ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" квітня 2023 р. Справа№ 910/7897/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Майданевича А.Г.

Ткаченка Б.О.

при секретарі судового засідання : Шевченко Н.А.

за участю представників сторін:

від позивача: не прибув;

від відповідача: не прибув;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дюна-Інтерком»

на рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2022 року

у справі № 910/7897/22 (суддя Бондарчук В.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інг-Транс»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дюна-Інтерком»

про стягнення 277 641,90 грн,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Інг-Транс» (далі - відповідач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дюна-Інтерком» (далі - відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача 149 856,60 грн основного боргу, 36 836,98 грн 25% річних, 36 167,49 грн пені, 24 809,51 грн інфляційних втрат та 29 971,32 грн штрафу.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором поставки товару №4336 від 21.05.2021 року.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.10.2022 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Інг-Транс» задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дюна-Інтерком» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інг-Транс» 149 856,60 грн основного боргу, 13 489,39 грн пені, 29 971,32 грн штрафу, 36 836,98 грн 25% річних, 24 809,51 грн інфляційних втрат та 4 164,70 грн. - судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Дюна-Інтерком», звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2022 року та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, зокрема, ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Так, видаткові накладні, що долучені позивачем до матеріалів справи не відповідають вимогам щодо оформлення вказаних документів.

При цьому, скаржник заперечує отримання ним товару за всіма видатковими накладними на суму, що зазначена позивачем в заяві.

Підтвердженням зазначеного є відсутність підпису уповноважених товариством осіб на отримання товару та відтиску оригінальної печатки товариства на видаткових накладних. Печатка на накладних не відповідає відтиску печатки відповідача.

Крім того, скаржник наголосив, що за умовами договору, кожна наступна поставка товару здійснюється виключно за умови розрахунку за попередню.

Також, за твердженням скаржника, стягнення з відповідача штрафних санкцій, нарахованих за несвоєчасне виконання зобов`язання - фактично дорівнює сумі самого зобов`язання.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.01.2023 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Майданевич А.Г., Ткаченко Б.О.

Ухвалою Північного апеляційного Господарського суду від 01.02.2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Дюна-Інтерком» на рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2022 року у справі № 910/7897/22. Зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2022 року у справі №910/7897/22 до закінчення його перегляду в апеляційному порядку.

14.02.2023 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника позивача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення господарського суду першої інстанції без змін.

Крім того, представник позивача у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема, зазначив, що в порушення умов договору, відповідач не виконав в повному обсязі взяті на себе зобов`язання щодо оплати грошових коштів за поставлений товар, внаслідок чого у останнього існувала заборгованість у розмірі 149856,60 грн.

Водночас, представник позивача наголосив, що рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2022 року є обґрунтованим, а отже твердження наведені в апеляційній скарзі про скасування даного рішення та прийняття нового рішення, яким в задоволенні позовові відмовити повністю - є безпідставними.

07.03.2023 року розгляд справи було відкладено на підставі ст. 216 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 21.05.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Інг-Транс» (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Дюна-Інтерком» (покупець) було укладено договір поставки товару №4336 (далі - договір), відповідно до умов якого постачальник продає та поставляє, а покупець купує і оплачує на умовах та у порядку, визначених цим договором, товар в асортименті, кількості та за цінами, вказаними в додатках (специфікаціях) або накладних, що засвідчують прийом-передачу товару від постачальника до покупця та є невід`ємними частинами цього договору.

Згідно п. 3.1. договору ціна на товар встановлюється на підставі прайс-листів (специфікацій) постачальника, що є невід`ємною частиною даного договору. У випадку зміни ціни на товар, постачальник зобов`язаний будь-яким зручним для сторін способом повідомити покупця про такі зміни не пізніше ніж за 3 (три) календарних дні до дати введення в дію нових цін на товар та надіслати покупцю нову редакцію прайс-листа (специфікації). Ціна товару може також визначиться на підставі видаткових накладних (за відсутності прайс-листів). Фактом погодження покупцем ціни і вартості товару вважаються заявки покупця на поставку товару та підписані сторонами накладні.

Відповідно до п. 3.4. договору покупець зобов`язаний оплачувати кожну партію переданого постачальником товару протягом (але не пізніше) 21 (двадцяти одного) календарних дні з моменту передачі такої партії товару. До моменту проведення покупцем розрахунку за попередньо замовлену (отриману) партію товару у вказаний вище строк, відвантаження товарів і прийняття заявок постачальником не здійснюються, та постачальник має право зупинити наступні поставки товару, до моменту повного погашення покупцем заборгованості за попередньо поставлений товар.

Заборгованість покупця за поставлений/отриманий згідно договору товар, не має перевищувати 30 000,00 грн (п. 3.6. договору).

Відповідно до п. 5.3. договору, у випадку несвоєчасної оплати поставленої партії товару, покупець зобов`язаний сплатити на користь постачальника пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості партії товару за кожний день прострочення платежу, та окрім того 25% річних.

Згідно п. 5.4. договору, в разі порушення умов п. 3.6. цього договору, на покупця накладається штраф у розмірі 20% від суми заборгованості.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, на виконання умов цього договору, у період з 15.06.2021 року по 18.12.2021 року позивач поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 149 856,60 грн, що підтверджується видатковими накладними, які підписані сторонами без зауважень та скріплені їхніми печатками:

- № ВДС-023439 від 15.06.2021 року на суму 29 039,60 грн;

- № ВДС-024446 від 19.06.2021 року на суму 14 754,00 грн;

- № ВДС-025948 від 26.06.2021 року на суму 5 310,00 грн;

- № ВДС-027320 від 03.07.2021 року на суму 14 380,00 грн;

- № ВДС-027626 від 06.07.2021 року на суму 8 562,00 грн;

- № ВДС-028954 від 10.07.2021 року на суму 21 091,00 грн;

- № ВДС-029388 від 13.07.2021 року на суму 1 600,00 грн;

- № ВДС-034378 від 05.08.2021 року на суму 26 917,00 грн;

- № ВДС-045628 від 08.10.2021 року на суму 6 927,00 грн;

- № ВДС-046390 від 13.10.2021 року на суму 9 919,00 грн;

- № ВДС-054927 від 03.12.2021 року на суму 9 339,00 грн;

- № ВДС-057655 від 18.12.2021 року на суму 2 018,00 грн.

При цьому, колегія суддів критично оцінює твердження скаржника, що долучені позивачем до матеріалів справи видаткові накладні не відповідають вимогам щодо оформлення вказаних документів у відповідності до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Відповідно до вимог абзацу 9 частини 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" спірні видаткові накладні містять такі обов`язкові реквізити, як дату їх складання; назву підприємства, від імені якого складено документи і якому здійснюється поставка за цими накладними; зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції; особисті підписи в графі "від постачальника" та "отримав (ла)", та ці дані засвідчені відтиском печаток сторін.

У той же час, відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що підписи представників відповідача на товарних накладних здійснені неуповноваженими на те особами.

Відповідно до ст. 58-1 Господарського кодексу України суб`єкт господарювання має право використовувати у своїй діяльності печатки. Використання суб`єктом господарювання печатки не є обов`язковим. Наявність або відсутність відбитка печатки суб`єкта господарювання на документі не створює юридичних наслідків.

Встановивши наявність відбитку печатки відповідача на спірних документах та, враховуючи, що відповідач несе повну відповідальність за законність використання його печатки, зокрема, при нанесенні відбитків на договорах, актах, суди мають дослідити питання встановлення обставин, що печатка була загублена відповідачем, викрадена в нього або в інший спосіб вибула з його володіння, через що печаткою могла б протиправно скористатися інша особа

З`ясування відповідних питань і оцінка пов`язаних з ними доказів має істотне значення для вирішення такого спору, оскільки це дозволило б з максимально можливим за даних обставин ступенем достовірності ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні відповідних господарських операцій (тобто чи співпадає така особа з відповідачем у даній справі, чи ні).

Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 року у справі № 910/6216/17 та від 05.12.2018 року у справі № 915/878/16.

При цьому, колегія суддів відзначає, що відповідач не звертався до правоохоронних органів щодо викрадення печатки, підроблення вищевказаних накладних, тощо.

Таким чином, надані до матеріалів справи видаткові накладні містять дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, що спростовує відповідні твердження скаржника про неналежність відповідних доказів.

Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були (аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.06.2020 року у справі № 924/233/18).

Щодо посилань апелянта на те, що по видатковим накладним товар не отримувався, то вони також не беруться до уваги, оскільки на кожній видатковій накладній стоїть підпис представника та печатка товариства.

Крім того, твердження скаржника, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення, що за умовами договору, кожна наступна поставка товару здійснюється виключно за умови розрахунку за попередню, не спростовує висновків суду. Також колегія суддів відзначає, що поставка могла відбуватися за усної домовленості сторін, тощо.

Разом з тим, відповідачем не було здійснено оплату за поставлений товар, у зв`язку з чим за ним утворилась заборгованість в розмірі 149 856,60 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір, відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1, 2 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Так, у відповідності до п. 3.4. договору покупець зобов`язаний оплачувати кожну партію переданого постачальником товару протягом (але не пізніше) 21 (двадцяти одного) календарного дня з моменту передачі такої партії товару.

Статтею 530 Цивільного кодексу України вставлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Факт неналежного виконання відповідачем зобов`язань з оплати вартості поставленого товару, внаслідок чого у останнього утворилась заборгованість в розмірі 149856,60 грн належним чином підтверджений матеріалами справи та скаржником не спростований.

Враховуючи вищезазначені обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо обґрунтованості позовних вимог позивача в частині стягнення основної заборгованості з відповідача за поставлений товар в розмірі 149 856,60 грн.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені в сумі 36 167,49 грн, штрафу, передбачений п. 5.4. договору у розмірі 29 971,32 грн, 25% річних, передбачених п. 5.3. договору в сумі 36 836,98 грн та інфляційних втрат у розмірі 24 809,51 грн, нараховані по кожній видатковій накладній окремо, колегія судідв відзначає наступне.

Відповідності до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України).

В силу положень ч. 6 ст. 232 Господарського процесуального кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

За змістом п. 5.3. договору, у випадку несвоєчасної оплати поставленої партії товару, покупець зобов`язаний сплатити на користь постачальника пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості партії товару за кожний день прострочення платежу, та окрім того 25% річних.

Згідно п. 5.4. договору,в в разі порушення умов п. 3.6. цього договору, на покупця накладається штраф у розмірі 20% від суми заборгованості.

Оскільки положення договору не містять вказівки на встановлення іншого строку припинення нарахування пені, ніж в ст. 232 Господарського кодексу України, то нарахування штрафних санкцій, як правильно встановлено судом першої інстанції здійснюється за період шість місяців.

У випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень можливості передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою ст. 627 Цивільного кодексу України, відповідно до якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Приймаючи до уваги, що сторони в п. 5.3. договору погодили інший розмір процентів річних, відповідно їх нарахування здійснюються у розмірі, встановленому цим пунктом договору.

Колегія суддів перевірив наданий позивачем розрахунок пені, 25% річних, інфляційних втрат та штрафу, погоджується з судом першої інстанції, що при розрахунку розміру пені позивачем не було враховано положення ст. 232 Господарського кодексу України, внаслідок чого невірно визначено її розмір. В решті розрахунок вірний.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо стягнення з відповідача суми пені у розмірі 13 489,39 грн, 25% річних у розмірі 36 836,98 грн, інфляційних втрат у розмірі 24 809,51 грн та штрафу у розмірі 29 971,32 грн.

Твердження скаржника, що стягнення з відповідача штрафних санкцій, нарахованих за несвоєчасне виконання зобов`язання - фактично дорівнює сумі самого зобов`язання, є безпідставним, оскільки, розмір штрафних санкцій в даній справі не є надмірно великим.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає інші посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.

Саме лише прагнення скаржника ще раз розглянути та оцінити ті самі обставини справи і докази в ній не є достатньою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

При цьому, колегія суддів погоджується з твердженнями позивача викладеними у відзиві на апеляційну скаргу.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дюна-Інтерком» на рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2022 року у справі № 910/7897/22 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2022 року у справі №910/7897/22 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2022 року у справі №910/7897/22.

5. Матеріали справи №910/7897/22 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді А.Г. Майданевич

Б.О. Ткаченко

Дата складення повного тексту 10.04.2023 року.