто мати відображення в сформульованих відповідним чином позовних вимогах, які дадуть змогу безумовно виконати таке рішення у разі задоволення судом вимог.

Сформульована ж Прокурором у даному позові позовна вимога - про визнання незаконним та скасування рішення Відповідача 2 №238 від 28 квітня 2021 року, не визначає конкретного механізму захисту порушеного Відповідачем 2 права, оскільки задоволення цієї вимоги не призведе до безумовного виконання такого рішення.

Посилання ж Прокурора на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 12 жовтня 2022 року в справі №906/633/21, не береться до уваги, оскільки в ній предметом розгляду були вимоги про визнання недійсним рішення тендерного комітету про застосування переговорної процедури закупівлі та визнання недійсним договору на закупівлю послуг, тоді як предметом спору у цій справі є вимоги про визнання незаконним та скасування рішення селищної ради, а також зобов`язання повернути земельну ділянку. Питання ж щодо відшкодування завданих збитків (у разі їх наявності) чи/або стягнення коштів, на чому наголошує прокурор, може бути предметом окремого позову в основу якого можуть бути покладені обставини, встановлені у цій справі.

Розглядаючи по суті позовну вимогу про визнання незаконним та скасування рішення Відповідача 2 №238 від 28 квітня 2021 року, колегія суду зазначає, що відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду, вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до володіння відповідною земельною ділянкою.

Даний висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року в справі №911/368/17, від 11 січня 2020 року в справі №922/614/19.

Зважаючи на те, що у позовній заяві Прокурор обґрунтовує обраний ним спосіб захисту в частині не заявлення вимоги про визнання Попереднього договору оренди недійсним тим, що розцінює вказаний договір як не укладений, то колегія суду вважає за доцільне зазначити таке.

Статтею 6 Закону України "Про оренду землі" (у редакції, чинній станом на день прийняття оскаржуваного рішення) передбачено, що орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 125 Земельного кодексу України (у редакції, чинній станом на день прийняття оскаржуваного рішення), право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цих прав.

За статтею 126 Земельного кодексу України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Згідно зі статтею 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній станом на день прийняття оскаржуваного рішення) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Державній реєстрації прав підлягають, зокрема, право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки.

Частина 3 статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначає, що права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

За змістом частини 1 статтею 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема, право оренди земельної ділянки.

Тобто право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цих прав. Така реєстрація здійснюється уже на підставі укладеного договору оренди.

Натомість така форма документа, як Попередній договір не містить юридичних підстав для надання в оренду земель сільськогосподарського призначення, оскільки не відповідає приписам Закону України "Про оренду землі" та Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 15 Закону України "Про оренду землі", істотними умовами договору оренди землі є, зокрема, об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки).

Однак, як було встановлено та уже зазначалося вище в даній постанові апеляційним господарським судом, спірне рішення прийнято стосовно земельної ділянки, яка не була сформована, як об`єкт цивільних прав.

Відповідно, враховуючи, що підставою для передачі в оренду земельної ділянки є виключно договір оренди, а Попередній договір від 1 травня 2021 року, не містить всіх визначених статтею 15 Законом України "Про оренду землі" істотних умов договору оренди, зокрема, щодо об`єкта оренди, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи Прокурора про те, що цей договір, в розрізі статті 15 Закону України "Про оренду землі", є неукладеним.

Враховуючи, що Попередній договір оренди не відповідає вимогам статті 15 Закону України "Про оренду землі" та є не укладеним, й відповідно не може призвести і до його державної реєстрації та, відповідно, до виникнення права оренди земельної ділянки. З огляду на зазначене і рішення Відповідача 2 про укладення такого договору не несе жодних правових наслідків для виникнення у Відповідача 1 права оренди.

Відсутність будь-якого речового права у Відповідача 1 також підтверджується відсутністю у державному реєстрі запису про зареєстроване за Відповідачем 1 право оренди.

Суд апеляційної інстанції констатує, що із витягів з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, станом на 6 липня 2021 року вбачається відсутність інформації про зареєстроване право в Державному земельному кадастрі по спірних земельних ділянках.

Усе вищевстановлене в своїй сукупності вказує на те, що фактично в користування Відповідачу 1 передано за актом прийому - передачі земельні ділянки без жодних на те правових підстав.

Поряд з тим, оскільки у Відповідача 1 не виникло та не могло виникнути як на підставі оскаржуваного рішення, так і в процесі його реалізації жодних речових прав щодо спірної земельної ділянки, тому, на переконання колегії суду, вимога про визнання незаконним та скасування рішення Відповідача 2 також не призведе до захисту порушених прав (за захистом яких Прокурор звернувся до суду).

За вказаного та враховуючи, що навіть реалізація оскаржуваного рішення, за жодних умов не могла та не може призвести до виникнення у Відповідача 1 права оренди, доводи Прокурора про те, що вимогу про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування заявлено з метою захисту інтересів держави у юридичній визначеності на майбутнє, колегія суду оцінює критично (адже для уникнення настання в майбутньому прийняття подібних управлінських рішень є інший спосіб реагування, зокрема, передбачений статтею 386 Цивільного кодексу України).

Враховуючи усе вищевисвітлене колегія суддів приходить до висновку, про відмову в задоволенні позову в частині визнання незаконним та скасування рішення Відповідача 2 №238 від 28 квітня 2021 року про надання Відповідачу 1 в оренду земельної ділянки та укладання Попереднього договору оренди землі загальною площею 215 га із реформованого КСП «Маяк».

Дане рішення в цій частині й було прийнято місцевим господарським судом.

Відповідно Північно-західний апеляційній господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду в цій частині без змін.

Що ж до позовної вимоги в частині зобов`язання Відповідача 1 повернути до земель запасу земельні ділянки загальною площею 215 га, які фактично вибули за актом приймання-передачі від 1 травня 2021 року із сформованих земельних ділянок з кадастровими номерами :04:007:0001, :04:006:0001 шляхом їх передачі Позивачу 1, то суд апеляційної інстанції вказує на таке.

Як вбачається із матеріалів справи 9 грудня 2021 року між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 підписано угоду про припинення Попереднього договору оренди землі, за умовами якої сторони вирішили припинити дію Попереднього договору оренди землі (земельна ділянка площею 215 га) за взаємною згодою сторін відповідно до пункту 37 Попереднього договору оренди землі №56 на основі рішення Відповідача 2 від 9 грудня 2021 року №474 (том 1, а. с. 221).

В подальшому, земельну ділянку площею 215 га, яка знаходиться на території Народицької селищної ради, Житомирської області біля населеного пункту с. Межиліска повернуто Відповідачем 1 до земель запасу шляхом її передачі Відповідачу 2, про що подано до справи акт приймання-передачі земельної ділянки від 9 грудня 2021 року (том 1, а. с. 204).

При цьому, колегією суддів враховується, що позов у цій справі Прокурор подав 30 грудня 2021 року, що підтверджується відбитком поштового штемпеля на конверті в якому надійшла позовна заява (том 1, а. с. 1), а Відповідач 1, згідно поданих доказів, здійснив повернення земельної ділянки 9 грудня 2021 року, тобто ще до звернення Прокурора з позовом у цій справі.

Прокурор у заяві від 16 вересня 2022 року, поданій суду першої інстанції (том 2, а. с. 40-43) просив закрити провадження у справі та зазначив, що закриттю підлягає провадження у справі в частині заявлених позовних вимог щодо повернення земельної ділянки незалежно від того чи була вона повернута до відкриття провадження у справі чи після (посилаючись на позицію викладену у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року в справі №638/3792/20).

В той же час, колегія суддів констатує, що за змістом пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Предмет спору - це об`єкт спірних правовідносин, щодо якого виник спір між позивачем і відповідачем. Як предмет позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача.

Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина зумовлює відмову в позові, а не закриття провадження у справі.

Аналогічну правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року в справі № 13/51-04.

Оскільки, на момент звернення до суду Прокурора з вимогою про зобов`язання Відповідача 1 повернути до земель запасу земельну ділянку площею 215 га, яка була у користуванні Відповідача 1, повернута Відповідачу 2, до моменту звернення з даним позовом, то в задоволенні такої вимоги слід відмовити, а не закривати провадження.

Відтак, колегія суду приходить до висновку, що в задоволенні такої позовної вимоги слід відмовив, а не закривати провадження по справі, оскільки були відсутні підстави для заявлення відповідної вимоги (при цьому доводи апеляційної скарги Прокурора не спростовують відповідних висновків місцевого господарського суду та суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду, наведеним вище).

З огляду на вищевказане апеляційний господарський суд залишає без змін оскаржуване рішення місцевого господарського суду і в цій частині.

Що ж стосується розгляду апеляційної скарги Відповідача 1 щодо розподілу судових витрат, то колегія суддів зауважує наступне.

З врахуванням встановлених обставин виникнення спору в справі, внаслідок неправильних дій сторони (сторін), відмова у задоволенні позову не є підставою для покладення на прокуратуру судових витрат в повному обсязі у цій справі за розгляд позовної вимоги про визнання незаконним та скасування рішення Відповідача 2.

В той же час, колегія суду не погоджується із висновком про покладення судових витрат в рівних частинах на Відповідача 1 та Відповідача 2.

При цьому покликання місцевого господарського суду в оскаржуваному рішенні на позицію, наведену в постанові Північно-західного апеляційного господарського суду від 21 липня 2022 року в справі № 906/952/21, суд апеляційної інстанції вважає помилковим оскільки в ній позов про визнання незаконним та скасування рішення був пред`явлений заступником керівника Житомирської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області та Народицької селищної ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Благодійний Союз". Крім того колегія суду наголошує на тому, що такий висновок суду апеляційної інстанції апріорі не є практикою ВС, котрою має керуватися апеляційний господарський суд.

Разом з тим, на думку суду апеляційної інстанції, волевиявлення органу місцевого самоврядування у вигляді відповідного рішення не залежало від особи, на користь якої воно було прийнято, оскільки орган місцевого самоврядування міг прийняти, як позитивне, так і негативне рішення відносно заявника.

Таким чином, судовий збір за позовну вимогу про визнання незаконним та скасування рішення Відповідача 2 колегією суду покладається на Відповідача 2 в повному обсязі, оскільки саме з незаконних дій цієї особи і виник спір.

За вказаного витрати по сплаті судового збору за розгляд позовної вимоги про визнання незаконним та скасування рішення Відповідача 2 колегія суду покладає на Відповідача 2.

Витрати ж по сплаті судового збору за вимогою про зобов`язання повернути земельну ділянку, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України (оскільки таку позовну вимогу пред`явлено за відсутністю правових підстав) колегією суду покладаються на Житомирську обласну прокуратуру.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів.

В силу приписів статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи Прокурора, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

Натомість, доводи апеляційної скарги Відповідача 1 щодо розподілу судових витрат знайшли своє підтвердження в ході апеляційного провадження.

В силу пункту 2 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право змінити рішення.

За приписами статті 277 Господарського процесуального кодексу України, підставою для зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи вищевстановлене, апеляційну скаргу Прокурора слід залишити без задоволення, а апеляційну скаргу Відповідача 1 задовольнити та змінити рішення Господарського суду Житомирської області від 6 грудня 2022 року в справі № 906/1418/21 в частині розподілу судових витрат.

Згідно із статтею 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги Прокурора слід залишити за Прокурором.

Що ж до заяви Відповідача 1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, то колегія суду вказує наступне.

Статтею 16 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

· попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України);

· визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): подання заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;

· розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).

У частині 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин 1-3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частиною 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який водночас повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Подібну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 21 травня 2019 року в справі № 903/390/18, від 21 січня 2020 року в справі №916/2982/16, від 7 липня 2020 року в справі № 914/1002/19).

У разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Отже, загальне правило розподілу судових витрат передбачене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Проте у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу, та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 вересня 2022 року в справі № 911/1512/13.

Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку (дії чи бездіяльність) обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат. Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони щодо розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Подібна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 3 жовтня 2019 року в справі № 922/445/19.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої прийнято рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

За змістом частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Колегія суддів зазначає, що у відзиві на апеляційну скаргу Відповідачем 1 вказано, що розмір понесених Відповідачем 1 судових витрат у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції становить 10 000 грн витрат на правничу допомогу адвоката (том 2, а.с. 221).

Колегія суду приймає до уваги, що 25 січня 2022 року між Відповідачем 1 (клієнт) та адвокатом Нестерчук Світланою Сергіївною (адвокат) укладено Договір № 01-5/22 про надання правової допомоги (надалі - Договір № 01-5/22; том 2, а. с. 224-225).

Згідно пункту 1.1 Договору № 01-5/22, адвокат бере на себе зобов`язання надавати необхідну правничу допомогу Відповідачу 1, а Відповідач 1 зобов`язався виплатити адвокату гонорар за надання правничої допомоги представництво інтересів Відповідача 1 у справах №906/959/21, №906/1418/21 за позовом Прокурора в інтересах держави в особі Позивача 1 та Позивача 2 до Відповідача 1 та Відповідача 2 про визнання незаконним та скасування рішення Відповідача 2, зобов`язання повернути земельну ділянку.

Відповідно до пунктів 2.1-2.2 Договору № 01-5/22 за надання правничої допомоги по цьому Договору Відповідач 1 сплачує адвокату гонорар у розмірі визначеному відповідно до Розрахунку витрат на правничу допомогу адвоката, який є невід`ємною частиною цього Договору. Згідно рахунку Відповідач 1 сплачує аванс, остаточний розрахунок за надану правничу допомогу проводиться протягом трьох днів з моменту підписання Акту приймання- передачі наданих послуг.

На визначення розміру гонорару впливають строки, ступінь важкості справи, обсяг необхідної правничої допомоги. При цьому вартість послуг адвоката складає:

· проведення попереднього аналізу справи, у тому числі ознайомлення з матеріалами справи, вивчення практики Верховного Суду щодо спірних правовідносин 5 000 грн;

· надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань - 1 000 грн;

· збір інформації та документів, що можуть бути використанні як докази в суді - 2 500 грн;

· підготовка заяв по суті (позовна заява, відзив, відповідь на відзив, заперечення, пояснення) - 5 000 грн/одна заява по суті;

· підготовка заяв, клопотань, заперечень з процесуальних питань 1 000 грн/ одна заява, клопотання, заперечення;

· подання/направлення заяв по суті, клопотань з процесуальних питань - 500 грн;

· участь Адвоката в судовому засіданні місцевого суду - 1 500 грн;

· підготовка апеляційної скарги на рішення/ відзиву на апеляційну скаргу - 7 500 грн;

· участь Адвоката в судовому засіданні апеляційного суду - 2 000 грн;

· підготовка касаційної скарги на рішення/ відзиву на касаційну скаргу - 10 000 грн;

· участь Адвоката в судовому засіданні Верховного Суду - 2 500 грн.

Згідно пунктів 3.1-3.2 Договору № 01-5/22 цей Договір набирає чинності з моменту його підписання Сторонами та діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за Договором. Закінчення дії Договору оформлюється актом прийому-передачі послуг, що має бути підписаний сторонами не пізніш через три робочих дні після виконання адвокатом предмету даного Договору.

Відповіло до розрахунку гонорару за договором про надання правничої допомоги №01-5/22 (том 3, а. с. 226) адвокат надав Відповідачу 1 необхідну правничу допомогу щодо представництва інтересів Відповідача 1 в Північно-західному апеляційному господарському суді у зв`язку з відкриттям апеляційного провадження за апеляційною скаргою Прокурора на рішення Господарського суду Житомирської області від 6 грудня 2022 року по справі №906/1418/21 за позовом Прокурора в інтересах держави в особі: Позивача 1 та Позивача 2 до Відповідача 1 та Відповідача 2 про визнання незаконним та скасування рішення Відповідача 2 №238, зобов`язання повернути земельну ділянку.

Обсяг наданої правничої допомоги та її вартість згідно з умовами договору:

· підготовка відзиву на апеляційну скаргу 7500 грн;

· подання/направлення відзиву 500 грн;

· участь адвоката в судовому засіданні апеляційного суду 2 000 грн.

Всього 10 000 грн. Розмір гонорару, який підлягає сплаті на користь адвоката за надану правничу допомогу згідно Договору про надання правничої допомоги №01-5/22 складає 10 000 грн.

В свою чергу, Прокурором на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду направлено заперечення на розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, відповідно до яких Прокурор просив витрати на професійну правничу допомогу Відповідача 1 покласти на Відповідача 1 та Відповідача 2, оскільки вважає, що спір виник внаслідок неправильних дій останніх. Також зазначає про неспівмірність розмір витрат на професійну правничу допомогу та їх не відповідність критерію реальності таких витрат.

При цьому, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність

Відповідні правові висновки викладено і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року в справі №904/4507/18, у постанові Верховного Суду від 15 червня 2021 року в справі №912/1025/20.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" (Lavents v. Latvia) за заявою №58442/00 щодо судових витрат, зазначено що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (рішення ЄСПЛ у справах "Ніколова проти Болгарії" та "Єчюс проти Литви", пункти 79 і 112).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

З матеріалів справи вбачається, що спір у цій справі не відноситься до категорії складних спорів, судова практика є сталою, великої кількості Законів та підзаконних актів, які підлягають застосуванню, спірні правовідносини не передбачають.

Також суд апеляційної інстанції встановив, що адвокат Нестерчук С.С. представляла інтереси Відповідача 1 в аналогічних справах, щодо використання Відповідачем 1 земельних ділянок на території Народицької територіальної громади ініційованих органами прокуратури Житомирської області, зокрема у справі № 906/945/21, №906/1029/20, №906/1427/21, 906/1421/21 та представнику Відповідача 1 вже були відомі як обставини, що виникли у цих справах так і докази, що їх підтверджуються.

При цьому, колегія суду враховує, що на стадії апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, зі сторони опонентів, не піднімалися нові питання, котрі б підлягали встановленню чи дослідженню.

Тобто, в цьому випадку не можна стверджувати, що вивченню та дослідженню адвокатом в межах цієї справи підлягав значний обсяг документів, а спір у справі був нестандартним або нетиповим з юридичної точки зору та вимагав від адвоката вивчення значного обсягу джерел права.

Щодо відповідності витрат на правову допомогу критеріям розумності та справедливості, враховуючи фіксований розмір витрат на правову допомогу та необхідністю у такому випадку підтвердити виконані роботи їх обсягом, то колегія суддів зазначає таке.

Апеляційний господарський суд бере до уваги, що послуги у вигляді підготовки відзиву на апеляційну скаргу та подання/направлення відзиву, які зазначені відповідачем окремо є одним і тим же видом послуг та охоплюються таким видом як "підготовка відзиву на апеляційну скаргу", оскільки в силу вимог статті 263 Господарського процесуального кодексу України подання відзиву є правом особи, реалізовуючи який, учасник справи має дотриматися вимоги, встановленої процесуальним законодавством щодо його направлення іншим учасникам справи.

Виходячи із встановлених у справі обставин, колегія суддів вважає, що обґрунтованими, співмірними витрати Відповідача 1 в цій частині є 2 000 грн.

Також, колегія суду не вбачає підстав для зменшення витрат, пов`язаних із участю адвоката в судовому засіданні суду апеляційної інстанції в розмірі 2 000 грн.

Зважаючи на вищевстановлене, відносно тверджень Прокурора щодо покладення таких витрат на Відповідачів, колегія суду зауважує, що Відповідачем 1 понесені витрати саме у зв`язку із переглядом рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою Прокурора, що вказано в розрахунку гонорару за договором про надання правничої допомоги №01-5/22. Оскільки апеляційна скарга Прокурора залишити без задоволення, а апеляційну скаргу Відповідача 1 задоволено частково, то колегія суду приходить до висновку, що судові витрати на правничу допомогу, понесені Відповідачем 1 в суді апеляційної інстанції мають бути покладені саме на Прокуратуру, в розмірі 4000 грн.

Зважаючи на все вищевстановлене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність покладення на Прокурора судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених Відповідачем 1, в розмірі 4 000 грн, який, на думку суду апеляційної інстанції, враховує поведінку сторін, є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору у цій справі, наданими адвокатом послуг в суді апеляційної інстанції, а також відповідає критеріям розумності, пропорційності та співмірності.

Керуючись статтями 269, 270, 273, 275-279, 282 ГПК України, Північно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Заступника керівника Житомирської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Житомирської області від 6 грудня 2022 року по справі №906/1418/21 - залишити без задоволення.

2. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Злагода" на рішення Господарського суду Житомирської області від 6 грудня 2022 року по справі №906/1418/21 - задоволити частково.

3. Рішення Господарського суду Житомирської області від 6 грудня 2022 року в справі №906/1418/21 змінити в частині розподілу судових витрат, виклавши пункти 2, 3 резолютивної частини рішення в наступній редакції:

"2. Стягнути з Народицької селищної ради (11401, Житомирська обл., Народицький р-н, смт.Народичі, вул. Свято-Миколаївська, буд. 175, код 04346480) на користь Житомирської обласної прокуратури (10008, м. Житомир, вул. Святослава Ріхтера, буд. 11, код 02909950) 2 270 грн судового збору.".

4. В решті рішення Господарського суду Житомирської області від 6 грудня 2022 року в справі №906/1418/21 - залишити без змін.

5. Стягнути з Житомирської обласної прокуратури (10008, м. Житомир, вул. Святослава Ріхтера, буд. 11, код 02909950) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Злагода" (11452, Житомирська обл., Народицький р-н, село Базар, вул. Шевченка, буд. 98, код 03743894) 4 000 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

6. Господарському суду Житомирської області видати відповідні накази.

7. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

8. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

9. Справу №906/1418/21 повернути Господарському суду Житомирської області.

Повний текст постанови вигтовлено 3 квітня 2023 року.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Мельник О.В.