УХВАЛА

04 квітня 2023 року

м. Київ

cправа № 910/6712/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Могил С.К. - головуючий (доповідач), Зуєв В.А., Случ О.В.,

перевіривши матеріали касаційної скарги Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 31.01.2023

у справі № 910/6712/22

за позовом Громадської організації "Всеукраїнська спілка інвалідів війни в Афганістані та інших локальних конфліктів"

до Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Фонду державного майна України,

про визнання недійсним одностороннього правочину,

В С Т А Н О В И В:

Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву 17.03.2023 повторно подано до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Північного апеляційного господарського суду від 31.01.2023 (повний текст складено 31.01.2023) у справі № 910/6712/22 після повернення вперше поданої касаційної скарги на зазначене судове рішення ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.03.2023 на підставі п. 2 ч. 4 ст. 292 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Відповідно до протоколу передачі судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) раніше визначеному складу суду від 21.03.2023 вказану касаційну скаргу передано для розгляду колегії суддів у складі: Могил С.К.- головуючий, Случ О.В., Зуєв В.А.

Здійснивши перевірку матеріалів касаційної скарги на відповідність вимогам ГПК України, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п?ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, передбачених підпунктами "а"-"г" цієї норми.

Згідно з ч. 5 ст. 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Як вбачається з ухвали Господарського суду міста Києва від 22.08.2022 про відкриття провадження у справі № 910/6712/22 (текст розміщено у Єдиному державному реєстрі судових рішень), суд дійшов висновку, що у даному випадку справа є незначної складності в розумінні п. 2 ч. 5 ст. 12 ГПК України, а відтак відкрив провадження у справі № 910/6712/22 за правилами спрощеного позовного провадження.

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи (ч. 3 ст.12 ГПК України).

Отже, враховуючи зазначене вище, за висновком суду першої інстанції дана справа є малозначною справою.

Пунктом 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України передбачено випадки наявності підстав для перегляду у касаційному порядку малозначних справ, а саме: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Колегія суддів звертає увагу скаржника, що у зазначеному вище пункті унормовано випадки, за умови доведення скаржником наявності яких та наведенням відповідних цим випадкам обставин, судове рішення у малозначній справі, може бути предметом касаційного оскарження.

Обґрунтовуючи наявність підстав для відкриття касаційного провадження, скаржник посилається на пп. "а", "в" п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України, зазначаючи, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а справа має виняткове значення для Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву.

Фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

З судових рішень попередніх інстанцій (тексти розміщено у Єдиному державному реєстрі судових рішень) та з тексту касаційної скарги вбачається, що предметом позову у даній справі є одна вимога немайнового характеру, а саме: визнання недійсним одностороннього правочину, оформленого письмовим повідомленням Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву від 18.07.2022 № 30-06/22050, про відмову від договору оренди нерухомого майна № 347, що належить до державної власності, від 18.12.2018 (далі - договір оренди).

Скаржник в обґрунтування наявності правових підстав для розгляду цієї справи у касаційному порядку посилається на те, що наявні кількісний та якісний критерії, які свідчать про виключність правової проблема в цій справі. Кількісний критерій полягає в тому, що зазначена проблема існує не в одній конкретній справі, невизначена кількість спорів може виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. Про якісний критерій свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема, а також невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватись як виключна правова проблема. Так, суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові дійшов висновку, що для розірвання договору оренди в односторонньому порядку на підставі ст. 782 Цивільного кодексу України та п. 10.6 договору оренди необхідною умовою є несплата позивачем протягом трьох місяців повної суми орендної плати, тобто як тієї частини, яка сплачується до Державного бюджету України, так і тієї частини, яка сплачується балансоутримувачу (Фонду державного майна України). Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву як орендодавець контролює надходження від орендної плати до Державного бюджету України за користування нерухомим майном, що належить до державної власності, та не володіє інформацією щодо стану надходження коштів від орендної плати на користь балансоутримувача. Формування позиції Верховним Судом щодо наявності права у Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву на односторонню відмову від договору оренди відповідно до ст. 782 Цивільного кодексу України у випадку несплати орендарем орендної плати протягом трьох місяців підряд в тій частині, яка мала бути сплачена до Державного бюджету України, чи в повному обсязі, буде мати безпосередній вплив на широку масу спорів, які виникнуть в майбутньому, оскільки на даний час існує певна невизначеність в цьому питанні, що створює виключну правову проблему.

Розглянувши наведені скаржником доводи в обґрунтування наявності правових підстав для розгляду цієї справи у касаційному порядку, Суд вважає їх необґрунтованими. По суті всі доводи скаржника зводяться до тлумаченням ним власного викладення обставин справи, встановлених судом апеляційної інстанції, та в цілому до заперечення результату розгляду справи. Посилання скаржника на відсутність у нього можливості отримати інформацію щодо внесення орендної плати в її повному обсязі не може бути взято до уваги з тих причин, що згідно з абз. 3 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про Фонд державного майна України" Фонд державного майна України, регіональні відділення та представництва становлять єдину систему державних органів приватизації; завданням регіонального відділення є реалізація повноважень Фонду, зокрема державної політики у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об`єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності (п. 3 Положення про регіональне відділення Фонду державного майна України, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 15.05.2012 № 678). Отже, відсутні наведені скаржником об`єктивні причини неможливості отримання від Фонду державного майна України його територіальними органами, які становлять єдину систему, інформації щодо внесення орендної плати в її повному обсязі. Також доводи касаційної скарги свідчать про необхідність переоцінки доказів у справі та безпосередньо пов`язані із встановленням фактичних обставин справи, тоді як суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (ч. 2 ст. 300 ГПК України).

Твердження заявника, що рішення суду за наслідками розгляду цієї скарги матиме значення для формування єдиної правозастосовчої практики є безпідставними, оскільки у поданій касаційній скарзі відсутні посилання на конкретні справи або їх кількісні показники, які б свідчили про те, що судами сформовано різну правову позицію при вирішенні справ з аналогічними обставинами справи.

Суд зазначає, що використання оціночних чинників, як-то: "винятковість значення справи для скаржника", "суспільний інтерес", "значення для формування єдиної правозастосовчої практики", "малозначні справи", тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

Оскільки наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про те, що справа має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, у зв`язку з чим, колегія суддів дійшла висновку про відсутність обставин для відкриття касаційного провадження у справі з цієї підстави.

Посилання скаржника на п.п. "в" п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України судом не приймаються з огляду на те, що покликання скаржника на виняткове значення цієї справи обмежується зазначенням незмінюваних умов примірного договору оренди нерухомого або іншого окремого індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.2020 № 820, щодо дострокового припинення договору оренди, в той час як договір оренди укладений сторонами 18.12.2018, а також посиланням на неможливість реалізації скаржником як орендодавцем односторонньої відмови від договорів оренди, яка передбачена ст. 782 Цивільного кодексу України, п. 10.6 договору оренди, незмінюваними умовами п.п. 12.7, 12.8 примірного договору, у зв`язку з відсутністю у нього інформації щодо внесення орендної плати в її повному обсязі, що, з урахуванням викладеного вище, не є належним обґрунтуванням і недостатньо для висновку про наявність підстав, передбачених положенням п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України, а тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у справі з цієї підстави також.

Суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені п.п. "а"-"г" п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку буде порушено принцип "правової визначеності".

Отже, беручи до уваги вищевикладене, касаційна скарга не містить належних обґрунтувань, які могли б бути визнані такими, що підпадають під дію п.п. "а"-"г" п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Як визначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України" (заява № 24402/02), право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг (п. 27). Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, спрямовані на недопущення безладного перебігу судового процесу. Такі обмеження дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду "за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб і ресурсів суспільства та окремих осіб" [рішення від 28.05.1985 у справі "Ешингдейн проти Сполученого Королівства" (пункт 57)].

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.1996 "Справа "Леваж Престасьон Сервіс проти Франції" (Levages Prestations Services v. France, заява №21920/93, п. 48) вказано, що зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, роль якого обмежено перевіркою правильності застосування норм закону, процесуальні процедури у такому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється після його розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

За змістом ст. 7 ГПК України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин; рівності фізичних та юридичних осіб незалежно від будь-яких ознак чи обставин.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 ГПК України сторони користуються рівними процесуальними правами.

На підставі наведеного, надання стороні будь - яких переваг, зважаючи на сферу її діяльності, правовий статус, предмет спірних відносин, призведе до порушення однієї з основних засад господарського судочинства - рівності учасників судового процесу перед законом і судом.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З огляду на відсутність належного обґрунтування обставин, передбачених п.п. "а"-"г" п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву на постанову Північного апеляційного господарського суду від 31.01.2023 у справі № 910/6712/22, оскільки вона подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 12, 234, 287, 293 ГПК України, Суд, -

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву на постанову Північного апеляційного господарського суду від 31.01.2023 у справі № 910/6712/22.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Головуючий суддя Могил С.К.

Судді: Зуєв В.А.

Случ О.В.