ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2023 року Черкаси справа №693/297/21

Господарський суд Черкаської області у складі судді Кучеренко О.І. із секретарем судового засідання Міняйло А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду справу

за позовом ОСОБА_1

до Іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна»

про визнання незаконним та скасування рішення засновника та поновлення на роботі,

за участю представників:

від позивача: Бєляєв О.А. , адвокат,

від відповідача: Фатєєв А.О. , адвокат,

05.04.2021 ОСОБА_1 звернулась у Жашківський районний суд Черкаської області з позовом до Іноземного підприємства «Агро-Вільд України» про визнання незаконним та скасування рішення засновника Іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна» №4 від 30.05.2018 про звільнення її з посади за згодою сторін, та поновлення її на посаді генерального директора Іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна». Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 22.05.2018 позивачка, як генеральний директор відповідача, подала заяву на ім`я ОСОБА_4 , оскільки він є єдиним учасником підприємства, та прийняла наказ про те, що вона відбуває у безоплатну відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років з 01.06.2018 до 20.09.2019. Пізніше позивачці стало відомо, що ОСОБА_5 усупереч поданої нею заяви про надання відпустки по догляду за дитиною, а також раніше прийнятих рішень, прийняв рішення про її звільнення зі змістом якого позивачку не ознайомив.

Рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 17.08.2021 позов задоволено повністю. Визнано незаконним та скасовано рішення засновника Іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна» (ЄРДПОУ 33353730) №4 від 30.05.2018 про звільнення ОСОБА_1 за згодою сторін та поновлено ОСОБА_1 на посаді генерального директора іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна», вирішено питання розподілу судових витрат.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 11.11.2021 рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 17.08.2021 скасовано, провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна» про визнання незаконним та скасування рішення про звільнення та поновлення на роботі закрито. Також роз`яснено ОСОБА_1 , що розгляд справи віднесено до юрисдикції господарського суду, а також про її право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутись до Черкаського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

У зв`язку із поданням ОСОБА_1 заяви про передачу справи до Господарського суду Черкаської області, ухвалою Черкаського апеляційного суду Черкаської області від 29.11.2021 справу за позовом ОСОБА_1 до Іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна» про поновлення на роботі направлено до Господарського суду Черкаської області.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 06.12.2021 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення вказаних недоліків, протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху, надати суду докази сплати судового збору до Державного бюджету України у сумі 2270,00 грн або документів, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

27.01.2022 Господарським судом Черкаської області справу №693/297/21 направлено до Касаційного цивільного суду Верховного Суду.

Постановою Верховного суду від 14.04.2022 касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, постанову Черкаського апеляційного суду від 11.11.2021 залишено без змін.

12.09.2022 позивач направив до суду заяву про усунення недоліків, надавши суду квитанцію 4658-1663-7531-9819 від 09.09.2022 про сплату судового збору у сумі 2481,00 грн.

Господарським судом Черкаської області листом №693/297/21/9164/2022 від 20.09.2022 було витребувано справу із Жашківського районного суду Черкаської області.

27.09.2022 до Господарського суду Черкаської області надійшла справа №693/297/21 від Жашківського районного суду Черкаської області.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 30.09.2022 відкрито провадження у справі, справу ухвалено розглядати за правилами загального позовного провадження. Встановлено відповідачу строк 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання суду відзиву на позовну заяву та усіх письмових та електронних доказів, що підтверджують заперечення проти позову. Підготовче засідання у справі призначено об 11:30 09.11.2022.

02.11.2022 від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення. Відзив мотивований тим, що положення статті 99 Цивільного кодексу України надає право компетентному (уповноваженому) органу товариства припинити на свій розсуд повноваження члена виконавчого органу у будь-який час з будь-яких підстав. Оскільки позивачка оскаржує рішення власника - засновника відповідача, тобто рішення уповноваженого органу управління, пов`язане з діяльністю товариства і управління ним, розгляд такої вимоги вимагає оцінювання законності дій зазначеного органу, зокрема, їх відповідності вимогам цивільного, а не трудового законодавства, тому, на думку відповідача, доводи позивачки щодо застосування до спірних правовідносин норм трудового законодавства є необґрунтованими та безпідставними. Спірним рішенням про звільнення позивачки з посади генерального директора підприємства та покладення функцій генерального директора на власника, жодних порушень вимог Статуту, Цивільного та Господарського кодексів України, а також Закону України «Про господарські товариства» не допущено. Також у своєму відзиві відповідач просив суд застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності, оскільки за доводами відповідача, позивачка знала про своє звільнення ще з 01.06.2018, коли їй було виплачено заробітну плату з урахуванням компенсацій днів щомісячної невикористаної щорічної відпустки, а не з 08.03.2021 як стверджує позивачка. Отже, враховуючи викладене, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

06.12.2022 від представника позивачки до суду надійшла відповідь на відзив, у якій останній зазначив, що у пункті 1 спірного рішення чітко визначено, що позивачка звільняється за згодою сторін. Жодних доказів того, що позивачка була звільнена у порядку, який передбачений частиною 3 статті 99 Цивільного кодексу України та пункту 5 статті 41 Кодексу законів про працю України суду не надано. Відповідачем не надано суду ані заяви позивачки про її бажання звільнитися за згодою сторін, ані угоди про припинення трудових відносин, ані наказу про звільнення позивачки із доказами ознайомлення останньої з цим наказом. Представник позивачки не заперечує, що у номінального власника відповідача є право прийняти одноособове рішення про звільнення позивачки з займаної посади, проте таке рішення повинно бути прийняти у порядку передбаченому законом, статутом відповідача та трудовим контрактом. Розрахунки сум грошових коштів, які надані відповідачем, що нібито виплачені позивачці, не відповідають тим розрахункам, які передбачені при звільнені за ініціативою органу управління та не можуть бути доказами того, що звільнення позивачки відбулось за частиною 3 статті 99 Цивільного кодексу України.

24.01.2023 від представника відповідача до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких останній зазначив, що для підтвердження правомірності та законності дій відповідача щодо звільнення позивачки з займаної посади, на Іноземному підприємстві «Агро-Вільд Україна» проведено перевірку документів щодо звільнення ОСОБА_1 з посади генерального директора. За результатами перевірки було встановлено, що оригінал заяви позивачки про звільнення її з займаної посади було втрачено, що підтверджується комісійним актом від 15.06.2021. Відповідачем протягом січня 2023 років було вжито заходів для перевірки документів, які стосуються предмету спору та які знаходяться у відповідача. За наслідками вказаної перевірки було встановлено втрату особової справи ОСОБА_1 , проте встановлено наявність у відповідача оригіналів та копії документів стосовно звільнення останньої у 2018 році. У наказі №АВ/К від 01.06.2018 містяться помилкові відомості, що позивачка була звільнена з займаної посади 01.06.2018, а не 30.05.2018, як зазначено у відповідному рішенні засновника №4 від 30.05.2018. Невірне зазначення дати звільнення позивачки було здійснено внаслідок неналежного виконання своїх службових обов`язків працівниками відповідача і як наслідок цього, у подальшому у всіх звітних даних контролюючим органам та табелях обліку робочого часу по підприємству за травень та червень 2018 року було відображено, що 31.05.2018 та 01.06.2018 є відпрацьованими робочими днями позивачки. 01.06.2018, тобто фактично в останній день роботи, позивачкою при звільнені було отримано від уповноважених осіб відповідача відповідну копію наказу №АВ/К 74 від 01.06.2018 та трудову книжку, проте надати доказів на підтвердження цього, відповідач не має можливості, оскільки відповідні документи відсутні на підприємстві. Позивачкою понад 2 роки взагалі не вчинялись будь-які дії з метою отримання оскаржуваного рішення засновника та наказу про звільнення від 01.06.2018 для їх оскарження, що свідчить про отримання позивачкою відповідних документів. На думку відповідача, про те, що позивачці було відомо про її звільнення, підтверджується зокрема тим, що з червня 2018 року вона не з`являлась на підприємстві; протягом червня 2018 року - березня 2021 року позивачка не зверталась до суду або контролюючих органів із заявами про порушення свого трудового права щодо незаконного звільнення, відсутність будь-яких звернень позивачки з приводу видачі їй рішення засновника та наказу про її звільнення, а також видачі трудової книжки, 16.04.2019 у своїх поясненнях позивачка вказувала, що на даний час вона є тимчасово непрацюючою, а раніше перебувала на посаді генерального директора відповідача та зазначення позивачкою про своє звільнення у позовній заяві від 11.11.2020 про встановлення факту проживання однією сім`єю та розподілу майна.

Протокольною ухвалою від 09.11.2022 суд задовольнив клопотання представника позивачки та відклав підготовче засідання у справі до 14 год 30 хв 07.12.2022.

Протокольною ухвалою від 07.12.2022 суд ухвалив відкласти підготовче засідання до 11 год 00 хв 24.01.2023.

Протокольною ухвалою від 24.01.2023 суд задовольнив клопотання представника позивачки про відкладення підготовчого засідання та відклав судове засідання до 12 год 00 хв 14.02.2023.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 14.02.2023 суд закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до судового розгляду по суті об 11 год 00 хв 09.03.2023.

Протокольною ухвалою від 09.03.2023 суд ухвалив задовольнити клопотання представника позивача та відклав розгляд справи до 15 год 30 хв 21.03.2023.

У судовому засіданні 21.03.2023 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доводи представників позивача та відповідача та дослідивши наявні у справі докази, суд

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до Статуту Іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна», який затверджений засновником підприємства 14.02.2008 (далі - Статут), Іноземне підприємство «Агро-Вільд України» створено у відповідності до законодавства України і зареєстровано розпорядженням Жашківською районною державною адміністрацією за №0000045 від 01.02.2005 (пункт 1.1 Статуту).

Засновником і власником Іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна» є громадянин Федеративної республіки Німеччина ОСОБА_5 (пункт 1.2 Статуту).

Підприємство є юридичною особою приватного права, створеною у встановленому законодавством порядку. По способу утворення підприємство є унітарним (пункт 3.1 Статуту).

Підприємство здійснює свою діяльність відповідно до чинного законодавства України та цього Статуту (пункт 3.4 Статуту).

Управління підприємством здійснюють власник підприємства та генеральний директор підприємства (пункт 5.1 Статуту).

До виключної компетенції власника відноситься серед іншого призначення і звільнення генерального директора підприємства (пункт 5.2 Статуту).

Виконавчим органом підприємства є генеральний директор, який призначається власником. У разі призначення генерального директора власником, з ним укладається контракт, в якому визначаються строк найму, права та обов`язки і відповідальність генерального директора, умови його матеріального забезпечення, умови звільнення його з посади (пункт 5.3 Статуту).

На виконання рішення власника від 08.05.2010 наказом генерального директора Іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна» ОСОБА_4 №АВ-13 від 08.05.2010 ОСОБА_1 призначено на посаду генерального директора Іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна» з 09.05.2019 (т.1 а.с. 18).

09.05.2010 ОСОБА_1 приступила до виконання обов`язків генерального директора Іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна» з повноваженнями згідно зі Статутом та оплатою згідно з штатним розкладом, що підтверджується наказом Іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна» №7 від 09.05.2010.

05.08.2010 засновником Іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна» було затверджено посадову інструкцію генерального директора, за умовами пункту 2 якої призначення на посаду генерального директора та звільнення з неї здійснюється рішенням власника підприємства із дотриманням вимог чинного законодавства про працю (пункт 1.2 посадової інструкції).

01.01.2011 між Іноземним підприємства «Агро-Вільд Україна» в особі власника ОСОБА_4 (орган управління) та генеральним директором ОСОБА_1 (керівник) у відповідності до умов Статуту було укладено контракт на управління підприємством №1/11 з терміном дії з 01.01.2011 до 31.12.2013.

Термін дії контракту №1/11 від 01.01.2011 двічі продовжувався шляхом укладення між Іноземним підприємством «Агро-Вільд Україна» та його керівником ОСОБА_1 додаткових угод №1 від 30.12.2013 та №2 від 30.12.2016 до контракту на управління підприємством. Згідно з додатковою угодою №2 до контракту на управління підприємством від 30.12.2016, контракт №1/11 діє з 01.01.2011 до 31.12.2019.

Водночас, судом також встановлено, що 01.01.2014 між Іноземним підприємства «Агро-Вільд України» в особі власника ОСОБА_4 як органом управління та генеральним директором ОСОБА_1 як керівником було укладено контракт на управління підприємством №1/14. За умовами цього контракту керівник зобов`язується безпосередньо і через адміністрацію, що ним формується, здійснювати поточне управління (керівництво) підприємством, забезпечувати його високоприбуткову діяльність, а орган управління зобов`язується необхідні умови для роботи керівника, виплачувати йому грошову винагороду і надавати соціально-побутові блага (пункт 1.1 контракту).

У пункті 1.2 контракту визначено, що він є трудовим договором. На підставі контракту виникають трудові стосунки між керівником і підприємством, які з боку останнього реалізуються органами управління і працівниками підприємства. Основи законодавства про працю, Кодекс законів про працю застосовуються до стосунків сторін з урахуванням особливостей наймання і регулювання праці керівників підприємств, що визначені законодавством і цим контрактом.

На період відпустки керівника або його відсутності через інші причини, його обов`язки виконує заступник, який у повному обсязі виконує функції, несе обов`язки, користується повноваженнями і правами керівника, якщо останнім не встановлюється інше (пункт 1.9 контракту).

Зміни та доповнення до цього контракту приймаються підписаннями сторонами додаткових угод (пункт 8.2 контракту).

Цей контракт припиняється: у випадку не забезпечення керівником економічних показників діяльності керованого ним підприємства (пункт 8.3 контракту).

Керівник може бути звільнений з посади, а контракт розірвано з ініціативи органу управління до закінчення терміну його дії у випадку систематичного невиконання керівником без поважних причин обов`язків, що покладені на цього цим контрактом або у випадку одноразового грубого порушення керівником законодавства або обов`язків, що передбачені контрактом у наслідок чого для підприємства настали значні негативні наслідки (зазнане збитків, сплата штрафів, постраждала честь фірми), які мають бути доведені судовим рішенням (пункт 8.4 контракту).

Керівник може зі своєї ініціативи розірвати контракт до закінчення терміну його дії, письмово повідомивши про це орган управління за один місяць (пункт 8.5 контракту).

Цей контракт діє з 01.01.2014 до 31.12.2023 (пункт 9.1 контракту).

Трудова книжка керівника ведеться та зберігається на підприємстві (пункт 9.2 контракту).

У частині, що не передбачена цим контрактом, сторони керуються Кодексом законів про працю України, іншими законодавчими актами, які поширюються на підприємстві, Статутом підприємства, іншими документами підприємства, обов`язковими для сторін. Документи, видані органом управління, обов`язкові для керівника лише у частині, що не суперечать цьому контракту (пункт 9.4 контракту).

Рішенням засновника Іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна» №4 від 30.05.2018 ОСОБА_1 звільнено із займаної посади Генерального директора Іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна» з 30.05.2018 за згодою сторін відповідно до Господарського Кодексу України, Закону України «Про господарські товариства» та пункту 5.2 Статуту Іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна».

Згідно з цим рішенням, до виконання обов`язків Генерального директора Іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна» приступив ОСОБА_5 .

Відповідно до наказу (розпорядження) засновника Іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна» №АВ/К74 від 01.06.2018 про припинення трудового договору (контракту) ОСОБА_1 звільнена із посади Генерального директора за згодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України.

У графі наказу №АВ/К74 від 01.06.2018 «підпис працівника» про ознайомлення працівника з наказом (розпорядження) відсутній підпис ОСОБА_1 .

Відповідно до відомості розподілу виплат Іноземного підприємства «Агро-Вільд України» №180601СТ672652, ОСОБА_1 01.06.2018 виплачена заробітна плата у розмірі 69720,59 грн.

У період з 28.04.2021 до 10.06.2021 на Іноземному підприємстві «Агро-Вільд Україна» була проведена перевірка документів щодо звільнення ОСОБА_1 , за результатами якої було встановлено, що оригінал заяви про звільнення було втрачено, про що складено відповідний акт від 16.06.2021.

Наказом власника Іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна» №АВ/К-120 від 19.08.2021 наказ №АВ/К74 від 01.06.2018 про припинення трудового договору з ОСОБА_1 скасовано та останню поновлено на посаді Генерального директора Іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна» (т.2 а.с. 112).

За доводами позивачки, вона не писала жодних заяв на звільнення за власним бажанням, з 01.06.2018 вона перебувала у безоплатній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років, про прийняття рішення засновника Іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна» №4 від 30.05.2018 про її звільнення із займаної посади Генерального директора їй було невідомо.

Предметом спору у даній є справі є вимоги позивачки про визнання незаконним та скасування рішення засновника підприємства про звільнення та поновлення на посаді генерального директора підприємства.

Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена у статті 20 Господарського процесуального Кодексу України, за змістом частини 1 якої господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Згідно з пунктом 5.2 Статуту Іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна» до виключної компетенції власника відносяться в тому числі призначення та звільнення генерального директора підприємства.

Пунктом 5.3 Статуту визначено, що виконавчим органом підприємства є генеральний директор.

Частиною 3 статті 99 Цивільного Кодексу України передбачено, що члени виконавчого органу можуть бути у будь-який час усунені від виконання своїх обов`язків, якщо у установчих документах не визначені підстави їх усунення.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно зі статтею 3 Кодексу законів про працю України до трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до статті 4 Кодексу законів про працю України законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

У статтях 5-1 Кодексу Законів про працю України зазначено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення.

За приписом частини четвертої статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання. Корпоративні права учасників товариства є об`єктом такого захисту, зокрема у спосіб, передбачений частиною третьою статті 99 Цивільного Кодексу України, згідно з якою повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.

У даній справі генеральний директор підприємства це особа, якій засновником ввірено організаційно-розпорядчі та адміністративно господарські функції, які пов`язані з управлінням поточною діяльністю підприємства. Цей аспект правового статусу виконавчого органу підприємства зумовлено, зокрема, особисто-довірчими відносинами із власником юридичної особи.

Припинення повноважень генерального директора як виконавчого органу підприємства за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від звільнення працівника на підставі положень Кодексу Законів про працю України. Саме тому можливість припинення повноваження генерального директора підприємства як виконавчого органу міститься не в приписах Кодексу Законів про працю України, а у статті 99 Цивільного Кодексу України, тобто не є предметом регулювання трудового права.

Реалізація власником підприємства корпоративних прав шляхом звільнення його генерального директора стосується також наділення його повноваженнями на управління товариством або позбавлення таких повноважень на управління товариством. Хоч таке рішення може мати наслідки і в межах трудових правовідносин, але визначальними за таких обставин є корпоративні правовідносини.

Відповідно до змісту частини 1 статті 167 Господарського кодексу України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Згідно із частини 3 статті 167 Господарського кодексу України корпоративними відносинами є відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Корпоративні права характеризуються тим, що особа, яка є учасником (засновником, акціонером, членом) юридичної особи, має право на участь в управлінні господарською організацією та інші правомочності, передбачені законом і статутними документами.

Управління товариством здійснюють його органи - загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом (частини перша, друга статті 97 Цивільного кодексу України).

За змістом статті 99 Цивільного кодексу України загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад. Виконавчий орган товариства може складатися з однієї або кількох осіб. Повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені, або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.

У зв`язку з цим припинення повноважень члена виконавчого органу товариства відповідно до частини третьої статті 99 Цивільного кодексу України є дією уповноваженого органу товариства, спрямованою на унеможливлення здійснення членом його виконавчого органу управлінської діяльності. Необхідність такої норми зумовлена специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління. За природою корпоративних відносин учасникам товариства має бути надано можливість у будь-який час оперативно відреагувати на дії особи, яка здійснює представницькі функції зі шкодою (чи можливою шкодою) для інтересів товариства, шляхом позбавлення її відповідних повноважень.

Отже, за змістом частини третьої статті 99 Цивільного кодексу України компетентному (уповноваженому) органу товариства надано право припинити повноваження члена виконавчого органу у будь-який час, на свій розсуд, з будь-яких підстав.

Така форма захисту є специфічною дією носіїв корпоративних прав у відносинах з особою, якій вони довірили здійснювати управління товариством, і не може розглядатися в площині трудового права.

Суд констатує, що якщо Статутом чи контрактом передбачено підстави звільнення, усунення від виконання своїх повноважень одним з органів управління, такі спори мають розглядатися в залежності від причини звільнення, зазначеної у відповідному рішенні компетентного (уповноваженого) органу.

Відповідно до пункту 5.2 Статуту Іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна» до виключної компетенції власника відноситься, у тому числі, призначення та звільнення генерального директора підприємства.

У разі призначення генерального директора власником, з ним укладається контракт, в якому визначаються строк найму, права та обов`язки і відповідальність генерального директора, умови його матеріального забезпечення, умови звільнення його з посади.

У матеріалах справи містяться копії двох контрактів на управління підприємством №1/11 від 01.01.2011 та №1/14 від 01.01.2014, умови яких є ідентичними, крім терміну дії контрактів.

Термін дії контракту на управління підприємством №1/11 від 01.01.2011 (з урахуванням укладених додаткових угод) закінчився 31.12.2019.

Відповідно до пункту 9.1 контракту №1/14 від 01.01.2014, термін його дії становить з 01.01.2014 до 31.12.2023.

Представник відповідача у судовому засіданні підтвердив наявність на підприємстві тільки контракту №1/11. Щодо наявності іншого контракту, то ні представник позивача, ні відповідача, не змогли пояснити наявність контракту з №1/14. Проте, враховуючи, що спірне рішення було прийняте під час дії обох контрактів і змісти їх є ідентичними, суд дійшов висновку, що позивачка перебувала на посаді керівника підприємства на підставах, визначених статутними документами.

Пунктом 8.4 контракту визначено, що керівник може бути звільнений з посади, а контракт розірвано з ініціативи органу управління до закінчення терміну його дії у випадку систематичного невиконання керівником без поважних причин обов`язків, що покладені на цього цим контрактом або у випадку одноразового грубого порушення керівником законодавства або обов`язків, що передбачені контрактом у наслідок чого для підприємства настали значні негативні наслідки, які мають бути доведені судовим рішенням.

Розірвання контракту з ініціативи керівника до закінчення терміну його дії передбачено пунктом 8.5 контракту. Зокрема, керівник має право у будь-який час залишити посаду (розірвати цей контракт), письмово повідомивши про це Орган управління за один місяць.

Отже, як умовами Статуту, так і умовами трудового договору (контракту) визначені підстави для звільнення керівника (генерального директора) до закінчення терміну дії контракту як з ініціативи органу управління, так і з власної ініціативи керівника.

Судом встановлено, що з 09.05.2010 позивачка приступила до виконання обов`язків генерального директора підприємства, а рішенням засновника підприємства ОСОБА_1 звільнено із займаної посади з 30.05.2018. Підставою звільнення позивачки у наказі №АВ/К74 від 01.06.2018 зазначено припинення трудового договору за згодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України.

У статті 21 Кодексу законів про працю України вказано, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з дотриманням внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 Кодексу законів про працю України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника - статтями 38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу - статтями 40, 41, 43, 43-1 цього Кодексу і підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) - статтею 45 цього Кодексу.

З огляду на докази, які долучені сторонами до матеріалів справи, підставою звільнення позивачки з посади генерального директора Іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна» зазначено згода сторін (пункт 1 статті 36 Кодексу законів про працю України».

У постанові Верховного суду у справі №524/3490/17-ц провадження №61-31015св18 від 27.03.2019 зазначено, якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України і раніше домовлена дата звільнення. Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.

Отже, на підтвердження факту існування домовленості позивачки з відповідачем про її звільнення з посади генерального директора за угодою сторін на підставі пункту 1 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України відповідач повинен надати суду відповідну заяву.

Матеріали справи не містять ні відповідної заяви позивачки про її бажання звільнитися з посади генерального директора, ні трудової книжки позивачки, у якій повинна бути проставлена відмітка про звільнення останньої із зазначенням причин такого звільнення.

Визначення поняття доказів, вимоги щодо доказів, властивостей доказів та порядку їх оцінки урегульовано у главі 5 «Докази та доказування» Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами першою, третьою статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

17.10.2019 набув чинності Закон України №132-IX від 20.09.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким було, зокрема внесено зміни до України змінено назву статті 79 Господарського процесуального кодексу України з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування «вірогідності доказів».

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, від 25.06.2020 у справі №924/233/18).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») Суд наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Отже, з досліджених у судовому засіданні документів, слідує, що позивачка була звільнена із займаної посади генерального директора Іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна» за власним бажанням на підставі власноручно написаної заяви позивачки. Про наявність такої заяви зазначав і сам представник відповідача під час судового розгляду даної справи.

Отже, за вказаних обставин, суд вважає недоведеним факт наявності заяви позивачки про звільнення її з посади генерального директора відповідача за власним бажанням (за згодою сторін), у силу неподання відповідачем жодного доказу на підтвердження наявності такої заяви. Крім того, матеріали справи не містять належних доказів ознайомлення позивачки із наказом про її звільнення та отримання останньою трудової книжки, що спростовує доводи відповідача щодо звільнення позивачки із займаної посади за згодою сторін.

Крім того, матеріали справи не містять жодних належних доказів на підтвердження того, що позивачку було звільнено у відповідності до вимог Статуту та контракту, а саме у випадку систематичного невиконання позивачкою на посаді керівника, що покладені на неї цим контрактом або у випадку одноразового грубого порушення позивачкою законодавства або обов`язків, що передбачені контрактом у наслідок чого для підприємства настали значні негативні наслідки, які мають бути доведені судовим рішенням.

Разом із тим, суд зазначає, що згідно з пунктом 5 частини 1 статті 41 Кодексу законів про працю України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку припинення повноважень посадових осіб. Тобто пункт 5 частини 1 статті 41 Кодексу законів про працю України кореспондується з положеннями частини третьої статті 99 Цивільного кодексу України.

Така підстава розірвання трудового договору забезпечить «можливість розірвання трудового договору без наведення підстав при припиненні повноважень посадових осіб», а в якості компенсації для захисту інтересів останніх - мінімальний розмір вихідної допомоги в розмірі середньої заробітної плати за шість місяців.

З огляду на вказане, під час розгляду спору щодо розірвання трудового договору (контракту) за пунктом 5 частини 1 статті 41 Кодексу законів про працю України матиме значення не наявність підстав для припинення повноважень (звільнення) посадової особи, а дотримання органом управління (загальними зборами, наглядовою радою) передбаченої цивільним законодавством й установчими документами юридичної особи процедури ухвалення рішення про таке припинення.

Тобто здійснення компетентним органом господарюючого суб`єкта права на усунення від посади відповідно до статті 99 Цивільного кодексу України можлива в порядку реалізації ним своїх корпоративних прав у разі, якщо інше не передбачене Статутом, і підставою такого звільнення може бути зазначене посилання на пункт 5 частини 1 статті 41 Кодексу законів про працю України.

Отже, враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що під час прийняття рішення засновника Іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна» про звільнення позивачки з посади, відповідачем не було дотримано процедури ухвалення рішення про припинення повноважень позивачки як генерального директора відповідача, яка чітко передбачена установчими документами відповідача, а саме Статутом Іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна» та контрактом на управління підприємством, тому суд вважає, що вимоги позивачки у частині визнання незаконним та скасування рішення засновника Іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна» №4 від 30.05.2018 про звільнення її з посади є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Щодо позовної вимоги про поновлення позивачки на посаді генерального директора Іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна», то суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що після прийняття Жашківським районним судом Черкаської області рішення від 17.08.2021 про визнання незаконним та скасування рішення засновника іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна» №4 від 30.05.2018 про звільнення ОСОБА_1 за згодою сторін, останню було поновлено на посаді Генерального директора Іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна» згідно з наказом Іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна» №АВ/К-120 від 19.08.2021, що свідчить про відсутність предмету спору у цій частині позовних вимог.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Отже, з огляду на наведені норми суд закриває провадження у справі в частині вимоги про поновлення ОСОБА_1 на посаді генерального директора Іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна», у зв`язку із відсутню предмету спору.

Щодо клопотання відповідача про застосування строку позовної давності, то суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Статтями 256-258 Цивільного кодексу України передбачено строки, у межах яких особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (позовна давність).

Згідно з приписами статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила

Із позовної заяви, відповіді на відзив та особистих пояснень представника позивачки, наданих у ході судового розгляду, судом встановлено, що під час підготовки позову про розподіл майна подружжя їй стало відомо, що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань власник відповідача вказаний, як керівник підприємства з 31.05.2018. З текстом самого рішення позивачка ознайомилася лише 08.03.2021, коли їй на мобільний телефон з невідомого номера у додатку «Мессенджер» надійшла фотографія рішення відповідача від 30.05.2018 про те, що її звільнено за згодою сторін з 30.05.2018.

У статті 234 Кодексу законів про працю України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. При цьому поважними причинами пропуску строку, який встановлений у частині першій статті 233 Кодексу законів про працю України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, норма статті 233 Кодексу законів про працю України деталізує це правило стосовно випадків звільнення працівника. У такому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки: в залежності від того, яка з цих подій відбулася раніше.

Отже, для встановлення початку перебігу строку у справах про звільнення визначальними є такі юридично значимі обставини, як вручення копії наказу про звільнення або день видачі трудової книжки. Тобто, для такої категорії трудових спорів встановлено спеціальне правило обрахунку початку строку виникнення права на звернення до суду, відмінне від загального правила, за яким виникнення цього права пов`язується з моментом, коли працівник дізнався або за всіма обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права.

Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі (частина третя статті 267 Цивільного кодексу України).

Отже, посилання представника відповідача на обізнаність позивачки про її звільнення з дати, визначеної у позові про встановлення факту спільного проживання, не ґрунтується на законі, оскільки початок перебігу місячного строку для звернення до суду починається з дати вручення відповідного наказу або з дня видачі трудової книжки. Оскільки жодна з подій не відбулась, доказів іншого суду не надано, то термін звернення до суду не порушений в частині звернення з позовом про незаконне звільнення працівника. Жодних доказів на спростування обставин неповідомлення позивачки відповідачем не надано. Припущення ОСОБА_1 про її звільнення у позові ґрунтується на даних з єдиного реєстру підприємств та організацій України, але такі дані до реєстру також вносяться під час перебування особи у відпустці за доглядом за дитиною, оскільки в цей час особа не може діяти від імені юридичної особи.

Отже, оскільки представник відповідача на підтвердження обставин, вказаних у заяві про застосування строку позовної давності, не надав суду належних допустимих доказів, які б підтвердили факт отримання позивачкою рішення про її звільнення, суд дійшов висновку про те, що позивачкою не пропущено строк позовної давності для звернення до суду, так як перебіг цього строку почався від дня, коли особа довідалася про порушення свого права. При цьому відповідачем не надано допустимих доказів протилежного.

Отже, враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивачкою при зверненні до суду із цим позовом використано належний, у розумінні вимог статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України, спосіб захисту його порушеного права. З огляду на це, суд вважає, що позовні вимоги позивачки підлягають до часткового задоволення у частині визнання незаконним та скасування рішення засновника Іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна» №4 від 30.05.2018 про звільнення ОСОБА_1 з посади за згодою сторін.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається, зокрема, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги позивачки задоволені частково, сплачена сума судового збору підлягає відшкодуванню позивачці за рахунок відповідача у сумі 2481,00 грн.

Керуючись статтями 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати незаконним та скасувати рішення засновника Іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна» №4 від 30.05.2018 про звільнення ОСОБА_1 з посади за згодою сторін.

2. Закрити провадження у справі за вимогою про поновлення ОСОБА_1 на посаді генерального директора Іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна».

3. Стягнути з Іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна» на користь ОСОБА_1 2481,00 грн судового збору.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги на рішення, рішення набирає законної сили після прийняття судом апеляційної інстанції судового рішення. Рішення може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до Північного апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 07.04.2023.

Суддя О.І.Кучеренко