ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"05" квітня 2023 р. Справа №676/6215/19

Господарський суд Хмельницької області у складі судді Димбовського В.В., при секретарі судового засідання Потербі О.О., розглянувши матеріали справи

за позовом ОСОБА_1 , м. Кам`янець-Подільський

до 1) ОСОБА_2 , м. Кам`янець-Подільський

2) ОСОБА_3 , м. Кам`янець-Подільський

про встановлення земельного сервітуту

Представники сторін:

від позивача: Воєвідко М.Я. згідно ордеру

від відповідача-1: не з`явився

від відповідача-2: Костюкович Д.К. згідно ордеру, ОСОБА_3 .

Рішення виноситься 05.04.2023р., оскільки в судовому засіданні оголошувалась перерва.

Суть спору: ОСОБА_1 звернулася до господарського суду з позовом до ОСОБА_2 та до ОСОБА_3 , у якому просить суд встановити земельний сервітут.

В обґрунтування позову посилається на те, що їй, згідно рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 28.11.2008р., належать частини комплексу та частини земельної ділянки, що знаходяться по АДРЕСА_1 . Цим рішенням зобов`язано ОСОБА_1 облаштувати відокремлений захід на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , проте зазначене зробити не виявляється можливим у зв`язку із наявністю існуючої забудови на суміжних земельних ділянках. Як вважає позивачка, єдиним можливим місцем проходу та проїзду для неї є лише земельна ділянка площею 0,0296 га, що перебуває у спільній власності відповідачів. На даний час добровільно дійти згоди щодо укладення договору про користування чужим майном (сервітут) не є можливим через відсутність згоди між сторонами.

У зв`язку із чим, ОСОБА_1 , разом із уточненими позовними вимогами, просила суд встановити постійний сервітут проходу та проїзду на транспортному засобі по наявному шляху на земельній ділянці, що перебуває в спільній сумісній власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0296 га за наведеними позивачем реквізитами.

Відповідач-2 у відзиві на позов від 25.11.2022р. зазначив, що суд у справі № 2-1464/08 задовольнив прохання Позивача, а відтак, вказаним судовим рішенням Позивачу виділена позначена на плані рожевим кольором земельна ділянка №2-1 площею 0,2898 га. Окрім того, судовим рішенням зобов`язано ОСОБА_1 влаштувати відокремлений захід на виділену їй земельну ділянку відповідно до висновку проведеної у вказаній справі судової експертизи.

Відповідач-2 звернув увагу суду на явну безпідставність даного позову з огляду на об`єктивну відсутність у даній ситуації будь-яких порушень прав та охоронюваних законом інтересів Позивача на володіння і користування належним їй нерухомим майном протягом 10 років з моменту набуття права власності на майно і до моменту пред`явлення позову у даній справі. За наявності у даній ситуації реального порушення Права Позивача, вона мала б звернутись до суду із відповідним позовом в межах встановленого законом строку позовної давності, а не через 10 років. Таким чином, не знаючи наперед яку оцінку буде надано судом доводам Відповідача щодо безпідставності пред`явленого Позивачем у даній справі позову по суті, Відповідач-2 також просить суд застосувати при вирішенні даного спору позовну давність, сплив якої є додатковою самостійною і безумовною підставою для відмови Позивачу в позові.

Також відповідач-2 зауважив, що позивачем фактично влаштовано відокремлений захід на виділену їй судом земельну ділянку, що підтверджується раніше долученими Відповідачем до матеріалів даної справи фотоматеріалами. З долучених фотографій чітко вбачається наявність в`їзних воріт на територію Позивача. Через вказані ворота Позивач систематично завозить на свою територію вантажним транспортом дрова та інші ТМЦ. Таким чином, на думку відповідача, доводи Позивача про те, що облаштувати окремий захід та заїзд на її земельну ділянку не виявляється за можливе у зв`язку з наявністю існуючої забудови на суміжних земельних ділянках не ґрунтуються на законі і дійсних обставинах фактичних відносин. Жодних доказів, які б об`єктивно підтверджували факт неможливості станом на дату пред`явлення позову влаштування відповідного заїзду на свою територію, Позивачем до матеріалів справи не долучено.

Відповідач-2 також звернув увагу суду на те, що Позивачем не долучено до матеріалів даної справи жодних доказів відносно того, що до моменту пред`явлення позову вона зверталась до Відповідачів із будь-якими пропозиціями щодо укладення договору про встановлення сервітуту.

Позивач у додаткових письмових поясненнях від 03.01.2023р. зазначив, що про своє порушене право ОСОБА_1 дізналась перед зверненням до суду із позовом у зв`язку із забороною зі сторони ОСОБА_3 використовувати земельну ділянки та закритті воріт для проїзду зі сторони АДРЕСА_1 . Саме з цього часу слід відраховувати строки звернення до суду, а саме з серпня 2019 року. Посилання на фотоматеріали, про влаштування позивачем відокремленого заходу із сторони проспекту М. Грушевського на виділену їй земельну ділянку, не відповідає дійсності з огляду на наступне. Із рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду 28.11.2008р. у справі № 2-1464/08 вбачається, що згадана огорожа у власність ОСОБА_1 не передано, відповідно остання і не могла влаштувати заїзд/прохід. Крім того про проведенні судової будівельно-технічної експертизи № 185Е-11/20 судовим експертом було встановлено, що згаданий вище заїзд є влаштованим самочинно. Проте при проведенні експертизи та безпосереднього огляду земельних ділянок експертом ключ від вказаних воріт знаходився у відповідача по справі, а саме ОСОБА_3 . Окремо позивач звернув увагу, що самочинно влаштований заїзд із сторони проспекту М. Грушевського не вирішує питання доступу до нежитлового приміщення ОСОБА_1 та її обслуговування в повному об`ємі. Дане питання в повній мірі розкрито в згаданому вище висновку судового експерта.

Також позивач щодо відсутності не врегулювання питання в досудовому порядку зазначив, що в даному випадку є три учасника правовідносин, які склались: позивач ( ОСОБА_1 ) та відповідачі ( ОСОБА_2 і ОСОБА_3 ). Земельна ділянка, про яку йдеться мова належить на праві спільної сумісної власності відповідачам, що тягне за собою ряд обтяжень в переговорах. Зокрема, відсутність згоди ОСОБА_2 виключає необхідність в подальших переговорах із ОСОБА_3 , оскільки в даному випадку необхідно підписати трьохсторонній договір за безумовної згоди співвласників. Описане свідчить, що позивачем вчинено вичерпний перелік заходів необхідних для встановлення сервітуту на земельну ділянку Відповідачів в досудовому порядку. Матеріали справи, на думку позивача, містять належні та достовірні докази, які вказують не необхідності встановлення земельного сервітуту.

Відповідач-2 у додаткових письмових поясненнях від 14.03.2023р. зазначив, що за чинним законом земельний сервітут може бути встановлений виключно відносно сформованої і належним чином зареєстрованої земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Земельний сервітут як речове право виникає виключно з моменту проведення його державної реєстрації. В розрізі наведеного, Відповідач-2 звернув увагу суду на те, що у своїй позовній заяві Позивач просить встановити постійний земельний сервітут проходу та проїзду на транспортному засобі по наявному шляху на земельній ділянці, що перебуває в спільній сумісній власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,0296 га за відповідними координатами. Водночас, як зазначає відповідач-2, в матеріалах справи відсутні будь-які докази формування спірної земельної ділянки, відносно якої Позивач просить встановити земельний сервітут, як об`єкта цивільних прав та проведення її державної реєстрації у встановленому законом порядку. Таким чином, з точки зору права, у даній справі фактично відсутній предмет спору як об`єкт встановлення земельного сервітуту.

Відповідач-2 також звернув увагу суду на те, що позовна вимога в частині ідентифікації спірної земельної ділянки за відповідними координатами сформульована Позивачем із застосуванням певної достовірно невідомої системи координат, яка станом на сьогодні не діє і фактично не застосовується в Україні. На підставі викладеного, незважаючи на те, яку оцінку буде надано судом запереченням проти позову, раніше викладеним Відповідачем у відзиві на позов, Відповідач звертає увагу суду на об`єктивну неможливість задоволення судом і подальшої практичної реалізації (виконання) позовної вимоги, у спосіб, в який вона сформульована Позивачем у даній справі, що, на переконання Відповідача, є додатковою та безумовною підставою для відмови в позові.

Представник позивача в судовому засіданні наполягав на задоволенні позовних вимог.

Відповідач-2 та його представник в судовому засіданні проти позову заперечували.

Відповідач-1 ні в підготовче судове засідання, ні під час розгляду справи по суті, свого представника не направляв.

Копії ухвал суду направлялись на адресу відповідача-1 та отримувались останнім.

Судом враховується, що положеннями пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 04.11.1950, ратифікованої Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 №475/97-ВР) встановлено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

При цьому, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема, "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З огляду на практику Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника.

При цьому, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи відповідно до ст. 3 Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

В свою чергу, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо тлумачення положення "розумний строк" вбачається, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ. Критеріями оцінки розумності строку є, зокрема, складність справи та поведінка заявників.

Частинами ч. ч. 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні від 03.04.2008р. у справі "Пономарьов проти України", згідно з якою сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Ст. 202 ГПК України передбачає, що суд може розглядати справу за відсутності учасника справи, якщо його було належно повідомлено, проте, він не повідомив про причин неявки або така неявка є повторною.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Враховуючи розумність строків розгляду судового спору, справа розглядається за наявними матеріалами відповідно до приписів ч. 9 ст.165 та ч. 2 ст. 178 ГПК України.

Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин.

Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 28.11.2008р. у справі №2-1464/08 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про розподіл спільного сумісного майна та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності розподілено спільне майно сторін (готельний комплекс, комплекс складів і земельні ділянки для обслуговування будівель та споруд згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 14 від 07 жовтня 2008 року, варіант ІІ) - задоволено первісний та зустрічний позови. Зокрема, у власність ОСОБА_1 виділено частину готельного комплексу по АДРЕСА_1 загальною вартістю 4 079 762 грн, що складає 25,3 %; частини земельної ділянки для обслуговування виділеної частини будівель та споруд готельного комплексу по АДРЕСА_1 , площею 0,2898 га, що на плані позначена рожевим кольором, в тім числі земельна ділянка № 2-1, площею 0,2898 га; частину приміщення складу №2 по АДРЕСА_2 , площею 164,7 кв.м.; частини земельної ділянки для обслуговування виділеної частини складського приміщення по АДРЕСА_2 , площею 0,0989 га, що на плані позначена рожевим кольором і частина земельної ділянки спільного користування, площею 0,0067 га, що на плані позначена зеленим кольором; автомобілі Chrysler PT Сruiser, д.н.з. НОМЕР_1 , вартістю 40000 грн і ЗАЗ Daewoo TI 3110, д.н.з. НОМЕР_2 , вартістю 26000 грн.

У власність ОСОБА_2 виділено частину готельного комплексу по АДРЕСА_1 загальною вартістю 3 154 024 грн, що складає 19,5 %; частину земельної ділянки для обслуговування виділеної частини будівель та споруд готельного комплексу по АДРЕСА_1 , площею 0,2897 га, що на плані позначена оливковим кольором: в тім числі земельна ділянка № 3-1 площею 0,1264 га, земельна ділянка № 3-2 площею 0,1485 га і частина земельної ділянки спільного користування площею 0,0148 га, що на плані позначена зеленим кольором; частину приміщення складу №2 по АДРЕСА_2 , площею 164,7 кв.м.; частину земельної ділянки для обслуговування виділеної частини складського приміщення по АДРЕСА_2 , площею 0,0989 га, що на плані позначена оливковим кольором, в тім числі земельна ділянка № НОМЕР_3 , площею 0,0922 га і частина земельної ділянки спільного користування, площею 0,0067 га, що на плані позначена зеленим кольором; автомобілі BMW 750і, д.н.з. НОМЕР_4 , вартістю 150 000 грн, ЗАЗ Daewoo TI 3110, д.н.з. НОМЕР_5 , вартістю 26000 грн, ЗАЗ Daewoo TI 3110, д.н.з. НОМЕР_6 , вартістю 26000 грн, ЗАЗ Daewoo TI 3110, д.н.з. НОМЕР_7 , вартістю 26000 грн, ЗАЗ Daewoo TI 3110, д.н.з. НОМЕР_8 , вартістю 26000 грн, причіп, д.н.з. НОМЕР_9 , вартістю 8000 грн.

У власність ОСОБА_3 виділено частину готельного комплексу по АДРЕСА_1 загальною вартістю 8917932 грн, що складає 55,2 %; частину земельної ділянки для обслуговування виділеної частини будівель та споруд готельного комплексу по АДРЕСА_1 площею 0,5795 га, що на плані позначена голубим кольором, в тім числі земельна ділянка № 1-1 площею 0,5647 га і частина земельної ділянки спільного користування площею 0,0148 га, що на плані позначена зеленим кольором; приміщення складу №1 по АДРЕСА_2 , площею 304,8 кв.м., вартістю 629286 грн, що складає 48,1% комплексу складів; частину земельної ділянки для обслуговування виділеного складського приміщення по АДРЕСА_2 , площею 0,1978 га, що на плані позначена голубим кольором, в тім числі земельна ділянка № НОМЕР_10 , площею 0,1911 га і частина земельної ділянки спільного користування площею 0,0067 га, що на плані позначена зеленим кольором.

Земельну ділянку площею 0,0296 га по АДРЕСА_1 , що на плані позначена зеленим кольором залишено в спільному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Зобов`язано ОСОБА_1 влаштувати відокремлений захід на земельну ділянку по АДРЕСА_1 .

Земельну ділянку, площею 0,0201 га по АДРЕСА_2 , що на плані позначена зеленим кольором залишено у спільному користуванні всіх співвласників.

Стягнуто різницю вартості часток з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 в сумі 817583 грн, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в сумі 43923 грн.

3 витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №22012241 від 27.02.2009 вбачається, що ОСОБА_1 належать комплексу по АДРЕСА_1 (т.1 а.с.17).

Згідно рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 12.03.2019р. по справі №676/7250/18 ОСОБА_1 виділено в натурі належну їй частину комплексу по АДРЕСА_1 , яка складається із: літ. " 2" клуб площею 485,3 кв.м., літ. "6" павільйон площе 60,8 кв.м. Припинено право ОСОБА_1 в спільній частковій власності на частину комплексу по АДРЕСА_1 , який складається із: літ. "2" клуб площею 485,3 кв.м. літ. " 6" павільйон площе 60,8 кв.м. Виділено ОСОБА_1 в натурі належну їй 13/50 частини комплексу складів по АДРЕСА_2 , яка складається із: частини приміщення №2 площею 164,7 кв.м. Припинено право ОСОБА_1 в спільній частковій власності на 13/50 частин комплексу складів по АДРЕСА_2 , який складається із: частини приміщення №2 площею 164, 7 кв.м. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виділ в натурі стіни підпірної площею 15 кв.м., бесідки дерев`яних 2 шт., асфальтованого покриття 351 кв.м., покриття з штучних каменів площею 238 кв.м., газонів площею 1022 кв.м., огородження сітчастого площею 68 кв.м., огородження бетонного 37,5 кв.м, та в припинення її права спільної часткової власності в цій частині відмовлено (т.1 а.с.9-10).

Згідно висновку експерта №185Е-11/20 судової будівельно-технічної експертизи по цивільній справі №676/6215/19:

- По 1-му питанню: Чи є технічна можливість, встановлення постійного земельного сервітуту проходу та проїзду на транспортному засобу по наявному шляху на земельній ділянці, що перебуває в спільній сумісній власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0296га?

- Керуючись нормативними, законодавчими актами і методичними рекомендаціями по проведенню судових експертиз, Експерт з впевненістю може стверджувати, що є необхідність, доцільність та технічна можливість, встановлення постійного земельного сервітуту проходу та проїзду на транспортному засобу по наявному шляху на земельній ділянці, що перебуває в спільній сумісній власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0296га. Примітка: Координати, довжини та кути зовнішніх меж: земельної ділянки площею 0,0296га, яка є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та на яку передбачається встановлення сервітуту, приведенні в матеріалах даної ц/справи (м.с.60) та в додатках до даного висновку.

- По 2-му питанню: Чи можливий прохід, проїзд до земельної ділянки для обслуговування частини будівель і споруд готельного комплексу по АДРЕСА_1 , площею 0,2898га, яка належить ОСОБА_1 , без встановлення земельного сервітуту?

- Прохід, проїзд до земельної ділянки для обслуговування частини будівель і споруд готельного комплексу по АДРЕСА_1 , площею 0,2898га, яка належить ОСОБА_1 , без встановлення земельного сервітуту - є неможливий (господарське використання земельної ділянки неможливе без обтяження сервітутом).

До висновку, в тому числі, додано: фотофіксація об`єкта експертизи; копія плану ІІ-го варіанту поділу судом комплексу по АДРЕСА_1 ; Витяг із ІІ-го варіанту поділу судом (план ділянки площею 0,0296га та її координати, на яку планується встановлення сервітуту); витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 27.02.2009р. №22012241; копія технічного паспорту на частину готельного комплексу (1/4ч) по АДРЕСА_1 інв. №3-536 від 16.02.2009р.; Свідоцтво судового експерта №1520 від 15.12.2017р.

У відповідь на запит від 17.02.2020р., Департамент містобудування та архітектури Кам`янець-Подільської міської ради у листі від 19.02.2020р. повідомив адвоката Воєвідка М.Я. стосовно облаштування окремого заїзду до земельної ділянки по АДРЕСА_1 зі сторони просп. Грушевського, біля будинків № 74, 76 : земельна ділянка, яка знаходиться у власності громадянки ОСОБА_1 забезпечена під`їздом з вул. Лесі Українки. Згідно чинного законодавства України мешканці, що проживають за адресою просп. Грушевського, № 74, № 76 мають першочергове право на оформлення земельної ділянки для обслуговування багатоквартирних житлових будинків та дотримання протипожежних норм за зазначеною адресою. Враховуючи вищезазначену інформацію, Департамент містобудування та архітектури вважає облаштування під`їзду з просп. Грушевського, біля будинків № 74 , № 76 не є можливим.

У матеріалах справи наявний висновок №14 2008 року судової будівельно-технічної експертизи з додатками.

Дослідивши зібрані у справі докази та давши їм правову оцінку в сукупності, судом прийнято до уваги наступне:

Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (частина друга статті 15 Цивільного кодексу України).

Згідно з положеннями статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією з необхідних умов реалізації встановленого права.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Предметом спору у даній справі є вимога про встановлення земельного сервітуту.

Коло питань, пов`язаних із правом земельного сервітуту, врегульовано главою 16 Земельного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 Земельного кодексу України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

В свою чергу, зміст сервітуту визначено статтею 403 Цивільного кодексу України.

Так, за ч. 1 ст. 403 Цивільного кодексу України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 404 Цивільного кодексу України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами (ч. 1 ст. 79 Земельного кодексу України).

Формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру (ч. 1 ст. 79-1 Земельного кодексу України).

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера (ч. 4 ст. 79-1 Земельного кодексу України).

В свою чергу, за ч. 11 ст. 79-1 Земельного кодексу України державна реєстрація прав суборенди, сервітуту, які поширюються на частину земельної ділянки, здійснюється після внесення відомостей про таку частину до Державного земельного кадастру.

Отже, суд приходить до висновку, що земельний сервітут може бути встановлений лише на сформованій земельній ділянці.

В свою чергу, відомості про формування відповідно до чинного законодавства земельної ділянки площею 0,0296 га, що перебуває у спільному користуванні відповідачів, в матеріалах справи відсутні.

Статтею 100 Земельного кодексу України визначено порядок встановлення земельних сервітутів, так, у відповідності до ч. 1 ст. 100 Кодексу сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Згідно з ч. 2 ст. 100 Кодексу земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Аналогічна правова норма закріплена статтею 402 Цивільного кодексу України.

Дія земельного сервітуту визначена нормою статті 101 Земельного кодексу України, так, дія земельного сервітуту зберігається у разі переходу прав на земельну ділянку, щодо якої встановлений земельний сервітут, до іншої особи. У разі переходу права власності на об`єкт нафтогазовидобування, об`єкт трубопровідного транспорту, об`єкт енергетики, передачі електричної енергії, для розміщення якого встановлений земельний сервітут, право земельного сервітуту (права та обов`язки особи, на користь якої встановлений земельний сервітут) переходить до нового власника такого об`єкта на тих самих умовах. У такому разі волевиявлення землевласника (землекористувача) та внесення змін до договору про встановлення земельного сервітуту не вимагаються. Документи, що підтверджують набуття права власності на об`єкт, для розміщення якого встановлений земельний сервітут, є підставою для державної реєстрації переходу права земельного сервітуту.

Аналогічна правова норма закріплена частиною 1 статті 29 Закону України "Про Державний земельний кадастр" та пунктом 125 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012р. № 1051.

Так, відповідно до ч. 1 статті 29 Закону України "Про Державний земельний кадастр" відомості про суборенду, сервітут, які поширюються на частини земельних ділянок, вносяться до Державного земельного кадастру до здійснення державної реєстрації цих прав.

Згідно з п. 125 Порядку ведення Державного земельного кадастру відомості про межі частини земельної ділянки, на яку поширюються права суборенди, сервітуту, вносяться до Державного земельного кадастру до здійснення державної реєстрації цих прав.

У відповідності до ч. 6 ст. 21 Закону України "Про Державний земельний кадастр" відомості про межі частини земельної ділянки, на яку поширюється право суборенди, сервітуту, вносяться до Державного земельного кадастру на підставі затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право суборенди, сервітуту, а також на підставі інших видів документації із землеустрою, за якою здійснюється формування земельної ділянки.

Перелік документів, який включає технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, зазначено в статті 551 Закону України "Про землеустрій": встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права суборенди, сервітуту, проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права суборенди, сервітуту, включає: а) пояснювальну записку; б) технічне завдання на складання документації, затверджене замовником документації; в) кадастровий план земельної ділянки із зазначенням меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права суборенди, сервітуту; г) матеріали польових геодезичних робіт; ґ) копії документів, що є підставою для виникнення прав суборенди, сервітуту.

Пунктом 126 Порядку визначено, що для внесення до Державного земельного кадастру відомостей про межі частини земельної ділянки, на яку поширюються права суборенди, сервітуту, заявник подає: 1) заяву за формою згідно з додатком 25; 2) документи, на підставі яких набувається право суборенди, сервітуту, із зазначенням меж частини земельної ділянки, на яку поширюється таке право; 3) документацію із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право суборенди, сервітуту; 4) електронний документ.

З урахуванням вищевикладеного, земельний сервітут може бути встановлений лише на сформованій земельній ділянці, а після внесення відомостей до Державного земельного кадастру підлягає державній реєстрації прав в порядку, встановленому Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

В свою чергу, за п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державній реєстрації прав підлягають, в тому числі, право користування (сервітут).

Відсутність формування земельної ділянки площею 0,0296 га, що перебуває у спільному користуванні відповідачів, перешкоджає встановлення сервітуту на зазначеній земельній ділянці, а отже, і його реєстрацію.

В свою чергу, відомості про формування відповідно до чинного законодавства земельної ділянки площею 0,0296 га, що перебуває у спільному користуванні відповідачів, в матеріалах справи та в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні.

Як вже зазначалось, Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 28.11.2008р. у справі №2-1464/08 позивача зобов`язано влаштувати відокремлений захід на земельну ділянку по вул. Лесі Українки, 99 в м. Кам`янець-Подільський.

Положеннями статті 1291 Конституції України передбачено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.

Отже, закон вимагає від позивача надання суду доказів на підтвердження того, що нормальне використання своєї власності неможливо без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому позивачу слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити яким-небудь іншим способом. Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 22.09.2021 у справі № 325/329/19, від 29.01.2020 у справі № 304/873/16-ц, від 06.06.2018 у справі № 539/1427/16-ц.

Тобто, закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що обслуговування та користування належного йому майна є неможливим без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки.

В матеріалах справи відсутні докази, з яких би вбачалось, що у позивача були перешкоди у виконанні рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 28.11.2008р. у справі №2-1464/08.

Крім того, відсутні будь-які докази, які б свідчили, що відповідачі перешкоджають позивачу у користуванні належним йому майном.

Таким чином, встановлення сервітуту при відсутності доказів, які би свідчили про неможливість виконання вищенаведеного рішення суду, є необґрунтованим.

В свою чергу, згідно листа Департаменту містобудування та архітектури Кам`янець-Подільської міської ради від 19.02.2020р., земельна ділянка, яка знаходиться у власності громадянки ОСОБА_1 , забезпечена під`їздом з вул. Лесі Українки.

Крім того, судом враховується, що рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 28.11.2008р. у справі №2-1464/08 земельну ділянку площею 0,0296 га по АДРЕСА_1 , що на плані позначена зеленим кольором залишено в спільному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Статтею 98 Земельного кодексу України визначено право особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою.

Таким чином, сервітут має бути оплатним або безоплатним.

Однак, позивач у позові не визначає такого обов`язкового критерію, як оплатність чи безоплатність.

Позивач у додаткових письмових поясненнях від 03.01.2023р. зазначав, що земельна ділянка належить на праві спільної сумісної власності відповідачам, що тягне за собою ряд обтяжень в переговорах. Відсутність згоди ОСОБА_2 виключає необхідність в подальших переговорах із ОСОБА_3 , оскільки в даному випадку необхідно підписати трьохсторонній договір за безумовної згоди співвласників. Описане, на думку позивача, свідчить, що ним вчинено вичерпний перелік заходів необхідних для встановлення сервітуту на земельну ділянку відповідачів в досудовому порядку.

Нормами ЦК України та ЗК України не передбачено обов`язок позивача перед зверненням до суду з вимогою про встановлення сервітуту звертатись до відповідача з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту.

В свою чергу, доказом недосягнення домовленості про встановлення сервітуту можуть бути будь-які інші дії сторін спору, які б свідчили про звернення позивача за його встановленням та відповідне заперечення відповідачів.

З огляду на викладене, судом також приймається до уваги, що позивачем не подано будь-яких доказів, з яких би вбачалось, що відповідачі відмовилися від вирішення питання щодо безперешкодного доступу позивачу до земельної ділянки площею 0,0296 га.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 74, ч. 1 ст. 77 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладене, у позові належить відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 ГПК України, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Повний текст рішення складено 11.04.2023р.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч.1, 2 ст. 256 ГПК України).

Суддя В.В. Димбовський

Віддрук. 5 прим.:

1- в справу,

2- позивачу (АДРЕСА_3, представнику - ІНФОРМАЦІЯ_1 ) - простим.

3,4- відповідачу 1 (АДРЕСА_4 АДРЕСА_5) - простим.

5- відповідачу 2 (АДРЕСА_6, представнику - ІНФОРМАЦІЯ_2) - простим.