ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.03.2023м. ХарківСправа № 922/2579/22

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Прохорова С.А.

при секретарі судового засідання Яковенко Ю.В.

розглянувши в загальному позовному провадженні справу

за позовом Приватне акціонерне товариство "Українська пожежно-страхова компанія"
до Товариство з обмеженою відповідальністю "ХАРКІВХОЛОДМАШ"
про стягнення коштів
за участю представників :

позивача - Дяченко В.О. в режимі відеоконференції

відповідача - Кириленко І.В.

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Харківської області надійшла позовна заява Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю ХАРКІВХОЛОДМАШ 34 770 (тридцять чотири тисячі сімсот сімдесят) гривень 05 копійок сплаченого страхового відшкодування відповідно до ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України Про страхування, якою встановлено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник, або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 21.12.2022 здійснено автоматичний розподіл зазначеної заяви між суддями, присвоєно їй єдиний унікальний номер судової справи 922/2579/22 та визначено її до розгляду судді Прохорову С.А.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 26.12.2022 позовну заяву прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі.

Відповідачем надано відзив на позовну заяву (вх. №744 від 12.02.2023) в якому він заперечує проти позову в повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень відповідач вказує, що його не було запрошено для складання та підписання акту огляду приміщення та майна, пошкодженням якого, як зазначено в позовній заяві, були заподіяні збитки. Також відповідач вважає, що договір страхування не відповідає вимогам закону, оскільки в ньому сторонами не було досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов, а конкретно місця знаходження майна, що є предметом страхування, строку страхового періоду, не визначено на якій підставі застраховане майно належало страхувальнику. Такі обставини, на думку відповідача, свідчать про безпідставність виплати страхового відшкодування страхувальнику. Також відповідач не погоджується з розміром збитків та вважає, що обставини зазначені в акті огляду пошкодженого майна не відповідають дійсності.

Позивачем надано відповідь на відзив (вх. №1514 від 23.01.2023).

Відповідачем надані заперечення на відповідь на відзив (вх. №2646 від 06.02.2023).

В ході розгляду даної справи господарським судом Харківської області, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ГПК України.

В ході розгляду даної справи судом було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи - у відповідності до приписів ч. 1 ст. 210 ГПК України, а також з урахуванням положень ч. 2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Враховуючи положення ст. ст. 13, 74 ГПК України якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній матеріалами і документами поданими до суду.

Відповідно до ст. 219 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 22.03.2023 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, судом було встановлено наступне.

26.09.2019 р. між ПрАТ «УПСК» (Страховик) та ТОВ «Куверт-Україна» (Страхувальник) був укладений Договір добровільного страхування майна серії 212/01 №047/009/19 0125 (далі - Договір страхування), предметом якого є майнові інтереси, що не суперечать закону, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням майном, зазначеним в п. 5 Договору страхування, а саме: комп`ютерна техніка, офісні меблі та перелік майна згідно з додатком №1, які розташовані за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська, 117 (п. 5.2. Договору страхування).

Майно застраховане у т.ч. і на випадок впливу води із сусідніх приміщень (п. 7.4. Договору страхування).

Строк страхування: з 28.09.2019 р. по 27.09.2020 р.

Страхова сума: 140749,41 грн., яка відповідно до Заяви на страхування була визначена за залишковою балансовою вартістю майна (п. 3.1. Заяви на страхування).

Позивач вказує, що зазначене майно знаходилося у нежитловому приміщенні за вказаною адресою, загальною площею 19,80 кв. м, розташованого на першому поверсі будівлі літ. Д-3, яке відповідно до Договору оренди нежитлового приміщення №87 від 27 грудня 2019 року (далі - Договір оренди), укладеному між ПрАТ «ХАРКІВХОЛОДМАШ» (на даний момент - ТОВ «ХАРКІВХОЛОДМАШ») та ТОВ «Куверт-Україна», використовувалося ТОВ «Куверт-Україна» для господарської діяльності.

З цього приводу судом встановлено, що дійсно 27.12.2019 року мiж ТОВ "ХАРКІВХОЛОДМАШ" (далі - Відповідач) та ТОВ "КУВЕРТ-УКРАЇНА" було укладено договір оренди нежитлового приміщення №87. Відповідно до п. 1.1. Договору Орендодавець передає у строкове платне користування, а Орендар приймає у строкове платне користування нежитлові приміщення загальною площею 19,80 м2, розташовані на першому поверсі будівлі літ. Д-3, які знаходяться за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська, 117, з метою використання у господарській діяльності Орендаря та зобов`язується сплачувати Орендодавцеві орендну плату.

Відповідно до п. 1.2. Договору строк оренди встановлюється з "01" сiчня 2020 р. по "31" грудня 2020 р. Вiдповiдно до п. 1.3. Договору передача/повернення орендованого приміщення оформлюється сторонами актом прийому-передачі, який після підписання є невід`ємною частиною договору. Зазначений акт було підписано сторонами 01.01.2020р. на підтвердження факту передачі приміщення орендарю.

Також судом було встановлено, що 22.07.2020 р. у приміщенні відбулася аварія, а саме в результаті прориву водопровідної труби на верхніх поверхах було затоплено приміщення яке винаймало ТОВ «Куверт-Україна», у зв`язку з чим останній звернувся з заявою № 108/1 від 22.07.2020 до ПрАТ "УПСК" (позивача) якою повідомив про настанні страхового випадку.

22.07.2020 р., представниками ПрАТ «УПСК» та представниками ТОВ «Куверт-Україна» було складено Акт огляду місця події, яка має ознаки страхової (далі - Акт огляду місця події), в якому зафіксовано настання події, а саме: залив водою з водопровідної мережі внаслідок розриву труби, що належить ТОВ «ХАРКІВХОЛОДМАШ». Було встановлено, що пошкоджене майно знаходилося в приміщенні №6, площею 19,6 кв.м. на першому поверсі 3-поверхової будівлі. Зафіксовано пошкодження офісних меблів: письмового стола, стелажу для папок та одного крісла; залиття водою конвертів, що зберігалися у приміщенні в кількості приблизно більше 100 тис. шт. Було також зазначено, що конверти потребують перерахунку для уточнення кількості.

Відповідно до Акту від 31 липня 2020 року, Актів на списання №0002 та №0003 від 31 липня 2020 року, складеного представниками ТОВ «Куверт-Україна», були зіпсовані: Письмовий стіл, вартістю 500,00 грн.; Стелаж для папок, вартістю 450 гри.; Крісло, вартістю 350 грн.; Пакети, вартістю 1406,93 грн.; Конверти, вартістю 38179,92 грн. Загалом на суму 40886,85 грн.

01.09.2020 р. представниками ПрАТ «УПСК» та ТОВ «Куверт-Україна» було складено Акт огляду пошкодженого майна, у якому, з урахуванням пошкодженої кількості предметів та того, скільки з них було застраховано за Договором страхування за якою ціною, була визначена загальна сума збитку (страхового відшкодування) у розмірі 28858.33 грн.

13.11.2020 року було затвердженого страховий акт №М/22/2020.

16.11.2020 р. відповідно до платіжного доручення №15541 сума страхового відшкодування у розмірі 25858,33 грн. була сплачена на рахунок ТОВ «Куверт-Україна» в ПАТ «Креді Агріколь Банк».

Звертаючись до суду з позовом, позивач вказує, що згідно зі ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник, або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Таким чином, після виплати страхового відшкодування на користь Страхувальника до ПрАТ «УПСК» перейшло право зворотної вимоги, яке Страхувальник має до особи відповідальної за завдані збитки, а саме до відповідача.

Суд, на підставі ст. 86, 237 ГПК України, давши оцінку поданим доказам та наведеним учасниками справи доводам в обґрунтування заявлених вимог та заперечень, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню.

При цьому, суд виходив із наступного.

Згідно зі статтею 979 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно з частиною 1 статті 6 Закону України "Про страхування", добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.

За частиною другою статті 8 Закону України "Про страхування" під страховим випадком розуміється подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком ( ч.1 ст.25 Закону України "Про страхування").

До страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки (ст. 993 ЦК України, ст. 27 Закону України "Про страхування").

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно з ч. 2 ст. 224 ГК України під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Для правильного вирішення питання щодо стягнення відповідно до положень статті 27 Закону України «Про страхування», статті 993 ЦК України суми шкоди, завданої внаслідок залиття, важливим є встановлення особи, відповідальної за заподіяння шкоди.

За приписами п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної шкоди містяться у ст. 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Водночас, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування завданої шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, наявності шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою, вини особи, яка заподіяла шкоду. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Обов`язок доказування наявності шкоди та протиправності поведінки заподіювача шкоди покладається на особу, якій завдано збитків. При цьому, відсутність своєї вини доводить особа, яка завдала шкоди (ч.2 ст. 1166 ЦК України).

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) розміру збитків; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини.

Отже, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. Тобто, протиправна дія є причиною, а шкода наслідком протиправної дії.

Відсутність будь-якої з зазначених ознак виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов`язку з відшкодування збитків.

В ст. 86 ГПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З документів огляду місця події та інших документів було встановлено, що причиною виникнення події став розрив водопровідної труби на верхніх поверхах.

В той же час, матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження того, що подія, яка зумовила залиття нежилого приміщення в якому знаходилося майно ТОВ "Куверт-Україна", що розташоване за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська, 117, сталася внаслідок протиправних поведінки саме відповідача.

На підтвердження позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди позивач повинен надати належні та допустимі докази, які б підтверджували факт залиття приміщення в якому знаходилося майно застрахованої особи з вини відповідача, зокрема, комісійний акт, у якому містяться відомості про факт залиття, винну особу, причини залиття, завдані пошкодження та обсяг робіт для їх усунення.

До матеріалів справи надано лише акт від 22.07.2020 "огляду місця події, яка має ознаки страхової" підписаний лиш з боку страховика та страхувальника.

Актів, які б мали відомості про причини пориву труби, або про неможливість встановлення таких причин, у тому числі, через відсутність доступу до інших приміщень, до суду надано не було.

За таких обставин суд дійшов висновку, що сам по собі акт від 22.07.2020 не може бути належним та допустимим доказом заподіяння майнової шкоди ТОВ "Куверт-Україна" відповідачем та доказом безпосереднього причинного зв`язку між неправомірними діями відповідача і самою шкодою.

У той же час саме на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. У свою чергу відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Крім того, позивачем не надано й інших актів про залиття нежитлового приміщення, які б містили конкретизацію події, внаслідок якої сталося залиття, відомості про конкретні обставини щодо порушення саме відповідачем своїх зобов`язань, і наявності дій відповідача або ж бездіяльності, внаслідок яких відбулось залиття приміщення.

Позивач вказує, що затоплення сталося внаслідок труби, що належить відповідачу, однак жодних доказів в підтвердження цих обставин суду надано не було, а пояснення відповідача вказують лиш про те, що така поломка сталася в його приміщенні, а не про визнання тих обставин на які посилається позивач.

Суд звертає увагу, що позивач звертаючись до суду з позовом самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача про яке ним зазначається в позовній заяві здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічні висновки алгоритму розгляду спорів викладено у постановах Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 924/831/17 та від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18).

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

У пунктах 1 - 3 частини першої статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

Суд зауважує, що чітке обґрунтування та аналіз є базовими вимогами до судових рішень та важливим аспектом права на справедливий суд.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є компетенцією виключно національних судів першої та апеляційної інстанцій. Проте зважаючи на прецедентну практику ЄСПЛ, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Однак, жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про протиправність поведінки відповідача та те, що саме протиправні дії чи бездіяльність відповідача є причиною завдання збитків, які виникли у орендаря нежитлового приміщення, як безумовний наслідок такої протиправної поведінки, матеріали справи не містять, а позивачем не надано, як і не заявлено клопотань про призначення судової експертизи, з метою визначення причин залиття нежитлового приміщення.

Також, статтею 623 Цивільного кодексу України зазначено, що боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Положення ч. 2 ст. 623 Цивільного кодексу України кореспондує положенням ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

В підтвердження розміру матеріального збитку, завданого залиттям нежитлового приміщення, позивачем надано акт огляду пошкодженого майна від 01.09.2020, складений представником страхової компанії (позивача) Рождественським В.В. та представником страхувальника (ТОВ "Куверт-Україна") Бурцевою О.В., відповідно до якого, що розмір матеріального збитку становить 25 858,33 грн.

Однак, наданий позивачем акт, не може бути прийнятий судом у якості доказів, оскільки такий акт складено 01.09.2020 року, тобто більше ніж через місяць після дати залиття, що ставить під сумнів факт пошкодження переліченого в акті майна саме під час події, а не внаслідок інших факторів, які могли б статися у період, що минув.

Крім того, акт не містить відомостей про те які саме пошкодження були виявлені, на підставі яких документів втановлювався розмір збитків, як і не містить відомостей про особу яка складала цей акт, а саме чи є така особа еспертом, суб`єктом оціночної діяльності, тобто фахівцем, який може встановити розмір таких збитків, чи попереджена вона про кримінальну відповідальність.

Акт від 01.09.2020 містить інформацію лише про розмір матеріального збитку та не свідчать про одночасну наявність протиправної поведінки відповідача; збитків; причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою та завданими збитками та вину відповідача.

Позивачем не надано суду будь - яких інших документів з яких би суд мав змогу встановити розмір збитків, наприклад, звіту про незалежну оцінку розміру матеріального збитку, завданого об`єкту оцінки, тощо.

В свою чергу, судом було досліджено акт від 01.09.2020 та встановлено, що в ньму внесені в суму збитків як майно, що було застраховане договором страхуваннявід 26.09.2019 так і товар, який не міститься в переліку застрахованого майна, так і майно в більшій кількості ніж було застраховано (наприклад в п. 8 акту внесено в розмір збитків конверти з кодом 2040 в кількості 10 т. шт. тоді як в застраховано було лише 3 т. шт, такі ж збільшені розміри внесені і в п.п. 23, 28, 30,33 акту)

Таким чином, надані позивачем документи не підтверджують розмір завданої шкоди, встановлення якої має здійснюватися у визначеному законодавством порядку особою, яка має відповідну кваліфікацію та акредитацію.

Позивачем в свою чергу, як особою, на яку покладено обов`язок довести розмір збитку, клопотань про призначення судової експертизи, як і висновку судового експерта, до матеріалів справи не надано.

Також, позивач в обґрунтування своїх вимог, також зазначає, що відповідно до розділу 3 Договору оренди Орендодавець (відповідач) прийняв на себе обов`язки у випадку пошкодження орендованого приміщення не з вини Орендаря забезпечити його ремонт та нести пов`язані з цим витрати. Однак суд не погоджується з такими доводами, оскільки в даному випадку в договорі оренди мова йде саме про приміщення, які орендуються, а не майно орендатора, яке в цих приміщеннях знаходиться.

Щодо інших аргументів сторін, суд зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться у рішенні, позаяк не покладаються судом в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», рішення від 10.02.2010). Крім того, аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц.

Кредитор, вимагаючи відшкодування збитків, має довести три перші умови відповідальності, зокрема факт порушення боржником зобов`язання, розмір збитків, причинний зв`язок. Вина боржника у порушенні презюмується та не підлягає доведенню кредитором.

За висновками суду, всупереч наведеним вимогам процесуальних норм, позивачем не було доведено за допомогою належних, допустимих та достатніх доказів, що саме внаслідок дій або бездіяльності відповідача відбулось затоплення нежитлового приміщення, та як наслідок, наявності відповідальності відповідача за завдання збитків, а також розміру таких збитків, що свідчить про відсутність складу цивільного правопорушення.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволення позовних вимог, з покладенням судового збору на позивача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 124, 129-1 Конституції України, статтями 1, 4, 5, 20, 73, 74, 76-79, 86, 126, 129, 185, 191, 192, ст. ст. 236-239 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Згідно із ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду.

Учасники справи:

Позивач - Приватне акціонерне товариство "Українська пожежно-страхова компанія" (04080, м. Київ, вул. Кирилівська, 40, )

Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "ХАРКІВХОЛОДМАШ" (61037, м. Харків, вул. Плеханівська, 117, )

Повне рішення складено "03" квітня 2023 р.

Суддя С.А. Прохоров