УХВАЛА

05 квітня 2023 року

м. Київ

cправа № 904/9130/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Краснова Є. В. - головуючого, Мачульського Г. М., Рогач Л. І.,

секретар судового засідання - Астапова Ю. В.,

розглядаючи касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Київстар" на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 07.02.2023 (колегія суддів: Орєшкіна Е. В., Кощеєв І. М., Іванов О. Г.) та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.05.2022 (суддя Колісник І. І.) у справі

за позовом Приватного акціонерного товариства "Київстар" до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, - Державного вищого навчального закладу "Криворізький державний педагогічний університет", про визнання продовженим договору оренди нерухомого майна,

за участю представника позивача - Чернець І. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Приватне акціонерне товариство "Київстар" (далі - ПрАТ "Київстар") звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, в якому просило визнати договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 20.03.2013 № 12/02-5195-ОД продовженим на тих самих умовах і на той же строк, а саме на 1 рік, тобто з 20.02.2019 по 19.02.2020, шляхом оформлення додаткового договору про внесення змін до договору оренди державного нерухомого майна від 20.03.2013 № 12/02-5195-ОД (із змінами) в редакції, викладеній в позовній заяві.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не повідомив позивача та балансоутримувача про свій намір щодо завершення, припинення або розірвання договору оренди у строк, визначений у пункті 7.4 договору (не пізніше, ніж за тридцять днів) та пункті 10.1 договору (протягом 1 місяця після закінчення терміну дії договору); орендар продовжує користуватися об`єктом оренди та сплачувати за нього орендну плату, тому відповідно до статті 764 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 284 Господарського кодексу України (далі - ГК України), статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" договір оренди, на думку позивача, продовжився з 20.02.2019 по 19.02.2020.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 05.05.2022, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 07.02.2023 у задоволенні позову відмовлено.

Судові рішення мотивовано тим, що заперечення відповідача як орендодавця щодо продовження дії договору оренди від 20.03.2013 № 12/02-5195-ОД були висловлені в листі від 13.12.2018 №11-02-08240, який був надісланий позивачу у строк, визначений статтею 764 ЦК України, тому договір оренди є таким, що припинив свою дію 20.02.2019.

Короткий зміст касаційної скарги

ПрАТ "Київстар" у касаційній скарзі просить рішення та постанову попередніх судових інстанцій скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Скарга з посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) мотивована неправильним застосуванням та порушенням судами норм права, зокрема, статті 764 ЦК України, статті 284 ГК України, статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", а також ухваленням судових рішень без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суджу щодо застосування наведених норм права у подібних правовідносинах.

Узагальнений виклад позицій інших учасників справи

Відзивів від інших учасників справи не надходило.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 та від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц на предмет подібності слід оцінити саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін у справі та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їх змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність необхідно також визначати за суб`єктним і об`єктним критерієм відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, виходили з такого.

Регіональним відділенням Фонду державного майна України у Дніпропетровській області (далі - РВ ФДМУ), правонаступником якого відповідно до наказу Фонду державного майна України від 17.01.2019 № 39 є Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях (орендодавець) та ПрАТ "Київстар" (орендар) 20.03.2013 укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 12/02-5195-ОД.

Відповідно до пунктів 1.1, 1.2 договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме нерухоме майно частину площі нежитлових приміщень коридору 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9 поверхів та частину площі приміщення полу прохідного горища площею 30,18 м2 за адресою: 50086, м. Кривий Ріг, вул. Димитрова, 79/Б, гуртожиток № 4 9-ти поверхової будівлі, що перебуває на балансі Державний вищий навчальний заклад "Криворізький національний університет" (балансоутримувач), правонаступником якого є Державний вищий навчальний заклад "Криворізький державний педагогічний університет", вартість якого визначена згідно зі звітом про оцінку на 18.10.2012 і становить за незалежною оцінкою 32 234,00 грн. Майно передається в оренду з метою розміщення оператору та провайдеру телекомунікацій, який надає послуги з доступу до мережі Інтернет.

У разі наміру продовжити строк дії договору оренди орендар зобов`язаний не пізніше, ніж за місяць до закінчення терміну дії договору оренди подати орендодавцю про це заяву з документами щодо виконання умов договору оренди (дозвіл пожежників, копія договору страхування державного майна, платіжні доручення про сплату страхового платежу та ін.) (пункт 5.20 договору).

Згідно з пунктом 7.4 договору орендодавець зобов`язаний письмово повідомити орендаря та балансоутримувача не пізніше, ніж за 30 діб про свій намір щодо завершення, припинення або розірвання договору.

Додатковими угодами від 19.03.2014, 18.07.2017, 23.04.2018 про внесення змін до договору оренди сторони, серед іншого, продовжували строк дії договору відповідно з 20.03.2014 по 19.02.2017 включно; з 20.02.2017 по 19.02.2018 включно; з 20.02.2018 по 19.02.2019 включно.

Додатковою угодою від 18.07.2017 також внесено зміни до пункту 10.1 договору, у зв`язку з чим його третій абзац викладено у наступній редакції: "У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором, якщо це не суперечить чинному законодавству України. Зазначені дії оформлюються додатковим договором, який є невід`ємною частиною договору при обов`язковій наявності дозволу органу, уповноваженого управляти об`єктом оренди".

РВ ФДМУ 24.04.2018 видало наказ № 66/02-Н "Про припинення роботи по договорам оренди нерухомого майна державних закладів освіти", згідно з пунктом 1 якого відділу орендних відносин наказано припинити проведення роботи по заявам на укладення та продовження терміну дії договорів оренди державного майна закладів освіти з використанням не за освітнім призначенням. Виключення становлять заяви, за якими до видання цього наказу: отримано дозвіл уповноваженого органу на укладення або продовження терміну дії договору оренди; опубліковано оголошення конкурсу з вибору суб`єкта оціночної діяльності; проводиться незалежна оцінка; затверджено висновок суб`єкта оціночної діяльності про вартість об`єкта оренди. У зв`язку з наведеним відділу орендних відносин наказано проінформувати заявників та балансоутримувачів відповідного державного майна про припинення роботи щодо укладення та продовження терміну дії договорів оренди нерухомого майна державних закладів освіти відповідно до пункту 1 цього наказу.

23.01.2019 орендодавець звернувся до орендаря та балансоутримувача з листом від 13.12.2018 № 11-02-08240 "Щодо договору оренди від 20.03.2013 № 12/02-5195-ОД", в якому повідомив, що відповідно до пункту 2 статті 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", з урахуванням приписів статті 80 Закону України від 05.09.2017 "Про освіту", керуючись наказом РВ ФДМУ від 24.04.2018 № 66/02-Н, договір оренди державного майна від 20.03.2013 № 12/02-5195-ОД буде припинений з 20.02.2019.

У зазначеному листі орендодавець виклав прохання до орендаря своєчасно, відповідно до умов договору оренди, повернути за актом приймання-передачі орендоване майно в належному стані балансоутримувачу та надати один примірник акта орендодавцю. Також орендодавець нагадав, що обов`язок щодо складання акта приймання-передачі про повернення майна покладається на орендаря. Додатково орендодавець повідомив, що станом на 12.12.2018 за вказаним договором оренди обліковується заборгованість з орендної плати у розмірі 111,72 та пені 787,49 грн.

Факт направлення 23.01.2019 позивачу (орендарю) листа № 11-02-08240 від 13.12.2018 підтверджується наявною у справі копією списку № 4 згрупованих поштових відправлень, в якому, зокрема, зазначено адресата (ПрАТ "Київстар"), адресу (03113, м. Київ, вул. Дегтярівська, буд. 53), номер вкладеного відправлення (№ 11-02-08240), номер відправлення ШКІ 616) та який містить відтиск штампу поштового відділення з датою 23.01.2019. Суди наголосили, що позивач підтвердив здійснене відповідачем відправлення (зазначені документи додані до позовної заяви) та не заперечив його отримання.

29.10.2018 третя особа (балансоутримувач) надіслала до Міністерства освіти і науки України лист № 07-146/1 з проханням не надавати згоди на продовження терміну дії в тому числі договору оренди від 20.03.2018 № 12/02-5195-ОД, майно за яким використовуються ПрАТ "Київстар" у зв`язку з необхідністю використання орендованого майна балансоутримувачем для реалізації статутних завдань Державного вищого навчального закладу IV рівня акредитації.

На адресу позивача третьою особою був надісланий лист аналогічного змісту від 26.10.2018 № 07-444/3, в якому позивача повідомлено про необхідність виконання ним зобов`язань, передбачених у пункті 5.5 договору щодо надання на підпис балансоутримувачу акта приймання - передачі орендованого майна.

У листі від 19.12.2018 № 1/11-14528, адресованому орендодавцю та балансоутримувачу, Міністерство освіти і науки України, як уповноважений орган управління майном, повідомив, що в подальшому договір оренди від 20.03.2018 №12/02-5195-ОД продовжений не буде, оскільки власник має намір використовувати зазначене майно, розташоване за адресою: м. Харків, пр. Науки, 14, для власних потреб.

Суди зазначили, що уповноваженим органом управління було допущено описку в адресі об`єкта оренди за спірним договором, однак з огляду на принцип превалювання дійсного змісту над формою документа, допущена описка не впливає на розуміння змісту зазначеного листа.

Суди також зазначили, що штампи вхідної кореспонденції на копіях листа Міністерства освіти і науки України від 19.12.2018 № 11/14528, наданих позивачем і третьою особою, свідчать про те, що орендодавець отримав примірник цього листа 26.12.2018, а балансоутримувач 06.02.2019.

05.02.2019 позивач звернувся до відповідача з листом № 2687/07 з проханням продовжити термін дії договору оренди на строк 2 роки 11 місяців.

У відповідь відповідач листом від 13.03.2019 № 11-02-01695 повідомив позивача, що відповідно до пункту 2 статті 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" зазначений договір оренди припинений з 20.02.2019 й просив відповідно до умов спірного договору повернути за актом приймання-передачі орендоване майно в належному стані балансоутримувачу з наданням одного примірника акта орендодавцю.

Згідно зі списком № 12 згрупованих поштових відправлень рекомендований лист РВ ФДМУ по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях від 13.03.2019 № 11-02-01695 направлено позивачу 22.03.2019.

У пункті 1 частини другої статті 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення прав та обов`язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно зі статтею 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 10.04.1992 № 2269-ХІІ (чинного на час виникнення спірних правовідносин) орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до статті 764 ЦК України якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Наведена норма визначає можливість продовження договору оренди на той самий термін і на тих самих умовах. При цьому для такого автоматичного продовження договору оренди передбачена особливість - відсутність заяви (повідомлення) однієї зі сторін про припинення чи зміну умов договору протягом місяця після закінчення терміну його дії.

Згідно із частиною четвертою статті 284 ГК України строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Суть поновлення договору оренди у розумінні наведених норм полягає у тому, що орендар продовжує користуватися орендованим майном після закінчення строку оренди, а орендодавець, відповідно, не заперечує протягом одного місяця після закінчення строку договору в його поновленні. Відсутність такого заперечення може мати прояв у "мовчазній згоді" і у такому випадку орендар у силу закону може розраховувати, що договір оренди вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Аналогічні положення визначені у частині другій статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 10.04.1992 № 2269-ХІІ, відповідно до яких у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

У контексті наведених норм заява орендодавця про припинення договору оренди за закінченням строку договору є одностороннім правочином, який відображає волевиявлення орендодавця у спірних правовідносинах, що не потребує узгодження з орендарем в силу прямої норми закону, і є підставою для припинення відповідних зобов`язальних правовідносин. Повідомлення орендодавцем орендаря про припинення договору є юридично значимою дією, яка засвідчує наявність такого волевиявлення та забезпечує своєчасну обізнаність з ним іншої сторони, є передумовою для настання обумовлених таким одностороннім правочином наслідків також для іншої особи за правилами абзацу 3 частини третьої статті 202 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19).

Судами встановлено, що орендодавець повідомив орендаря про припинення дії договору, зокрема, у листі від 13.12.2018 № 11-02-08240.

Водночас, на підтвердження свого наміру продовжити договірні відносини позивач надав заяву від 05.02.2019 № 2687/07 (вх. № 11/00957 від 05.02.2019), тобто за два тижні до закінчення терміну дії договору оренди порушивши пункт 5.20 договору оренди, згідно з яким позивач зобов`язаний був звернутися до орендодавця з відповідною заявою не пізніше ніж за місяць до закінчення терміну дії договору оренди та з долученими до неї документами, що підтверджують виконання умов цього договору (зокрема, копією договору страхування державного майна, платіжними доручення про сплату страхових платежів).

З огляду на викладене суди дійшли правомірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

У справі № 910/719/19 на постанову Великої Палати Верховного Суду від 19.05.202 у якій міститься посилання у касаційній скарзі, розглядався позов про виселення у примусовому порядку. Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками судів попередніх інстанцій про наявність підстав для задоволення позову, оскільки орендодавець повідомив орендаря про припинення чинності договору оренди у зв`язку із закінченням строку його дії відповідно до положень статті 764 ЦК та статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Судами попередніх інстанцій у цій справі встановлено, що згідно з копією списку згрупованих поштових відправлень позивач направив на адресу відповідача відповідну заяву. Список згрупованих рекомендованих повідомлень скріплений відбитком календарного штемпеля органу поштового зв`язку, список та фіскальний чек про надіслання семи рекомендованих листів датовані одним днем. Вказане поштове відправлення, яким направлено заяву про припинення чинності договору оренди, було повернуто позивачу поштовим відділенням зв`язку у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання.

На підставі наведеного вище суди дійшли висновку, що позивач належними доказами підтвердив повідомлення відповідача про припинення дії договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, а те, що відповідач не отримав кореспонденцію, яку позивач направив за належною адресою та яка повернулася до позивача у зв`язку з її неотриманням відповідачем, зумовлене суб`єктивною поведінкою відповідача щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу.

Відтак, вважаючи, що договір оренди є припиненим, однак відповідач продовжує безпідставно користуватись державним нерухомим майном, суд задовольнив позов орендодавця про виселення відповідача в примусовому порядку.

У цій справі Велика Палата Верховного Суду зазначила, що за частиною другою статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" у разі відсутності заяви однієї зі сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Відсутність такого заперечення як в силу статті 764 ЦК України, так і за приписами частини другої статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" може мати прояв у "мовчазній згоді" і в такому випадку орендар саме в силу закону (а не за власною ініціативою в порядку частини третьої статті 17 зазначеного Закону) може розраховувати, що договір оренди вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

У контексті наведених норм заява орендодавця про припинення договору оренди за закінченням строку договору є одностороннім правочином, який відображає волевиявлення орендодавця у спірних правовідносинах, що не потребує узгодження з орендарем в силу прямої норми закону, і є підставою для припинення відповідних зобов`язальних правовідносин.

Повідомлення орендодавцем орендаря про припинення договору є юридично значимою дією, яка засвідчує наявність такого волевиявлення та забезпечує своєчасну обізнаність з ним іншої сторони, є передумовою для настання обумовлених таким одностороннім правочином наслідків також для іншої особи за правилами абзацу 3 частини третьої статті 202 ЦК України.

Наявність відповідної заяви орендодавця та належних доказів її надсилання орендарю за наданими орендарем реквізитами відповідно до встановлених судами обставин справи свідчить про добросовісність звернення позивача до відповідача, вчинення позивачем залежних від його волі необхідних дій у спірних правовідносинах на відміну від відповідача, а відтак і про припинення договірних відносин між сторонами відповідно до приписів чинного законодавства.

Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Касаційного господарського суд у складі Верховного Суду, викладеного в постанові від 23.04.2019 у справі № 904/2997/18, зазначивши, що негативні наслідки неодержання орендарем (у тому числі фізичною особою-підприємцем) звернення до нього, якщо таке звернення здійснене добросовісно і розумно, покладаються на орендаря (у тому числі на фізичну особу-підприємця), а факт наявності відповідної заяви орендодавця та доказів її належного надсилання орендарю свідчить про добросовісне звернення орендодавця до орендаря, а відтак і про припинення договірних відносин між сторонами відповідно до приписів чинного законодавства.

Висновки судів попередніх інстанцій у справі, яка розглядається, не протирічать висновкам, викладеним у наведеній постанові Великої Палати Верховного Суду.

У справі № 904/8532/21, на постанову Верховного Суду від 05.10.2022 у якій міститься посилання у касаційній скарзі, розглядався позов про стягнення заборгованості з неустойки та виселення.

Верховний Суд, скасовуючи судові рішення попередніх судових інстанцій та направляючи справу на новий розгляд, зазначив, що копія лише самого фіскального чеку рекомендованого поштового відправлення без долучення до нього рекомендованого повідомлення про вручення із штриховим кодовим ідентифікатором, або копії конверта, у якому направлявся лист від, не може бути підтвердженням надіслання його засобами поштового зв`язку.

Верховний Суд також наголосив, що судами не надано оцінки доводам відповідача стосовно того, що копія фіскального чеку не містить інформації про те, що саме було направлено засобами поштового зв`язку і на яку адресу, у зв`язку із чим стверджувати про факт направлення повідомлення на адресу відповідача неможливо.

Отже, обставини встановлені судами у справі № 904/9130/21 та у справі № 904/8532/21 є різними.

У справі № 757/13243/17, на постанову Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у якій міститься посилання у касаційній скарзі, розглядався позов про визнання договорів недійсними та витребування майна.

Велика Палата Верховного Суду підтримала висновки судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову та зазначила, що у разі направлення іпотекодержателем іпотекодавцю вимоги про усунення порушення основного зобов`язання відповідно до частини першої статті 35 Закону України "Про іпотеку" з одночасним повідомленням про обраний спосіб задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до частини першої статті 38 Закону України "Про іпотеку" (одним документом) слід виходити з пріоритету дотримання саме частини першої статті 35 Закону України "Про іпотеку".

Умови договору іпотеки та вимоги частини першої статті 35 Закону України "Про іпотеку" пов`язують можливість задоволення вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки з дотриманням іпотекодержателем процедури належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання.

Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270.

Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також слід вважати також таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання.

Неналежне повідомлення іпотекодавців про намір укласти договори купівлі-продажу предмета іпотеки не є підставою для задоволення позовних вимог, оскільки правовим наслідком невиконання передбаченого статтею 38 Закону України "Про іпотеку" обов`язку іпотекодержателя повідомити іпотекодавців про намір відчужити предмет іпотеки визначено відшкодування іпотекодержателем збитків.

Таким чином, у справі, яка розглядається, та у зазначеній вище справі різні предмети та підстави позовів, різна фактично-доказова база, тому посилання скаржника на подібність правовідносин у названих справах є помилковим.

У постановах від 03.04.2019 у справі № 911/928/18, від 05.06.2018 у справі № 904/7825/17, від 12.06.2018 у справі № 910/15387/17, на які міститься посилання у касаційній скарзі, то з аналізу їх змісту вбачається, що постанови в цих справах ухвалені за різних установлених судами обставин і питання щодо продовження договору оренди у зв`язку з неотриманням орендарем кореспонденції, направленої належним чином, не було предметом дослідження суду, як про це зазначає скаржник.

Так, у справі № 911/928/18 розглядався позов про внесення змін до договору оренди нерухомого майна.

Верховний Суд у цій справі підтримав висновки судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на припинення договору оренди у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено, оскільки орендодавець на момент закінчення строку дії договору оренди заперечив щодо продовження його дії.

У справі № 904/7825/17 розглядався позов про виселення з приміщення нежитлової будівлі та стягнення заборгованості за договором оренди.

Верховний Суд направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції зазначивши, що суди попередніх інстанцій при розгляді справи в порушення вимог статей 43, 84 ГПК в редакції, чинній до 15.12.2017, і статей 269, 282 ГПК в редакції, чинній з 15.12.2017, не надали належної правової оцінки змісту листів позивача, надісланих орендарю, які містять взаємовиключну інформацію. Зважаючи на суперечливі висновки судів попередніх інстанцій та обумовлену цим невизначеність щодо дійсного направлення орендодавцем на адресу орендаря заяви про припинення договору оренди та моменту її надіслання, Суд наголосив, що вважає передчасним висновок судів про припинення цього договору оренди у зв`язку зі своєчасною відмовою орендодавця від його пролонгації, внаслідок чого наразі відсутні підстави для виселення орендаря із займаного приміщення.

У справі № 910/15387/17 розглядався позов про зобов`язання укласти додаткову угоду до договору оренди нежитлового приміщення та зустрічний позов про виселення.

Верховний Суд направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції зазначивши, що судами попередніх інстанцій залишено поза увагою, що з урахуванням приписів частини 2 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" лист від 01.03.2017 так само як і протокол засідання постійної комісії з питань власності 08.08.2017, яким було відмовлено орендарю у продовженні договору оренди, не можуть вважатися доказами відмови у пролонгації цього договору у встановлений місячний строк, оскільки останній сплинув 17.01.2017. Крім того, судами належним чином не досліджено та не надано оцінки тим обставинам, що надісланий балансоутримувачем у місячний строк лист містить дві взаємовиключні пропозиції орендарю: першу - про необхідність звернення у 20-денний термін до відділу з питань майна комунальної власності та до відділу з питань майна для вирішення питання про погодження продовження договору оренди, внесення змін до договору оренди на інших умовах, викладений в проекті додаткової угоди, яка додається до цього листа, та другу - звільнити приміщення, передавши його за актом приймання-передачі представникам балансоутримувача зі сплатою орендної плати по день фактичної здачі приміщення.

З наведеного вбачається, що судові рішення у справі, яка переглядається, та у зазначених вище справах, наведених скаржником в обґрунтування підстав касаційного оскарження, хоча й прийняті за схожого правового регулювання, однак за іншої фактично-доказової бази (інших обставин та поданих на їх підтвердження і досліджених судами доказів) і питання щодо продовження договору оренди у зв`язку з неотриманням орендарем кореспонденції, направленої належним чином, як про це зазначає скаржник у касаційній скарзі не було предметом дослідження судів.

У справі № 904/1207/19, на постанову Верховного Суду від 30.01.2020 у якій міститься посилання у касаційній скарзі, розглядався позов про визнання договору оренди нерухомого майна продовженим.

Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про наявність підстав для задоволення позову з підстав того, що направлена відповідачем позивачу про припинення дії договору не була вручена позивачу. При цьому, як встановили суди, відповідач не довів, що невручення заяви позивачу відбулося саме з вини позивача.

У справі, яка розглядається, судами встановлено, що позивач не заперечив отримання від орендодавця листа про незгоду з продовженням договору оренди. Отже, обставини, встановлені судами у цій справі та у справі № 904/1207/19 є різними.

Щодо посилання скаржника на неврахування судами попередніх інстанцій висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 23.04.2019 у справі № 904/2997/18, то, як зазначалося вище, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду, викладеного в цій постанові, зазначивши, що негативні наслідки неодержання орендарем (у тому числі фізичною особою-підприємцем) звернення до нього, якщо таке звернення здійснене добросовісно і розумно, покладаються на орендаря (у тому числі на фізичну особу-підприємця), а факт наявності відповідної заяви орендодавця та доказів її належного надсилання орендарю свідчить про добросовісне звернення орендодавця до орендаря, а відтак і про припинення договірних відносин між сторонами відповідно до приписів чинного законодавства.

У касаційній скарзі також міститься посилання на ухвали Верховного суду від 07.04.2021 у справі № 916/994/20, від 13.07.2021 у справі № 914/1275/20 проте відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного саме у постанові Верховного Суду.

Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

У зв`язку з тим, що Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження відповідно до приписів статті 296 ГПК України, судовий збір за розгляд касаційної скарги покладається на скаржника та поверненню відповідно до пункту 5 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір" не підлягає.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Київстар" на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 07.02.2023 та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.05.2022 у справі № 904/9130/21 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя Є. В. Краснов

Суддя Г. М. Мачульський

Суддя Л. І. Рогач