ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" квітня 2023 р. Справа№ 910/10775/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Майданевича А.Г.

Ткаченка Б.О.

без виклику представників сторін

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна»

на рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2023

у справі №910/10775/22 (суддя Кирилюк Т.Ю.)

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Експрес Страхування»

до Приватного акціонерного товариства ««Страхова компанія «ПЗУ Україна»

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_1

про стягнення 24 299, 38 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з додатковою відповідальністю «Експрес Страхування» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» про стягнення 24 299, 38 грн.

Позов обґрунтовано тим, що позивачем на підставі договору добровільного страхування наземних транспортних засобів від 27.11.2020 внаслідок настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди виплачено страхове відшкодування власнику пошкодженого транспортного засобу, а тому позивачем отримано право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду. Оскільки цивільна відповідальність власника автомобіля марки «Ford Fiesta», водій якого визнана винною у скоєнні ДТП, була застрахована у відповідача, позивачем було направлено останньому вимогу про сплату страхового відшкодування. Враховуючи, що відповідачем не відшкодовано заявлену суму, позивач просить стягнути вказану суму в судовому порядку.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.01.2023 позов задоволено. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» на користь Товариства з додатковою відповідальністю «Експрес Страхування» суму страхового відшкодування у розмірі 24 299, 38 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 481, 00 грн.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2023 у справі №910/10775/22 та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення винесено з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Так, апелянт зазначив, що судом першої інстанції не було взято до уваги факт оплати страховиком страхового відшкодування у сумі 11 200, 15 грн безпосередньо потерпілій особі, а також те, що норми чинного законодавства не передбачають подвійну оплату за одним страховим випадком незалежно від обставин, за яких така оплата була здійснена.

Крім того, скаржник зазначає, що згідно із вимогами Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу відшкодовуються на підставі оцінки завданого матеріального збитку.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.01.2023 для розгляду даної справи визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Сулім В.В., судді Ткаченко Б.О., Майданевич А.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.01.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2023 року підлягає залишенню без змін, апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» - без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Товариство з додатковою відповідальністю «Експрес Страхування» та ОСОБА_1 27.11.2020 року уклали договір добровільного страхування наземного транспорту № 209.20.2570596 об`єктом страхування за яким є майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням наземним транспортним засобом, а саме: автомобілем марки «KIA Sportage», реєстраційний номер НОМЕР_1 на випадок настання страхових випадків.

За участі застрахованого автомобіля марки «KIA Sportage», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля марки «Ford Fiesta», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 16.11.2021 року по проспекті Алішера Навої у місті Києві сталася ДТП.

Згідно із постанови Дніпровського районного суду м. Києва від 20.12.2021 у справі № 755/20074/21 вищевказана дорожньо-транспортна пригода сталася з вини ОСОБА_2 .

У зв`язку з пошкодженням у ДТП застрахованого автомобіля «KIA Sportage», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_1 звернувся до позивача з повідомленням про настання події, що має ознаки страхового випадку.

Відповідно до рахунку-фактури № від 22 листопада 2021 року та акту виконаних робіт № ЗНМS242338 від 16 грудня 2021 року вартість відновлювального ремонту склала 24 299,38 грн.

Позивач страховим актом № 3.21.5596-1 від 24.11.2021 визнав нанесення майнової шкоди страхувальнику внаслідок ДТП у розмірі 24 299,38 грн, виплата якого позивачем підтверджується платіжним дорученням № ЦО08498 від 24.11.2021.

З матеріалів справи вбачається, що на час скоєння ДТП, цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Ford Fiesta», реєстраційний номер НОМЕР_2 , була застрахована Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія "ПЗУ Україна» згідно полісу № ЕР206512816.

Враховуючи, що на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність особи, винної у заподіянні збитків, була застрахована у відповідача, останній відповідно до статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» повинен відшкодувати нанесену його страхувальником шкоду у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі.

Беручи до уваги зазначене, позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування у розмірі 24 299,38 грн.

Заперечуючи проти позову відповідач зазначає, що у зв`язку з надходженням 19.11.2021 року вимоги від власника пошкодженого в ДТП автомобіля - ОСОБА_1 про здійснення страхової виплати безпосередньо йому, як потерпілій особі, відповідач, на підставі страхового акту № 12420/1 від 16.12.2021 року визнав нанесення майнової шкоди останньому внаслідок ДТП у розмірі 11 200,15 грн, виплата якого підтверджується платіжним дорученням № 00068575 від 17.12.2021, яке наявне в матеріалах справи.

З огляду на здійснену відповідачем страхову виплату, останній вважає, що підстав для повторної виплати за даним випадком немає, про що зазначив у листі №476-31 від 25.02.2022, адресованому позивачу, у зв`язку з надходженням заяви останнього №07-3.21.5596 від 20.01.2022 з проханням здійснити виплату страхового відшкодування в порядку суброгації в сумі 24 299,38 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Вказана норма кореспондується зі статтею 979 Цивільного кодексу України, якою визначено, що за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про страхування» страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Статтею 9 Закону України «Про страхування" визначено, що страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Вказаною статтею також визначено, що страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Колегією суддів встановлено факт виконання позивачем умов договору добровільного страхування та виплати, на підставі заяви страхувальника, страхового акту № 3.21.5596-1 від 24.11.2021 страхового відшкодування в розмірі 24 299,38 грн, яке було перераховано на рахунок філії «Автомобільний центр Київ» ПрАТ «Українська автомобільна корпорація», що підтверджується платіжним дорученням № ЦО08498 від 24.11.2021.

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Виходячи з наведеного, страховик внаслідок виконання обов`язку винної особи (боржника) перед потерпілим (кредитором), набуває прав кредитора в частині фактично сплаченого страхового відшкодування. При цьому, деліктне зобов`язання не припиняється, але відбувається заміна сторони у цьому зобов`язанні (заміна кредитора) - замість потерпілої особи прав кредитора набуває страховик.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 910/2603/17 (провадження № 12-134гс18).

Відповідно до п. 2.1 ст. 2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Наведеними нормами закону встановлено, що відповідальність страховика за полісом обмежується розміром відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу в межах встановленого відповідним полісом ліміту відповідальності.

Відтак, для визначення складових витрат, які підлягають відшкодуванню страховиком цивільно-правової відповідальності, підлягають застосуванню спеціальні норми закону, а саме п. 22.1 ст. 22 та ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Частинами 1, 6 статті 9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» передбачено, що методичне регулювання оцінки майна здійснюється у відповідних нормативно-правових актах з оцінки майна: положеннях (національних стандартах) оцінки майна, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, методиках та інших нормативно-правових актах, які розробляються з урахуванням вимог положень (національних стандартів) і затверджуються Кабінетом Міністрів України або Фондом державного майна України. Положення (національні стандарти) оцінки майна є обов`язковими до виконання суб`єктами оціночної діяльності під час проведення ними оцінки майна всіх форм власності та в будь-яких випадках її проведення.

Частина перша статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яка передбачає відшкодування страховиком саме оціненої шкоди, не встановлює імперативного обов`язку щодо проведення такої оцінки саме суб`єктом оціночної діяльності відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», а отже, така оцінка може бути здійснена на підставі рахунку СТО чи акту виконаних робіт.

Проведення оцінки розміру завданої шкоди суб`єктом оціночної діяльності є необхідним у випадку наявності підстав для вирахування коефіцієнта фізичного зносу у випадках і порядку, передбаченому Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, яка затверджена Наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 № 142/5/2092 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 за № 1074/8395 (далі - Методика).

Відповідно до п. 1.6 Методики відновлювальний ремонт (або ремонт) - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності КТЗ чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин; строк експлуатації - це період часу від дати виготовлення КТЗ до дати його оцінки.

Згідно з пунктом 7.38 Методики значення Ез приймається таким, що дорівнює нулю, для нових складників та складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує: 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД; 7 років - для інших легкових КТЗ; 3 роки - для вантажних КТЗ, вантажопасажирських КТЗ, причепів, напівпричепів, спеціальних КТЗ, спеціалізованих КТЗ, автобусів виробництва країн СНД; 4 роки - для інших вантажних КТЗ, вантажопасажирських КТЗ, причепів, напівпричепів, спеціальних КТЗ, спеціалізованих КТЗ, автобусів; 5 років - для мототехніки.

Пунктом 7.39 Методики передбачено, що винятками стосовно використання зазначених вимог є: а) КТЗ експлуатується в інтенсивному режимі (фактичний середньорічний пробіг щонайменше вдвічі більший за середньорічний нормативний); б) складові частини кузова та оперення кузова, кабіни, рами КТЗ відновлювали ремонтом (крім випадків, що однозначно свідчать про усунення експлуатаційних пошкоджень (наприклад, усунення сколів ЛФП на лицьових поверхнях кузова, усунення деформації методом видалення вм`ятин без пофарбування складової частини)); в) складові частини каркасу кузова, оперення кузова, кабіни та рами мають наскрізну корозію, що призвело до зниження витривалості і міцності матеріалу виготовлення цієї складової частини (складових частин) КТЗ; г) складові частини кузова, кабіни, рами КТЗ мають пошкодження у вигляді деформації, за винятком таких, що підпадають під визначення експлуатаційних пошкоджень відповідно до пункту 1.6 розділу I цієї Методики; ґ) КТЗ експлуатувався в умовах, визначених у пункті 4 таблиці 4.1 додатка 4 до цієї Методики.

Зі свідоцтва про реєстрацію пошкодженого автомобіля «KIA Sportage», реєстраційний номер НОМЕР_1 , вбачається, що рік випуску автомобіля - 2019, пробіг становить 36 183 км., що не є подвійним нормативний, а отже на момент ДТП строк його експлуатації не перевищував строку, встановленого пунктом 7.38. Методики.

З огляду на викладене, позивачем правомірно здійснено розрахунок страхового відшкодування з врахуваннм коефіцієнту фізичного зносу, значення якого дорівнює нулю.

При цьому, твердження апелянта щодо обов`язковості проведення у даному випадку оцінки розміру завданої шкоди суб`єктом оціночної діяльності є безпідставними.

Колегія суддів зазначає, що документи, надані позивачем у підтвердження розміру заявлених позовних вимог, а саме рахунок-фактура № від 22.11.2021 на суму 24 299, 38 грн та акт виконаних робіт № ЗНМS242338 від 16.12.2021 містять детальний опис робіт, що були проведені для відновлення пошкодженого автомобіля, а страховим актом № 3.21.5596-1 від 24.11.2021 страховик визнав нанесення майнової шкоди страхувальнику внаслідок ДТП у розмірі 24 299,38 грн, як то передбачено умовами договору добровільного страхування укладеного позивачем та ОСОБА_1 , а тому зазначені докази є належними, допустимими, та достатніми в розумінні статей 77, 78, 80 Цивільного процесуального кодексу України.

Разом з тим, відповідач зазначає, що ним було здійснено виплату у розмірі 11 200,15 грн на рахунок потерпілої особи - ОСОБА_1 , у зв`язку з надходженням вимоги останнього про здійснення страхової виплати безпосередньо йому, розрахунок якої було здійснено на підставі складеного спеціалістами Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» висновку та ремонтної калькуляції, яку ОСОБА_1 прийняв на власний рахунок без заперечень.

Колегія суддів вказує, що докази, на які відповідач посилається у підтвердження здійсненого ним розрахунку суми страхового відшкодування, а саме висновок та ремонтна калькуляція, матеріали справи не містять, а отже суд позбавлений можливості встановити на підставі чого відповідачем було складено страховий акт із зазначенням розміру збитку, що складає 11 200,15 грн.

Щодо поданого до апеляційної скарги звіту автотоварознавчого дослідження № 017.23E SOS_-76 від 01.12.2021, то колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Як свідчать матеріали справи, ухвалою суду від 24.10.2022 року відкрито провадження в справі та запропоновано відповідачу протягом 15 днів з моменту отримання ухвали надати суду відзив на позов, з викладенням мотивів повного чбо часткового відхилення вимог позивача з посиланням на чинне законодавство та докази, які підтверджують обставини, на яких грунтуються заперечення, якщо такі докази не надані позивачем.

Вказану ухвалу отримано представником ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» - 31.10.2022 про, що свідчить наявне у матеріалах справи поштове повернення 017.

Отже, відповідач повинен був подати відзив на позовну заяву та всі докази на підтвердження своїх заперечень у строк до 15.11.2022.

Водночас, відповідач не подав до суду першої інстанції вищевказаний звіт автотоварознавчого дослідження, а текст апеляційної скарги ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» не містить доводів/обґрунтувань щодо неможливості подання таких доказів до місцевого господарського суду.

Суд апеляційної інстанції вважає необхідним звернути увагу на визначену процесуальним законом процедуру подачі доказів учасниками справи.

Так, за пунктом 6 частини другої статті 42 цього Кодексу учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Відповідно до ч. 2 ст. 80 ГПК України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Згідно із ч. 3 ст. 80 ГПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Пунктом 6 ч. 3 ст. 165 ГПК України визначено, що відзив повинен містити перелік документів та інших доказів, що додаються до відзиву та зазначення документів і доказів, які не можуть бути подані разом із відзивом, із зазначенням причин їх неподання.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (ч. 4 ст. 80 ГПК України).

У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів (ч. 5 ст. 80 ГПК України).

Крім того, порядок вирішення питань, що виникають у зв`язку з поновленням та продовженням процесуальних строків визначено статтею 119 ГПК України. Зокрема, частиною 1 статті 119 ГПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Підсумовуючи колегія суддів зазначає, що з врахуванням положень статтей 162-165 ГПК України, виходячи з принципу змагальності сторін, сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції саме в суді першої інстанції. В даному випадку відповідач мав їх подати разом із відзивом на позов у строк встановлений судом. А в разі такої неможливості, повинен був повідомити суд та зазначити, що вказаний доказ, ним не може бути подано, причини цього, а також навести докази, які підтверджують, що відповідач здійснив всі залежні від нього дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Подаючи відповідний доказ, мав зазначити причини такого неподання у встановлений строк, у разі подання доказів заявити клопотання про пропуск такого строку із зазначенням об`єктивних причин.

Що стосується прийняття доказів у суді апеляційної інстанції, згідно з приписами частини третьої статті 269 ГПК докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом апеляційної інстанції лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до висновків Верховного Суду стосовно застосування норм частини третьої статті 269 ГПК України, викладених у постановах від 21.06.2018 у справі № 906/612/17, від 22.08.2018 у справі №910/19776/17, від 05.12.2018 у справі №910/7190/18, приймаючи докази, які не були подані до суду першої інстанції, апеляційний господарський суд повинен мотивувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також зазначити які докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає, були надані суду апеляційної інстанції.

Відтак, у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Отже, враховуючи ч. 3 ст. 269 ГПК України, ст. 80, п. 6 ч. 3 ст. 165 ГПК України докази по справі відповідач мав би надати суду, в строк подання відзиву на позовну заяву та/або повинен був повідомити суд та зазначити, що вказаний доказ, ним не могло бути подано в строк встановлений судом, причини цього, а також навести докази, пояснення, в чому полягала неможливість їх подання тощо.

Однак, як вбачається із апеляційної скарги ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна», скаржник зазначає, що не міг подати вказаний звіт автотоварознавчого дослідження № 017.23E SOS_-76 від 01.12.2021 до суду першої інстанції, у зв`язку із тим, що розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження без виклику представників сторін, а отже останній об`єктивно не міг знати, що вказані обставини (вартість відновлювального ремонту) будуть досліджуватися судом.

Водночас суд апеляційної інстанції звертає увагу, що вказані обставини не є винятковими щодо неможливості подачі вказаного доказу до суду першої інстанції, оскільки сам апелянт у відзиві на позовну заяву посилається на те, що страхове відшкодування у даному випадку повинно відбуватися на підставі оцінки завданого матеріального збитку здійсненого експертом.

Відповідно до частини першої статті 993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Згідно з частиною першою статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Беручи до уваги те, що право вимоги щодо відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди майну власника автотранспортного засобу «KIA Sportage», реєстраційний номер НОМЕР_1 , водієм автотранспортного засобу «Ford Fiesta», реєстраційний номер НОМЕР_2 , цивільна відповідальність власника якого застрахована відповідачем відповідно до Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР206512816, перейшло до позивача, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що вимога позивача про стягнення з відповідача 24 299,38 грн підлягає задоволенню у повному обсязі.

Крім того, колегія суддів зазначає, що з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся 18.11.2021 із заявою про виплату страхового відшкодування до позивача та 19.11.2021 до відповідача.

Позивач сплатив страхове відшкодування 24.11.2021, що підтверджується платіжним дорученням № ЦО08498 від 04.11.2021.

Відповідач сплатив страхове відшкодування 17.12.2021, що підтверджується платіжним дорученням № 00065575 від 17.12.2021.

Позивач 20.01.2022 звернувся до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку суброгації, тобто після виплати відповідачем відшкодування ОСОБА_1 .

Матеріали справи не містять жодних доказів, які б могли підтвердити факт повідомлення ОСОБА_1 відповідача про те, що позивачем вже було здійснено виплату страхового відшкодування, з огляду на що ОСОБА_1 отримав подвійну страхову виплату, а тому суд визнає дії ОСОБА_1 неправомірними, та такими, що ввели всіх учасників даних правовідносин в оману.

Водночас, вказані дії ОСОБА_1 не можуть мати наслідком відмови позивачу у виплаті страхового відшкодування в порядку суброгації.

При цьому, колегія суддів роз`яснює відповідачу, що останній не позбавлений можливості на звернення до потерпілої особи - ОСОБА_1 із вимогою про повернення сплаченої суми грошових коштів у розмірі 11 200,15 грн.

Колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 року Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Суд апеляційної інстанції роз`яснює, що, за загальним правилом, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2023 у справі №910/10775/22 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2023 у справі №910/10775/22 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №910/10775/22 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню до Верховного Суду крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді А.Г. Майданевич

Б.О. Ткаченко