ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" квітня 2023 р.м. Одеса Справа № 910/12087/22

Господарський суд Одеської області у складі судді Литвинової В.В., за участю секретаря судового засідання Крайнюка А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Комунального підприємства "Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго"; (вул.Клушина,5-А,Ізмаїл,Одеська область,68600)

до відповідача: Акціонерного товариства "СЕНС БАНК" (вул. Велика Васильківська, будинок 100, м. Київ 03150)

про стягнення 31933,37 грн.

за участю представників

від позивача не прибув

від відповідача - Байрамов О.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.11.2022 передано до Господарського суду Одеської області за виключною підсудністю позовну заяву Комунального підприємства "Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго" до Акціонерного товариства "АЛЬФА-БАНК про стягнення 30636,80 грн заборгованості за послуги з централізованого опалення та 1296,57 грн заборгованості за послуги з технічного обслуговування внутрішньобудинкових мереж централізованого опалення.

Ухвалою від 26.12.2022 відкрито провадження в спрощеному порядку, призначене судове засідання на 25.01.2023 о 11год.

Ухвалою від 17.01.23 задоволено клопотання позивача про участь в засіданні в режимі відеконференції власними засобами.

В засіданні представник відповідача повідомив, що назву відповідача змінено на Акціонерне товариство "СЕНС БАНК", надавши на підтвердження виписку з Єдиного реєстру юридичних осіб та копію статуту, в якому зазначено що АТ "СЕНС БАНК" є правонаступником Акціонерного товариства "АЛЬФА-БАНК".

З огляду на викладене, керуючись ст. 52 ГПК України, суд ухвалою від 25.01.2023р. замінив відповідача - Акціонерного товариства "АЛЬФА-БАНК" на його правонаступника - Акціонерне товариство " СЕНС БАНК".

Позивач у позові наполягає на задоволенні позовних вимог. Зазначає, що є виконавцем послуг з централізованого опалення та технічного обслуговування внутрішньобудинкових мереж централізованого опалення в м. Ізмаїл Одеської області. Забезпечує вказаними послугами житловий будинок № 417 по вул. Нахімова в місті Ізмаїлі. В житловому будинку №417 по вул. Нахімова в м. Ізмаїл. Одеської області розташована квартира №25. яка належить па праві власності відповідачу. Станом на 01.10.2022 р. по особовому рахунку відповідача обліковується заборгованість за надану послугу з централізованого опалення 30636,80 грн., за послугу з технічного обслуговування 1296,57 грн. за період з 01.03.2019 по 30.09.2022 р. Просить стягнути з відповідача вищевказану заборгованість.

Відповідач проти позову заперечує з підстав, викладених у відзиві. Зазначає, що відповідно до Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15.04.2021 р. по справі №500/5348/19 позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ „Укрсоцбанк про визнання незаконним рішення державного реєстратора про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на майно, про усунення перешкод у користуванні задоволені. Відповідач не є власником квартири АДРЕСА_1 , не є споживачем послуг послуг з централізованого опалення та технічного обслуговування внутрішньобудинкових мереж централізованого опалення в м. Ізмаїл Одеської області.

Дослідивши матеріали справи та надані докази, заслухавши представника відповідача, який прибув в судове засідання, суд

в с т а н о в и в:

Комунальне підприємство "Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго" (позивач, КП „ТМ ІТКЕ) є виконавцем послуг з централізованого опалення та з технічного обслуговування внутрішньо будинкових мереж централізованого опалення в м.ізмаїл Одеської області та, зокрема, забезпечує вказаними послугами житловий будинок №417 по вул..Нахімова в м.Ізмаїл.

В позовній заяві позивач зазначає, що в житловому будинку №417 по вул..Нахімова в м.Ізмаїл Одеської області розташована квартира №25, яка належить на праві власності Акціонерному товариству „Альфа Банк.

Згідно Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна квартира №25 площею 53,7 кв.м. житловою площею 39,3 кв.м. за адресою вул..Нахімова, 417 м.Ізмаїл зареєстрована на праві приватної власності:

- 22.02.2019 р. за Акціонерним товариством „Укрсоцбанк на підставі договору іпотеки;

- 27.02.2020 р. за Акціонерним товариством „Альфа Банк на підставі передавального акту, виданого 11.10.2019

Відповідно до Статуту Акціонерного товариства „СЕНС БАНК - Акціонерне товариство „Сенс Банк є правонаступником усіх прав і зобовязань АТ „АЛЬФА-БАНК та всього майна, прав і зобовязань АТ „УКРСОЦБАНК.

Відповідно до вимог ч.ч.1,2 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У п.1 ч.2 ст.11 ЦК України встановлено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, який в силу вимог ч.1 ст.629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами.

Регулювання та встановлення відносин у сфері теплопостачання (виробництво, постачання, транспортування теплової енергії) здійснюється відповідно до таких основних актів законодавства: Господарський кодекс України (статті 275-277), Закон України Про теплопостачання, Про державне регулювання у сфері комунальних послуг, постанов КМУ від 03.10.2007р. №1198 Про затвердження Правил користування тепловою енергією (далі Постанова №1198).

Регулювання та встановлення відносин у сфері надання житлово-комунальних послуг здійснювалося відповідно до основних актів законодавства України Про житлово-комунальні послуги, Про місцеве самоврядування в Україні, Про місцеві державні адміністрації, постанови КМУ від 21.07.2005р. №630 Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (далі Постанова №630).

Статтею 1 Закону України Про теплопостачання, в редакції, що була чинною станом на 01.03.2019р., встановлено, що постачання теплової енергії (теплопостачання) господарська діяльність, повязана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору; споживач теплової енергії фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору; теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу.

Балансоутримувач (будинку, групи будинків, житлового комплексу) - власник відповідного майна або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно і уклала договір купівлі-продажу теплової енергії з теплогенеруючою або

теплопостачальною організацією, а також договори на надання житлово-комунальних послуг з кінцевими споживачами.

В свою чергу договір про надання відповідних житлово-комунальних послуг укладається між власником або балансоутримувачем (будинку, групи будинковою житлового комплексу) та кінцевими споживачами (власниками приміщень таких будинків). При цьому, такий договір укладається відповідно до типового договору, затвердженого Постановою №630.

Позивач зазначає в позові, що в житловому будинку №417 по вул..Нахімова в м.Ізмаїл встановлено загальнобудинковий прилад обліку теплової енергії згідно Правил надання послуг з централізованого опалення постачання холодної та гарячої води і водовідведення (далі Правила №630).

Відповідно до п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону №2189, із змінами внесеними згідно із Законом № 540-IX від 30.03.2020р. (надалі Закон №540) визнано таким, що втратив чинність, Закон України "Про житлово-комунальні послуги" (Відомості Верховної Ради України, 2004 р., № 47, ст. 514 із наступними змінами) з дня введення в дію цього Закону, крім норм, що регулюють надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, управління будинком, спорудою або групою будинків, ремонту приміщень, будинків, споруд, які втрачають чинність через шість місяців з дня набрання чинності цим Законом.

Пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України Про житлово-комунальні послуги №2189 від 09.11.2017р. встановлено, що договори про надання комунальних послуг, укладені до введення в дію цього Закону, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом. Такі договори мають бути укладені між споживачами та виконавцями комунальних послуг протягом п`яти місяців з дня завершення заходів щодо запобігання виникненню та поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), передбачених карантином, встановленим Кабінетом Міністрів України. У разі якщо згідно з договорами про надання комунальних послуг, укладеними до введення в дію цього Закону, передбачено більш ранній строк їх припинення, такі договори вважаються продовженими на той самий строк і на тих самих умовах.

Згідно з п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України Про житлово-комунальні послуги №2189 від 09.11.2017р., із змінами внесеними згідно із Законом № 540-IX від 30.03.2020р. не пізніш як протягом п`яти місяців з дня завершення заходів щодо запобігання виникненню та поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), передбачених карантином, встановленим Кабінетом Міністрів України співвласники багатоквартирних будинків незалежно від обраної ними форми управління багатоквартирним будинком зобов`язані прийняти рішення про модель організації договірних відносин з виконавцями комунальних послуг (крім послуг з постачання електричної енергії та природного газу) щодо кожного виду комунальної послуги згідно з частиною першою статті 14 цього Закону, а виконавці комунальних послуг - укласти із такими співвласниками договори про надання відповідних комунальних послуг відповідно до обраної співвласниками моделі організації договірних відносин.

Згідно з п. 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України Про житлово-комунальні послуги №2189 від 09.11.2017р., із змінами внесеними згідно із Законом № 540-IX від 30.03.2020р. у разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі організації договірних відносин з виконавцем комунальної послуги протягом строку, визначеного в пункті 4 цього розділу, між виконавцем та кожним співвласником укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги відповідно до частини сьомої статті 14 цього Закону.

Згідно з листом Міністерства розвитку громад та територій України №7/10.2/17447-20 від 22.10.2020р. до переходу на нові договори про надання комунальних послуг, що укладатимуться за правилами, визначеними Законом України від 09.11.2017 № 2189-УПІ Про житлово-комунальні послуги (далі - Закон), та відповідно до типових договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України окремо для різних моделей організації договірних відносин, продовжують діяти старі договори про надання комунальних послуг, що укладалися за вимогами Закону України від 24 червня 2004 року № 1875-ІУ Про житлово-комунальні послуги (із змінами) та Типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 р. № 630, як для споживачів багатоквартирних будинків, так і для споживачів приватного сектору, на тих самих умовах. Відповідно, в умовах дії старих договорів про надання комунальних послуг, до споживачів застосовуються тарифи, зокрема, на послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, які встановлювалися уповноваженими органами до 01.05.2019 (до введення в дію Закону). Тарифи на послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, які встановлені уповноваженими органами після введення в дію Закону №2189 від 09.11.2017р. (після 01.05.2019р.) можуть застосуватися до споживачів комунальних послуг виключно за умови укладання з ними нових договорів про надання відповідних комунальних послуг за правилами, визначеними Законом. Разом з тим, зазначене не стосується тарифів на теплову енергію у разі укладення договорів купівлі-продажу теплової енергії.

За твердженням позивача, станом на 01.10.2022 по особовому рахунку відповідача обліковується заборгованість за надану послугу з централізованого опалення 30636,80 грн., за послугу з технічного обслуговування 1296,57 грн. за період з 01.03.2019 по 30.09.2022

Оскільки в житловому будинку №417 по вул..Нахімова в м.Ізмаїл встановлено загально будинковий прилад обліку теплової енергії, то згідно з п.12 Правил №630 у разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги згідно з їх показаннями пропорційно опалюваній площі.

Суд звертає увагу позивача, що ним не надано до матеріалів справи будь-якого договору на підтвердження правовідносин теплопостачання між позивачем та відповідачем (ні з балансоуримувачем ні зі споживачем).

Згідно з ч.1 ст.692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов"язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов"язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

В силу вимог ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч.1 ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. В силу вимог ч.1 ст.525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні вимоги щодо виконання зобов`язань містяться і у ч.ч.1, 7 ст.193 Господарського кодексу України.

Матеріалами справи підтверджується, що 26.02.2019 на підставі рішення державного реєстратора Манюти Сергія Васильовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер:45709838 від 26.02.2019 зареєстровано право власності за акціонерним товариством „Укрсоцбанк на обєкт нерухомого майна квартиру загальною площею 53,7 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер обєкта нерухомого майна: 106, номер запису про право власності: 30469388 (а.с.59).

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 23.07.2019 року по справі №500/5348/19 порушено провадження за позовом ОСОБА_1 до АТ „Укрсоцбанк про визнання незаконним рішення державного реєстратора, про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на майно, про усунення перешкод у користуванні.

Ухвалою вищезазначеного суду задоволено клопотання позивача про забезпечення позову, а саме:

- накладено арешт на квартиру: АДРЕСА_2 ;

- заборонено АТ „Укрсоцбанк та будь-яким особам здійснювати дії, направлені на примусове проникнення до квартири: АДРЕСА_2 ;

- заборонено АТ „Укрсоцбанк та будь-яким особам здійснювати дії, що направлені на виселення та/або зняття з реєстрації осіб, що проживають та зареєстровані у квартирі: АДРЕСА_2 ;

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15.04.2021 року по справі №500/5348/19 (а.с.137-139) позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ „Укрсоцбанк задоволені. Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора комунального підприємства „Агенція реєстраційних послуг Манюти Сергія Васильовича про державну реєстрацію права та їх обтяжень, індексний номер:45709838 від 26.02.2019 щодо реєстрації за акціонерним товариством „Укрсоцбанк права власності на обєкт нерухомого майна квартиру загальною площею 53,7 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер обєкта нерухомого майна: 106, номер запису про право власності: 30469388. Скасовано запис в державному реєстрі прав на нерухоме майно щодо реєстрації за АТ „Укрсоцбанк права власності на обєкт нерухомого майна квартиру загальною площею 53,7 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер обєкта нерухомого майна: 106, номер запису про право власності: 30469388.

Згідно даних Державного реєстру судових рішень вищезазначене рішення не оскаржувалось.

Основною конституційною засадою судочинства, серед іншого, є обов`язковість судового рішення (п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України), що є однією із важливих складових принципу правової визначеності, а також права на справедливий суд, закріпленого, зокрема, у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 (справа щодо конституційності окремих положень Кримінально-процесуального кодексу України) Конституційний Суд України зазначив, що відповідно до положень Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання; обов`язковість рішень суду є однією із основних засад судочинства, яка гарантує ефективне здійснення правосуддя; виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової. З огляду на це, посилення судового контролю за виконанням судових рішень та наділення суду з цією метою правом накладати штрафні санкції є заходом для забезпечення конституційного права громадян на судовий захист.

Крім того, у Рішенні від 26 червня 2013 р. № 5-рп/2013 (справа щодо офіційного тлумачення положень п. 2 ч. 2 ст. 17, п. 8 ч. 1 ст. 26, ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження») Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист (абзац 5 п.п. 2.1 п. 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013); набрання судовим рішенням законної сили є юридичною подією, з настанням якої виникають, змінюються чи припиняються певні правовідносини, а таке рішення набуває нових властивостей; основною з цих властивостей є обов`язковість - сутнісна ознака судового рішення як акта правосуддя (підпункт 2.4 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2018 року № 10-р/2018); невід`ємною складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 р. № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), який, зокрема, в пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

Державний реєстр прав на нерухоме майно містить записи про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав, відомості та електронні копії документів, поданих у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав на нерухоме майно у процесі проведення таких реєстраційних дій (ч. 1 ст. 12 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Разом з тим державній реєстрації підлягає заявлене право, державна реєстрація якого здійснюється суб`єктом державної реєстрації прав не за власною ініціативою, а на підставах, установлених законом, зокрема за заявою про державну реєстрацію прав, поданою особою, за якою здійснюється реєстрація права. Тобто відносини у сфері державної реєстрації речового права виникають саме між суб`єктом звернення за такою послугою та суб`єктом, уповноваженим здійснювати відповідні реєстраційні дії.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини 3 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно: наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає реєстрації. Державний реєстратор перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення. Державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Пунктом 9 частини 1 статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав.

Згідно ст.26 ЗУ «Про реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень», відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Суд не приймає до уваги посилання Відповідача на неодноразові звернення до держреєстратора щодо внесення відповідних змін до Державного реєстру прав на нерухоме майно, оскільки вони не підтверджуються належними доказами.

Суд звертає увагу сторін, що предметом спору у даній справі не є визнання права власності на обєкт нерухомого майна квартиру загальною площею 53,7 кв.м., яка розташована за адресою: Одеська область, м.Ізмаїл, вул..Нахімова, буд..417, квартира №25, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна: 106, номер запису про право власності: 30469388.

З огляду на викладене, а також враховуючи зазначене в позовній заяві до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області громадянки Губенко С.М. (а.с.130-133) 17 липня 2019 року представники АТ „Укрсоцбанк прийшли за адресою моєї квартири, розпочали зламувати замки з наміром встановити охоронну систему, змінити замки, виселити мене та заборонити користуватися моїм майном, - суд дійшов висновку, що відповідач Акціонерне товариство „СЕНС БАНК не був і не є споживачем послуг Комунального підприємства "Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго", підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі "Серявін та інші проти України", № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча, пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до ст.129 ГПК України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладених норм права, керуючись ст.ст. 129, 232-240 ГПК України, - суд

ухвалив:

1. Відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Південно-західного апеляційного господарського суду.

Повний текст рішення складено 10 квітня 2023 р.

Суддя В.В. Литвинова