ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"07" квітня 2023 р. м. Одеса Справа № 916/429/23

Господарський суд Одеської області у складі судді Д`яченко Т.Г., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу №916/429/23

За позовом: Акціонерного товариства Укртелеком, в особі Одеської філії Акціонерного товариства Укртелеком (65023, м. Одеса, вул. Коблевська, 39; )

До відповідача: Болградської міської ради Одеської області (68702, Одеська обл., Болградський район, м. Болград, вул. Шпитальна, буд. 45; код 04057008)

про стягнення 37591,28 грн.

Встановив: Акціонерне товариство Укртелеком, в особі Одеської філії Акціонерного товариства Укртелеком звернулось до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Болградської міської ради Одеської області про стягнення 37591,28грн.

Позовні вимоги направлено на стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 37591,28грн.

Ухвалою господарського суду Одеської області 06.02.2023р. прийнято позовну заяву Акціонерного товариства Укртелеком, в особі Одеської філії Акціонерного товариства Укртелеком до розгляду та відкрито провадження у справі №916/429/23. Справу ухвалено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи у порядку письмового провадження. Запропоновано відповідачу підготувати та надати до суду і одночасно надіслати позивачеві відзив на позов, оформлений з урахуванням вимог, встановлених ст.165 ГПК України, протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали суду. Встановлено позивачу строк для подання відповіді на відзив із урахуванням вимог ст.166 ГПК України протягом 10 днів з дня отримання відзиву. Встановлено відповідачу строк для подання заперечень із урахуванням вимог 167 ГПК України, протягом 10 днів з дня отримання відповіді на відзив. Роз`яснено сторонам про можливість звернення до суду з клопотанням про призначення проведення розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін у строки, визначені ч.7 ст. 252 ГПК України.

06.03.2023р. до суду відповідачем було надано відзив на позовну заяву.

20.03.2023р. до суду позивачем було надано відповідь на відзив.

Заперечень, відповідно до ст. 167 ГПК України, відповідачем надано не було.

Позивач підтримує заявлені позовні вимоги та просить суд їх задовольнити.

Відповідач заперечував проти заявлених позовних вимог позивача.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив.

В обґрунтування поданого позову позивачем було зазначено суду, що Акціонерне товариство «Укртелеком» є оператором телекомунікацій, який надає телекомунікаційні послуги споживачам відповідно до вимог Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Закону України «Про телекомунікації». Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених Постановою Кабінету Мі ністрів України від 11.04.2012 р. № 295, інших законодавчих актів України.

Посилаючись на п. 3 ст. 63 Закону України «Про телекомунікації», п. 63 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, що затвер джені постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012 р. № 295, Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу» від 22.10.1993 р., Закон України «Про жертви нацистських переслідувань» від 23.03.2000 р., Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чо рнобильської катастрофи» від 28.02.1991 р., Закон України «Про статус ветеранів війсь кової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний ста тус» від 24.03.1998 р. та Закон України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001р. позивачем було зазначено суду, що вищенаведеними нормами чинного законодавства встановлено право фізичних осіб, які мають визначений вказаними вище законами соціальний статус, на отримання по слуг зв`язку на пільгових умовах (з частковою оплатою їх вартості або безкоштовно), та обов`язок позивача - оператора телекомунікацій, надавати такі послуги з урахуванням вста новлених чинним законодавством пільг.

В силу ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть ви никати, зокрема, безпосередньо із закону або іншого нормативно - правового акта, що ре гулює господарську діяльність. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Каса ційного господарського суду Верховного Суду від 16.01.2020 у справі №911/1165/19.

Відповідно положень ч.2 ст. 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», надання державних соціальних гарантій є обов`язковим для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і органі зацій незалежно від форми власності.

Позивачем було зазначено суду, що він чітко та неухильно дотримувався вимог чинного законодавства України та на виконання покладених на нього зобов`язань у період з 01.01.2022р. по 31.08.2022 р. ви конував вимоги законодавства щодо надання послуг на пільгових умовах відповідним ка тегоріям громадян Болградської міської ради Одеської області визначених вищевказаними законами.

Позивачем надавались пояснення та зазначалось суду, що для забезпечення єдиного державного обліку фізичних осіб, які мають право на пільги за соціальною ознакою згідно із законами України, отримують пільги в Україні створено Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги (далі - Реєстр).

Реєстр складається з баз даних Мінсоцполітики. Міністерства соціальної політики Ав тономної Республіки Крим, структурних підрозділів з питань соціального захисту насе лення обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій, структурних підрозділів з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві та Се вастополі держадміністрацій, виконавчих органів з питань соціального захисту населення міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад.

Позивач зазначав суду, що згідно п. 3 Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги, що затверджене Постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2003 № 117 (надалі - Положення № 117), структурні підрозділи з питань соціального захисту насе лення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих ор ганів з питань соціального захисту населення міських, районних у містах рад (далі - упов новажені органи): організовують збирання, систематизацію і зберігання зазначеної в пункті 2 цього Положення інформації та забезпечують її автоматизоване використання для роз рахунку розміру пільг та їх виплати, ведуть облік пільговиків шляхом формування на кожного пільговика персональної облікової картки згідно з формою "1 - пільга", в якій використовується реєстрацій ний номер облікової картки платника податків. Форма 1 - пільга" затверджується Мінсоцполітики, вносять до Реєстру відповідні уточнення в разі визнання такими, що втратили чин ність, чи зупинення дії окремих норм законодавчих актів, на підставі яких пільго вики отримують пільги, надають консультації пільговикам, постраждалим учасникам масових акцій гро мадського протесту та членам їх сімей, підприємствам та організаціям, що нада ють послуги.

Позивачем було пояснено суду, що за для забезпечення правильного звіряння розрахунків видатків з інформацією, що міститься в Реєстрі, Акціонерне товариство «Укртелеком» паралельно із наданням документів до Болградської міської ради Одеської, періодично подавало ідентичні дані до Болградської районної державної адміністрації Одеської області. Однак, по при свої обов`язки, звіряння інформації що міститься в реєстрі та відшко дування вартості послуг відповідач не здійснив, в зв`язку з чим, за останнім обліковується заборгованість в розмірі 37591,28 грн за період з 01.01.2022 по 31.08.2022 р.

Позивачем також було пояснено суду, що з прийняттям Закону України від 16.04.2020 №562-ІХ "Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення територій та адміністративних центрів територіальних громад", розпоряджень Кабінету Міністрів України від 12.06.2020 року щодо визначення адміністративних центрів та затвердження територій громад областей. Постанови Верхов ної Ради України від 17.07.2020 № 807-ІХ "Про утворення та ліквідацію районів" та з про веденням у жовтні 2020 році перших місцевих виборів депутатів сільських, селищних, мі ських рад і відповідних сільських, селищних, міських голів територіальних громад, терито рії яких затверджені Кабінетом Міністрів України на підставі Закону № 562-ІХ, в Україні фактично завершилась адміністративно-територіальна реформа, метою якої було передача від органів виконавчої влади органам місцевого самоврядування значної частини повнова жень. ресурсів та відповідальності. З метою приведення у відповідність положень бюджетного законодавства у зв`язку із завершенням адміністративно-територіальної реформи, Законами України від 17.09.2020 №907-Х та від 15.12.2020 № 1081-IX "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України" внесено ряд змін в частині функціонування бюджетної системи України. З 01.01.2021, згідно з Законами України від 17.09.2020 № 907-ІХ та від 15.12.2020 № 1081-IX, розмежовано склад доходів загального фонду бюджетів сільських, селищних, мі ських територіальних громад (ст. 64 БК України) та склад доходів загального фонду район них бюджетів (ст. 64-1 БК України). В результаті таких змін територіальні громади отримали фінансову незалежність від районів та перейшли на прямі міжбюджетні відносини з державним бюджетом.

Згідно зі схваленої розпорядженням Кабінету Міністрів України від 01.04.2014 №333- р Концепція реформування місцевого самоврядування та територіальної організації влади в Україні, адміністративно-територіальною одиницею базового рівня є громади. Відповідно до принципу субсидіарності бюджетної системи України, розподіл видів видатків між державним бюджетом та місцевими бюджетами, а також між місцевими бю джетами грунтується на необхідності максимально можливого наближення надання публі чних послуг до їх безпосереднього споживача (п.7 ч. 1 ст. 7 БК України). Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 12.06.2020 № 720-р "Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Одеської області" до складу Болградської об`єднаної територіальної громади увійшли Бол градська, Залізничненська, Табаківська, Виноградівська, Оксамитненська, Владиченська селищна рада (громади/населені пункти з адміністративним центром у м. Болград). Представницьким органом Болградської об`єднаної територіальної громади Одеської області є Болградська міська рада Одеської області.

За поясненнями позивача, виходячи із системного аналізу положень Бюджетного кодексу України, Закону Ук раїни "Про місцеве самоврядування в Україні" та Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" вбачається, що саме представницький орган міс цевого самоврядування є відповідальним за забезпечення здійснення видатків на пільги з послуг зв`язку з бюджету місцевого самоврядування (згідно рішення суду у справі №912/3280/21 від 20.01.2022 р.).

Таким чином, як стверджує позивач, саме Болградська міська рада Одеської області відповідальна за затвер дження та забезпечення здійснення видатків на відшкодування підприємствам-надавачам послуг витрат, пов`язаних з наданням окремим категоріям громадян пільг з оплати послуг зв`язку. Адже, внаслідок віднесення Бюджетним кодексом України з 01.01.2017 року витрат на пільги з послуг зв`язку до видатків місцевих бюджетів Кабінетом Міністрів України була прийнята Постанова від 21.06.2017 року №426 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002 року № 256», якою з Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального за хисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету були виключені пільги з пос луг зв`язку з переліку видатків місцевих бюджетів, які фінансуються за рахунок субвенцій з державного бюджету.

Також позивачем було звернуто увагу суду та зазначено, що постанова Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002 року №256, якою затверджений Порядок №256, втратила чинність з 24.12.2019 року внаслі док прийняття Постанови КМУ від 24.12.2019 року №1101 «Деякі питання виплати держа вної соціальної допомоги», якою затверджений «Порядок використання коштів, передбаче них у державному бюджеті для виплати деяких видів допомог, компенсацій, грошового за безпечення та оплати послуг окремим категоріям населення». Однак і цим порядком також не передбачена компенсація витрат на пільги з послуг зв`язку за рахунок коштів державного бюджету.

Таким чином, колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у рішенні по справі №400/1974/20 від 04.12.2020 року, прийшла до висновку, що з 01.01.2017 року бюджетне законодавство України відносить витрати на пільги з послуг зв`язку до видатків місцевих бюджетів і не передбачає механізму компенсації таких витрат за рахунок коштів державного бюджету.

Наразі, бюджетні зобов`язання щодо виплати субсидій, допомоги, пільг з оплати спо житих житлово-комунальних послуг та послуг зв`язку (в частині абонентської плати за ко ристування квартирним телефоном), компенсацій громадянам з бюджету, на що згідно із законами мають право відповідні категорії громадян, обліковуються Казначейством Укра їни незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень (ч. 6 ст. 48 Бюджетного кодексу України).

Для громадян України пільги, компенсації і гарантії, право на які передбачене чинним законодавством, є додатком до основних джерел існування, необхідною складовою консти туційного права на забезпечення належного життєвого рівня (ст. 48 Конституції України). Установлене Законами України і гарантоване Конституцією України право окремих кате горій громадян на пільги з оплати послуг зв`язку, не може бути порушеним.

Болградська міська рада Одеської області в своїй діяльності керується Конституцією України і законами України, Указами і Розпорядженнями Президента України, постано вами Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства соціальної політики України, тощо.

За посиланням позивача, відповідач у межах своїх повноважень має забезпечувати, зокрема, реалізацію держа вної політики з питань соціального захисту населення, підтримки сім`ї, попередження на сильства в сім`ї, протидії торгівлі людьми, виконання програм і здійснення заходів у цій сфері; призначення та виплату соціальних допомог, компенсацій та інших соціальних ви плат, встановлених законодавством України, надання пільг та субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива; виконання функцій головного розпорядника коштів мі сцевого бюджету на надання пільг з послуг зв`язку та інших передбачених законодавством пільг.

З огляду на вищевикладене, позивач стверджує, що розпорядником коштів бюджетного фінансування соціа льних пільг в Болградській об`єднаній територіальній громаді Одеської області на момент надання послуг пільговим категоріям громадян (01.01.2022 по 31.08.2022р.) була Болград ська міська рада Одеської області, а отже, на підставі зазначених вище норм законодавства, відшкодування витрат, понесених позивачем внаслідок надання телекомунікацій них послуг пільговим категоріям громадян Болградської об`єднаної територіальної гро мади, має здійснюватися відповідачем за рахунок коштів місцевих бюджетів.

Позивачем додаткового зазначалось, що надання телекомунікаційних послуг пільговим катего ріям громадян є обов`язком для позивача. Надання пільг ґрунтується на принципі відшко дування витрат підприємствам, які надають послуги пільговим категоріям громадян. При цьому, зобов`язання сторін виникають безпосередньо із Законів України і не залежать від їх бажання. Оскільки телекомунікаційні послуги на пільгових умовах Акціонерним товариством «Укртелеком» надано не з власної ініціативи, а на виконання імперативних законодавчих вказівок щодо цього, то у результаті уповноважений на те державою орган - Болградська міська рада Одеської обла сті - в силу закону має відшкодувати позивачу понесені ним витрати. Адже, обов`язок від повідача з компенсації вартості наданих позивачем телекомунікаційних послуг спожива чам, які мають право на пільги, виникає безпосередньо із нормативно-правових актів, і його виконання не може ставитись в залежність від дій чи бездіяльності будь-яких третіх осіб.

Позивач вказувалось, що на виконання п. 3 та 4 Положення № 117, ним в паперовому вигляді подавалось відповідачу розрахунки видатків на відшкодування витрат, пов`язаних з наданням пільг з оплати послуг зв`язку (відомості про витрати, понесені внаслідок надання пільг окремим категоріям громадян у минулому місяці), для звіряння з інформацією, що міститься в Реєстрі та для отримання компенсації вартості послуг зв`язку, наданих пільго вим категоріям громадян. Розрахунки видатків також надсилались в електронному вигляді на електронну адресу відповідача, що підтверджується витягами з електронної пошти особи, відповідальної за направлення документів компенсаторам пільг. Окрім Розрахунків видатків відповідачу направлялись супровідні листи та акти зві ряння розрахунків за надані пільговим категоріям населення послуги зв`язку (надалі - акт звірки), що підтверджується доданими копіями листів з доказами їх направлення та вру чення.

Проте, як вказує позивач, відповідач, в порушення покладених на нього державою обов`язків, жодного разу звірку за встановленою процедурою не проводив, жодним чином не повідомляв пози вача щодо наявності зауважень щодо наведеної у Розрахунках видатків інформації, отри мані документи не підписав та не повернув на адресу позивача, відшкодування вартості послуг в розмірі 37591,28 грн за період з 01.01.2022 по 31.08.2022 р. не здійснив.

Також за поясненнями позивача, не підписання актів звіряння, які направляв позивач, можна трактувати, як повне погодження із наданими Розрахунками видатків, адже відповідачу було повідом лено про порядок перерахування заборгованості за оскаржуваний період, а саме проведення будь-яких узгоджень розбіжностей, шляхом коригування форм Розрахунків видатків ак тами звіряння. Тому, будь-яке зменшення суми заборгованості та її скасування, вважаємо неправомірним, адже маючи надіслані позивачем документи, відповідач не скористався своїм правом направити позивачу скорегований акт звіряння, і. більш того, не повернув та не відкоригував акт звіряння запропонований позивачем, а тому у останнього, не виникло обов`язку по перерахуванню сум боргу.

Позивач зауважував, що відповідач не заперечує, що позивач надавав телекомунікаційні послуги пільговим категоріям громадян в період з 01.01.2022 р. по 31.08.2022 р. Проте, всупереч норм чинного законодавства відповідач не відшкодовує позивачу понесені витрати у сумі 37591,28 грн. внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах, в період з 01.01.2022 р. по 31.08.2022 р., чим істотно порушує права останнього.

Відповідно до наданого відзиву на позовну заяву відповідачем було зазначено суду, що відповідно до ст. 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та соціальні гарантії», органи місцевого самоврядування при розробці та реалізації місцевих соціально-економічних програм можуть передбачати додаткові соціальні гарантії за рахунок коштів місцевих бюджетів, але не зобов`язані.

За поясненнями відповідача, нормами законодавства встановлено право фізичних осіб, які мають соціальний статус, на отримання послуг зв`язку на пільгових умовах та обов`язок позивача, як оператора телекомунікацій, надавати такі послуги з урахуванням встановлених пільг.

Відповідачем будо зазначено суду, що відповідно до позовної заяви представницьким органом Болградської територіальної громади Одеської області є Болградська міська рада Одеської області, однак, як вказує відповідач, позивач ігнорує, що Одеська обласна та Болградські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст.

Відповідач також зазначав, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За ґрунтуванням відповідача, для виникнення у Болградської міської ради обов`язку на відшкодування пільг необхідною умовою є наявність прямої вимоги законодавства на відшкодування пільг за надані телекомунікаційні послуги за рахунок коштів саме сільських, селищних, міських рад, однак, як вказує відповідач, такі норми у законодавстві відсутні.

Надаючи відповідь на відзив, позивачем було зауважено, що між сторонами виникли правовідносини з надання послуг зв`язку окремим категоріям населення на пільговій основі, у яких відповідач як розпорядних відповідних коштів зобов`язаний здійснювати розрахунки з організаціями, що надають послуги особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги.

Також було зазначено, що держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію, у протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу в особі її органів.

Також позивачем було зазначено суду, що згідно ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад відносить прийняття та затвердження програм соціально-економічного та культурного розвитку відповідних адміністративно-територіальних одиниць, цільових програм з інших питань місцевого самоврядування, а тому посилання відповідача на те, що у Болградської міської ради Одеської області відсутні відповідна бюджетна програма, що передбачає відшкодування вартості на надані в 2022р. послуги зв`язку є халатністю відповідача.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов таких висновків.

Відповідно до ст. 2 Закону України „Про судоустрій та статус суддів, суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ст.4 Господарського процесуального кодексу України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Відмова від права на звернення до господарського суду є недійсною. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному законом порядку.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Враховуючи викладене вище, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Приписами статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Положеннями ст. 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Надаючи оцінку доводам позивача та обґрунтуванням позовних вимог, викладеним Акціонерним товариством Укртелеком, в особі Одеської філії Акціонерного товариства Укртелеком, суд зазначає таке.

Як з`ясовано судом, Акціонерне товариство Укртелеком є оператором телекомунікацій, який надає телекомунікаційні послуги споживачам відповідно до вимог Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Закону України Про електронні комунікації. Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012 р. № 295, інших законодавчих актів України.

У п. 63 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 295 від 11.04.2012 р. (надалі - Правила № 295) визначено, що установлені законами пільги з оплати послуг надаються споживачеві відповідно до законодавства за місцем його проживання з дня пред`явлення ним документа, що підтверджує право на пільги.

Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії", виключно законами України визначаються: мінімальний розмір заробітної плати; мінімальний розмір пенсії за віком; неоподатковуваний мінімум доходів громадян; величина порогу індексації грошових доходів громадян; пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних і електронних комунікаційних послуг та критерії їх надання. Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Право окремих категорій громадян на пільги з оплати телекомунікаційних послуг встановлено Законом України від 22.10.1993р. № 3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", Законом України від 28.02.1991 р. № 796-XII "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", Законом України від 20.12.1991 р. № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Законом України від 23.03.2000 р. № 1584-III "Про жертви нацистських переслідувань", Законом України від 26.04.2001 р. № 2402-III "Про охорону дитинства", Законом України від 24.03.1998 р. № 203/98-ВР "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист".

Відповідно до вищенаведених законодавчих актів України надання телекомунікаційних послуг пільговій категорії громадян є обов`язком позивача.

Відповідно до ст. 20 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії", надання державних соціальних гарантій здійснюється за рахунок бюджетів усіх рівнів, коштів підприємств, установ і організацій та соціальних фондів на засадах адресності та цільового використання. Державні соціальні гарантії та державні соціальні стандарти і нормативи є основою для розрахунку видатків на соціальні цілі та формування на їх основі бюджетів усіх рівнів та соціальних фондів, міжбюджетних відносин, розробки загальнодержавних і місцевих програм економічного і соціального розвитку. Розрахунки і обгрунтування до показників видатків на соціальні цілі у проектах Державного бюджету України, бюджету Автономної Республіки Крим та місцевих бюджетів здійснюються на підставі державних соціальних стандартів, визначених відповідно до цього Закону. Розробка та виконання Державного бюджету України, бюджету Автономної Республіки Крим та місцевих бюджетів здійснюються на основі пріоритетності фінансування видатків для забезпечення надання державних соціальних гарантій. Залучення підприємствами, установами, організаціями соціально-культурного, житлово-комунального, побутового обслуговування, закладами охорони здоров`я та освіти коштів з додаткових джерел фінансування, не заборонених законом, не є підставою для зменшення бюджетного фінансування відповідно до нормативів.

Держава на виконання функції з соціального захисту населення встановила певним категоріям осіб пільги з оплати послуг зв`язку та взяла на себе зобов`язання компенсувати втрати доходу провайдерів, операторів телекомунікаційних послуг, понесені ними внаслідок надання телекомунікаційних послуг пільговим категоріям споживачів. Через встановлення соціальних стандартів і нормативів та забезпечення надання державних соціальних гарантій утверджується функція держави з соціального захисту, відбувається реалізації положень Конституції України в частині прав громадян на соціальне забезпечення та підтримку.

Договір про надання телекомунікаційних послуг є публічним, оператор, провайдер телекомунікацій зобов`язаний здійснювати надання послуг зв`язку кожному, хто до нього звертається на законних підставах, не має права відмовити у наданні послуг за наявності у нього такої можливості або надавати перевагу одному споживачеві перед іншими щодо укладення публічного договору, крім випадків, передбачених законодавством. Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що фізичні особи, які в свою чергу мають відповідний соціальний статус, мають право на отримання послуг зв`язку на пільгових умовах, та обов`язок позивача - оператора телекомунікацій, надавати такі послуги з урахуванням встановлених чинним законодавством пільг.

За матеріалами справи судом з`ясовано, що за період з 01 січня 2022р. по 31 серпня 2022р. позивачем було надано телекомунікаційні послуги пільговим категоріям абонентів, що підтверджується наявними в матеріалах справи розрахунками видатків на відшкодування витрат, пов`язаних з наданням пільг.

Також матеріали справи містять докази скерування на адресу відповідача розрахунки видатків на відшкодування витрат, пов`язаних з наданням пільг.

Судом враховано, що згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 12.06.2020 №720-р "Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Одеської області" до складу Болградської об`єднаної територіальної громади увійшли Бол градська, Залізничненська, Табаківська, Виноградівська, Оксамитненська, Владиченська селищна рада (громади/населені пункти з адміністративним центром у м. Болград). Представницьким органом Болградської об`єднаної територіальної громади Одеської області є Болградська міська рада Одеської області.

Згідно із ст. 5 Бюджетного кодексу України, бюджетна система України складається з державного бюджету; місцевих бюджетів; бюджету Автономної Республіки Крим; обласних бюджетів; районних бюджетів; бюджетів місцевого самоврядування.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 7 Бюджетного кодексу України, бюджетна система України ґрунтується на таких принципах: принцип самостійності - Державний бюджет України та місцеві бюджети є самостійними. Держава коштами державного бюджету не несе відповідальності за бюджетні зобов`язання органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування. Органи влади Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування коштами відповідних місцевих бюджетів не несуть відповідальності за бюджетні зобов`язання одне одного, а також за бюджетні зобов`язання держави. Самостійність бюджетів забезпечується закріпленням за ними відповідних джерел доходів бюджету, правом відповідних органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування визначати напрями використання бюджетних коштів відповідно до законодавства України, правом Верховної Ради Автономної Республіки Крим та відповідних місцевих рад самостійно і незалежно одне від одного розглядати та затверджувати відповідні місцеві бюджети.

З 01.01.2021 р. згідно з Законами України від 17.09.2020 р. № 907-ІХ та від 15.12.2020р. №1081-IX, розмежовано склад доходів загального фонду бюджетів сільських, селищних, міських територіальних громад (ст. 64 БК України) та склад доходів загального фонду районних бюджетів (ст. 64-1 БК України).

В результаті таких змін територіальні громади отримали фінансову незалежність від районів та перейшли на прямі міжбюджетні відносини з державним бюджетом.

Згідно зі схваленої розпорядженням Кабінету Міністрів України від 01.04.2014 №333-р Концепція реформування місцевого самоврядування та територіальної організації влади в Україні, адміністративно-територіальною одиницею базового рівня є громади.

Відповідно до принципу субсидіарності бюджетної системи України розподіл видів видатків між державним бюджетом та місцевими бюджетами, а також між місцевими бюджетами ґрунтується на необхідності максимально можливого наближення надання публічних послуг до їх безпосереднього споживача (п.7 ч. 1 ст. 7 БК України).

Забезпечення надання публічних послуг жителям територіальної громади в першу чергу покладається на представницький орган місцевого самоврядування територіальної громади.

В силу положень Закону України "Про добровільне об`єднання територіальних громад" від 05.02.2015 р. № 157-VІІІ представницьким органом місцевого самоврядування об`єднаної територіальної громади є сільська, селищна, міська рада, розміщена в адміністративному центрі об`єднаної територіальної громади.

Отже, вищевказаними нормами визначено, що до видатків місцевих бюджетів належать видатки на пільги з послуг зв`язку громадянам, на яких поширюються такі пільги відповідно до законів України.

Так, забезпечення надання публічних послуг жителям територіальної громади в першу чергу покладається на представницький орган місцевого самоврядування територіальної громади.

Представницьким органом Болградської територіальної громади є Болградська міська рада Одеської області.

Згідно положень ч. 1 ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.

Органи місцевого самоврядування в селах, селищах, містах, районах у містах (у разі їх створення) самостійно складають та схвалюють прогнози відповідних місцевих бюджетів, розробляють, затверджують і виконують відповідні місцеві бюджети згідно з Бюджетним кодексом України. Районні та обласні ради затверджують районні та обласні бюджети, які формуються з коштів державного бюджету для їх відповідного розподілу між територіальними громадами або для виконання спільних проектів та з коштів, залучених на договірних засадах з місцевих бюджетів для реалізації спільних соціально-економічних та культурних програм, контролюють їх виконання. Складання і схвалення прогнозів районних і обласних бюджетів, складання і виконання відповідних бюджетів здійснюють відповідні державні адміністрації згідно з Бюджетним кодексом України. (ст. 61 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Відповідно до ст. 62 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", держава фінансово підтримує місцеве самоврядування, бере участь у формуванні доходів місцевих бюджетів, здійснює контроль за законним, доцільним, економним, ефективним витрачанням коштів та належним їх обліком. Вона гарантує органам місцевого самоврядування доходну базу, достатню для забезпечення населення послугами на рівні мінімальних соціальних потреб. У випадках, коли доходи від закріплених за місцевими бюджетами загальнодержавних податків та зборів перевищують мінімальний розмір місцевого бюджету, держава вилучає із місцевого бюджету до державного бюджету частину надлишку в порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Видатки, які здійснюються органами місцевого самоврядування на потреби територіальних громад, їх розмір і цільове спрямування визначаються відповідними рішеннями про місцевий бюджет; видатки, пов`язані із здійсненням районними, обласними радами заходів щодо забезпечення спільних інтересів територіальних громад, - відповідними рішеннями про районний та обласний бюджети. (ст. 64 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Відповідно до ч. 4 ст. 20 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії", розробка та виконання Державного бюджету України, бюджету Автономної Республіки Крим та місцевих бюджетів здійснюються на основі пріоритетності фінансування видатків для забезпечення надання державних соціальних гарантій.

При цьому, виходячи із системного аналізу положень Бюджетного кодексу України. Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" вбачається, що саме представницький орган місцевого самоврядування є відповідальним за забезпечення здійснення видатків на пільги з послуг зв`язку з бюджету місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", Органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону. Органам місцевого самоврядування законом можуть надаватися окремі повноваження органів виконавчої влади, у здійсненні яких вони є підконтрольними відповідним органам виконавчої влади. Матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Рішення про наділення міських рад правами щодо управління майном і фінансовими ресурсами, які є у власності територіальних громад районів у містах, приймається на місцевих референдумах відповідних районних у містах громад. У разі якщо територіальна громада району в місті внаслідок референдуму не прийме рішення про передачу права управління майном та фінансами відповідній міській раді, а територіальна громада міста або міська рада не прийняла рішення про створення органів місцевого самоврядування районів у місті, міська рада здійснює управління майном та фінансовими ресурсами, які є у власності територіальних громад районів у містах, та несе відповідальність перед громадою відповідного району у місті.

Положеннями ч. 5 ст. 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

З урахуванням викладеного та зазначеного, суд приходить до висновку, що саме Болградська міська рада Одеської області відповідальна за затвердження та забезпечення здійснення видатків на відшкодування підприємствам-надавачам послуг витрат, пов`язаних з наданням окремим категоріям громадян пільг з оплати послуг зв`язку.

Так, саме внаслідок віднесення Бюджетним кодексом України з 01.01.2017 року витрат на пільги з послуг зв`язку до видатків місцевих бюджетів Кабінетом Міністрів України була прийнята Постанова від 21.06.2017 року №426 Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002 року № 256, якою з Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету були виключені пільги з послуг зв`язку з переліку видатків місцевих бюджетів, які фінансуються за рахунок субвенцій з державного бюджету.

Окрім того, постанова Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002 року №256, якою затверджений Порядок №256, втратила чинність з 24.12.2019 року внаслідок прийняття Постанови КМУ від 24.12.2019 року № 1101 Деякі питання виплати державної соціальної допомоги, якою затверджений Порядок використання коштів, передбачених у державному бюджеті для виплати деяких видів допомог, компенсацій, грошового забезпечення та оплати послуг окремим категоріям населення. Проте, цим порядком не передбачена компенсація витрат на пільги з послуг зв`язку за рахунок коштів державного бюджету.

Приймаючи до уваги зазначене, відповідач у межах своїх повноважень має забезпечувати, зокрема, реалізацію державної політики з питань соціального захисту населення, призначення та виплату соціальних допомог, компенсацій та інших соціальних виплат, встановлених законодавством України, надання пільг та відповідних субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива; виконання функцій головного розпорядника коштів субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг з послуг зв`язку та інших передбачених законодавством пільг.

Разом із тим, внесення змін до Постанови Кабінету Міністрів України № 256 від 04.03.2002 р., якою затверджено Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, свідчить про те, що фактично відбулася зміна джерела фінансування визначених законодавством пільг на послуги зв`язку, а саме замість фінансування з державного бюджету вказані витрати мають фінансуватись з місцевих бюджетів.

Водночас, згідно частини 6 статті 48 Бюджетного кодексу України Бюджетні зобов`язання щодо виплати субсидій, допомоги, пільг з оплати спожитих житлово-комунальних послуг та послуг зв`язку (в частині абонентної плати за користування квартирним телефоном), компенсацій громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються Казначейством України незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень.

Відтак, Болградська міська рада Одеської області зобов`язана здійснити розрахунок з позивачем за надані особам, які згідно із чинним законодавством мають право на соціальні пільги, телекомунікаційні послуги, незважаючи на те, що Законом України про Державний бюджет на відповідний рік не були передбачені кошти на ці видатки, адже певне право виникає в особи, а в держави - відповідне цьому праву фінансове зобов`язання, причому не у зв`язку зі згаданим Законом та похідними від нього актами (бюджетний розпис, кошторис тощо), а з нормативно-правового акту, що регулює відносини між особою та державою у певній сфері суспільних відносин (вказаної позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду від 22.05.2018 р. у справі 927/465/17).

При цьому судом не приймаються посилання відповідача на те, що Одеська обласна та Болградська районна ради є органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, а тому не обов`язково відповідач має відшкодовувати позивачу витрати на пільги з оплати послуг зв`язку.

Так, як вже зазначалось вище, за положеннями ч. 1 ст. 10 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні саме сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Натомість відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» обласні та районні ради є органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, у межах повноважень, визначених Конституцією України, цим та іншими законами, а також повноважень, переданих їм сільськими, селищними, міськими радами.

Тобто саме сільські, селищні, міські ради згідно вищевказаного закону представляють відповідні територіальні громади, їх інтереси, а не обласні та районні ради. Оскільки обласні та районні ради представляють спільні інтереси територіальних громад, відповідно наявність у останніх повноважень представляти спільні інтереси територіальних громад не наділяє їх обов`язком відшкодовувати витрати позивача з надання послуг зв`язку на пільгових умовах.

Положеннями п. 3. та п.4 Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право па пільги, що затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2003 р. № 117 передбачено, що систематизація інформації з реєстру та забезпечення її використання для розрахунку розміру пільг та їх виплати є обов`язком структурних підрозділів з питань соціального захисту населення. Вони вправі отримувані дані від надавачів послуг та надавати їм інформацію, що міститься в Реєстрі.

Отже, звіряння інформації, одержаної від надавача послуг, є обов`язком відповідача в силу того, що на нього покладено обов`язок розрахунку розміру пільг та їх надання.

Пункт 11 вказаного Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги зобов`язував уповноважені органи, в т.ч. і виконавчі органи з питань соціальною захисту населення міських рад, складати акти звіряння розрахунків за надані пільговикам послуги згідно з формою "3-пільга".

Як з`ясовано судом, у супровідних листах, які направлялись на поштову адресу відповідача, зазначалася помісячна сума вказаних розрахунків на відшкодування вищевказаних витрат, кількість абонентів-пільговиків.

Натомість матеріали справи не містять жодного доказу того, що Болградська міська рада Одеської області після отримання листів від позивача із повідомленнями про необхідність здійснення відшкодування зверталась до позивача із повідомленням про необхідність підготувати документацію у іншому форматі чи згідно інших вимог законодавства.

Таким чином, скасування певних форм звітності без подальшого запровадження інших, та за умов чинності обов`язку з проведення звіряння між позивачем і відповідачем для цілей проведення розрахунків з відшкодування та повноважень останнього з ведення та актуалізації відомостей щодо пільговиків відповідної територіальної громади, обумовлює висновок суду про відповідність поведінки позивача з надання відповідачу відомостей про надані ним послуги пільговикам у спірний період принципу справедливості, добросовісності і розумності (п.6 ч. 1 ст. 3 ЦК України), достовірність яких відповідачем належними і допустимим доказами не спростована.

Отже, враховуючи те, що право на пільги щодо послуг зв`язку визначено, зокрема, Законом України "Про телекомунікації" (чинним станом на момент виникнення спірних правовідносин), Законом України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії", ті обставини, що постанова Кабінету Міністрів втратила чинність, і відсутній механізм відшкодування наданих послуг зв`язку, жодним чином не впливають на висновок суду щодо необхідності виконання зобов`язань, які випливають із закону.

Також суд критично оцінюються доводи відповідача про те, що необхідною умовою для відшкодування вартості наданих пільг є наявність прямої вимоги законодавства або укладеного договору, а договір між позивачем і міськрадою не уклався, так само відсутні відповідні законодавчі норми, що зобов`язують відповідача відшкодувати вартість пільг за надані телекомунікаційні послуги.

Так, чинне законодавство України не передбачає обов`язкової наявності договірних відносин сторін для здійснення відшкодування витрат за послуги, надані пільговим категоріям громадян, оскільки зобов`язання сторін у даній справі виникають безпосередньо із вище перелічених нормативних актів і не залежать від волевиявлення постачальників послуг та відповідних органів.

При цьому відсутність укладеного між сторонами договору на відшкодування витрат, пов`язаних з наданням телекомунікаційних послуг пільговим категоріям громадян, не впливає на обумовленість виникнення зазначених зобов`язань з положень законів України та відсутністю умови про обов`язковість укладення такого договору з положень законодавства, що узгоджується із ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України та ч.3 ст. 11 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.193 Господарського кодексу України та ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Надання телекомунікаційних послуг пільговій категорії громадян є обов`язком позивача, а надання пільг ґрунтується на принципі відшкодування витрат підприємствам, які надають послуги пільговим категоріям громадян. При цьому зобов`язання сторін виникають безпосередньо із законів України і не залежать від їх бажання, а обов`язок оператора послуг з надання таких пільг не перебуває у залежності від наявності бюджетних коштів для відшкодування відповідних витрат, а визначається виключно статусом та запитом відповідної категорії споживачів.

Адже, пільги, що передбачають надання позивачем послуги зв`язку відповідним категоріям населення, визначені Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Законом України "Про жертви нацистських переслідувань", Законом України "Про охорону дитинства", Законом України від "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист", гарантовані державою та мали бути основою для розрахунку видатків і формування відповідних бюджетів. Вказаний висновок також узгоджується із положеннями ч.6 ст.48 Бюджетного кодексу України, згідно із якими бюджетні зобов`язання щодо пільг з послуг зв`язку (в частині абонентної плати за користування квартирним телефоном), на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються Казначейством України незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень.

Видатки з фінансування пільг з наданням послуг зв`язку за змістом ст. 82, ст. 83 Бюджетного кодексу України відносяться до видатків бюджету місцевого самоврядування і трансферти з Державного бюджету є лише одним з можливих засобів забезпечення видатків місцевого бюджету. Отже, обставина наявності/відсутності субвенції державного бюджету на фінансування відповідних видатків місцевих бюджетів не впливає у спірних правовідносинах з оператором зв`язку ані на його право на отримання відповідних відшкодувань, ані на джерело таких відшкодувань кошти місцевого бюджету. В свою чергу питання надання відповідних субвенцій для фінансування видатків місцевого бюджету є вже аспектом міжбюджетних відносин між відповідними органами суб`єктів владних повноважень, стороною яких позивач не є.

Складання проекту відповідного місцевого бюджету згідно положень Закону України Про місцеве самоврядування? покладено саме на відповідача.

В даному випадку право позивача на отримання компенсації вартості телекомунікаційних послуг, наданих ним своїм абонентам пільговим категоріям споживачів, підлягає реалізації і захисту, незважаючи на те, що в місцевому бюджеті не були передбачені видатки на ці потреби, оскільки фінансові зобов`язання держави виникли із законодавства, яким унормовано надання соціальних пільг визначеним законодавчо особам, а також з нормативно-правових актів, якими встановлено порядок здійснення розрахунків з постачальниками, зокрема, телекомунікаційних послуг таким категоріям споживачів.

Поряд з цим судом з`ясовано та матеріали справи не містять доказів того, що відповідачем відшкодовано витрати за надані АТ Укртелеком в особі Одеської філії АТ Укртелеком телекомунікаційні послуги пільговій категорії громадян в сумі 37591,28 грн.

Оскільки телекомунікаційні послуги на пільгових умовах позивачем надано не з власної ініціативи, а на виконання імперативних законодавчих вказівок щодо цього, то відповідач в силу закону має відшкодувати позивачу за рахунок бюджетних коштів понесені ним витрати.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Приписами ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального Кодексу України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Згідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи усе вищевикладене, оцінюючи докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, судові витрати у розмірі 2684,00 грн. покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 123, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.Позовну заяву Акціонерного товариства Укртелеком, в особі Одеської філії Акціонерного товариства Укртелеком задовольнити повністю.

2.Стягнути з Болградської міської ради Одеської області (68702, Одеська обл., Болградський район, м. Болград, вул. Шпитальна, буд. 45; код 04057008) на користь Акціонерного товариства Укртелеком, в особі Одеської філії Акціонерного товариства Укртелеком (65023, м. Одеса, вул. Коблевська, 39; ) заборгованість у розмірі 37591 (тридцять сім тисяч п`ятсот дев`яносто одну) грн. 28 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн. 00 коп.

Повний текст рішення складено 07 квітня 2023 р.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст.241 Господарського процесуального кодексу України і може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня складання повного рішення.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Суддя Т.Г. Д`яченко