ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" квітня 2023 р. м. Рівне Справа № 918/152/23

Господарський суд Рівненської області у складі судді Марач В.В., розглянувши у спрощеному позовному провадженні матеріали справи

за позовом Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (01032, м. Київ, вул. Назарівська, 3 ), від імені якого діє відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" (34400, Рівненська область, м. Вараш, )

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Смарт Фабрікс" (79018, м. Львів, вул. Олени Степанівни, буд. 45А, )

про стягнення в сумі 160 597 грн.90 коп..

без повідомлення (виклику) сторін

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", від імені якого діє відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" звернулося в Господарський суд Рівненської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Смарт Фабрікс", в якому просить стягнути з останнього 160 597 грн.90 коп. штрафних санкцій, з яких: 116 338 грн.64 коп. пені та 44 259 грн.26 коп. штрафу.

Даний позов обгрунтовує тим, що на підставі Договору поставки №53-122-01-22-12117 від 16.06.2022 року, Відповідач взяв на себе зобов`язання поставити Позивачу продукцію на загальну суму 632 275 грн.20 коп. Станом на дату звернення до суду Відповідач не здійснив жодної поставки продукції, чим порушив п. 3.1. Договору.

На підставі п. 9.1. Договору поставки №53-122-01-22-12117 від 16.06.2022 року Відповідач нарахував Позивачу 116 338 грн.64 коп. пені за період з 01.07.2022 по 31.12.2022, та 44 259 грн.26 коп. штрафу, що разом становить 160 597 грн.90 коп..

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 17.02.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику сторін) сторін.

Представник відповідача подав суду Заяву, в якій просить суд зменшити розмір штрафних санкцій на 50%. Дану Заяву обгрунтовує тим, що у зв`язку із поширенням бойових дій в Україні було унеможливлено отримання виробничою дільницею ТОВ "Смарт Фабрікс" сировини для пошиву виробів за Договором №53-122-01-22-12117 від 16.06.2022, що привело до форс мажору у виробничому процесі підприємства.

Представник відповідача зазначає, що в умовах військового стану та економічної кризи, господарську діяльність ТОВ "Смарт Фабрікс" фактично зупинено, додаткові витрати, обумовлені позовними вимогами даної справи зумовлять неплатоспроможність Відповідача, як наслідок звільнення робітників та інші негативні наслідки пов`язані з банкрутством відповідача.

Через відділ канцелярії та документального забезпечення суду від Позивача надійшли заперечення на заяву про зменшення розміру штрафних санкцій, в яких зазначає наступне. Відповідач, зазначаючи у Заяві про врахування окремих обставин для вирішення питання про зменшення розміру штрафних санкцій не довів їх наявність. Так, ступінь виконання зобов`язання не може вплинути на зменшення розміру штрафних санкцій, оскільки зобов`язання не було виконано в повному обсязі. Причиною невиконання зобов`язання Відповідач зазначає воєнний стан, який на момент укладення договору вже тривав, а форс-мажор належним чином не доведений, тим більше, що про його наявність не було вчасно повідомлено. Тривалість прострочення зобов`язання, в контексті зменшення розміру штрафних санкцій, має значення, якщо таке прострочення тривало відносно короткий час, а у даному випадку прострочення тривало навіть довше піврічного строку, за який нараховано пеню, та навіть до закінчення дії договору та надалі. Поведінка Відповідача, вважає Позивач, у цій справі повинна бути врахована з тієї точки зору, що про неможливість виконання зобов`язання не було повідомлено завчасно, хоч якусь інформацію щодо поставки Позивачу вдалося отримати після повідомлення про порушення строків поставки. При цьому Відповідач не звертався щодо врегулювання питання поставки, а лише констатував, що «про дату поставки буде сповіщено окремо», після чого так і не сповістив про дату поставки та не виконав свої зобов`язання. Отримавши претензію від 21.10.2022 № 15410/001-юр, відповіді на вимогу про поставку продукції та сплату штрафних санкцій не надав, тобто не скористався можливістю врегулювати спір в досудовому порядку. Також, стверджуючи про ризики щодо настання його неплатоспроможності Відповідач не надає відповідних доказів щодо стану діяльності підприємства. Позивач зауважує, що загальна вартість товару, який підлягав поставці за договором № 53-122-01-22-121 17 від 16.06.2022 становить 632 275,20 грн. Саме на цю суму Позивач не отримав необхідний товар, а саме робочий одяг, яким Позивач зобов`язаний забезпечувати працівників, внаслідок чого вимушений був проводити інші закупівлі з метою забезпечення такої потреби.

Позивач вважає, що зменшення розміру неустойки до 50 % нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.

Розглянувши документи і матеріали, які подані учасниками судового процесу, з`ясувавши обставини на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, безпосередньо дослідивши докази у справі, господарський суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. При цьому господарський суд керувався наступним.

16.06.2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Смарт Фабрікс", як Постачальником та Державним підприємством «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Рівненська атомна електрична станція», як Замовником, укладено Договір поставки №53-122-01-22-12117 (далі по тексту Договір).

Відповідно до п. 1.1 Договору Постачальник зобов`язується поставити і передати у власність Замовника продукцію, а Замовник, в свою чергу, зобов`язується оплатити продукцію за кількістю та за цінами, що передбачені у специфікації №1 (додаток №1 до договору).

Згідно з п. 2.2 Договору загальна сума договору складає 632 275 грн.20 коп..

Пунктом 3.1 Договору передбачено, що продукція поставляється Постачальником в строк по 30.06.2022р. на умовах DDP Інкотермс-2010. Місце поставки та вантажоотримувач - 34400, м. Вараш, Рівненська область, склад РВ ВП «Складське господарство» ДП «НАЕК «Енергоатом».

Строк дії Договору поставки - по 31.12.2022 року (п.12.1. Договору).

Як встановлено судом, поставку продукції на загальну суму 632 275 грн.20 коп. Відповідачем здійснено не було.

Пунктом 9.1 Договору визначено, що у випадку порушення строків поставки «Постачальник» зобов`язаний сплатити «Замовнику» пеню в розмірі 0,1% вартості непоставленої (недопоставленої) продукції за кожен день прострочення, при цьому, у випадку прострочення поставки (недопоставки) продукції понад тридцять діб, «Постачальник» додатково сплачує «Замовнику» штраф у розмірі 7% вказаної вартості.

У випадку порушення «Постачальником» взятих на себе зобов`язань по поставці продукції відносно якості або комплектності, «Постачальник» сплачує «Замовнику» штраф у розмірі 20% вартості неякісної (некомплектної) продукції. Сплата вказаних штрафних санкцій не звільняє «Постачальника» від виконання зобов`язань по договору.

Сплата штрафних санкцій не звільняє «Постачальника» від виконання зобов`язань по Договору.

Сторонами погоджено, що строк позовної давності за вимогами про стягнення штрафних санкцій передбачених пунктом 9.1. даного договору становить 3 (три) роки (п. 9.2. Договору).

Пунктом 9.4 Договору передбачено, якщо відповідний спір неможливо вирішити шляхом переговорів, він вирішується в судовому порядку за встановленою підвідомчістю та підсудністю такого спору відповідно до чинного законодавства України. Претензійний порядок досудового вирішення спорів є обов`язковим.

Листом № 8661/041 від 20.06.2022 Позивач направив Відповідачу порозмірну заявку для пошиття спецодягу згідно зі специфікацією № 1 до договору поставки № 53-122-01-22-12117 від 16.06.2022.

Відповідач на вказаний лист жодним чином не відреагував та поставку у строк, визначений договором не здійснив.

Листом № 9723/041 від 07.07.2022 Позивач повідомив Відповідача про невиконання поставки та добровільну сплату штрафних санкцій за порушення строків поставки.

ТОВ «Смарт Фабрікс» листом від 14.07.2022 № 61 повідомило про те, що у зв`язку з поширенням бойових дій в Україні було унеможливлено отримання виробничою дільницею Постачальника сировини для пошиву виробів за договором № 53-122-01-22-12117 від 16.06.2022, що призвело до форс-мажору у виробничому процесі.

З метою досудового врегулювання спору, Позивач надіслав Відповідачу претензію № 15410/001-юр від 21.10.2022 про поставку продукції та сплату штрафних санкцій.

Як встановлено судом, відповіді на претензію, на адресу Позивача від Відповідача не надходило.

Таким чином Відповідач порушив умови Договору, не виконав взяті на себе зобов`язання та не поставив продукцію у визначені строки Позивачу.

Згідно з ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України (далі - ГК України), господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частиною 1 ст. 179 ГК України визначено, що майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України, ч. 1 ст. 173 ГК України).

Згідно частини 1 статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частина 2 статті 271 Господарського кодексу України визначає, що у сфері господарювання застосовується, зокрема, такий вид господарських санкцій як штрафні санкції.

Частина 1 статті 230 Господарського кодексу України наголошує: «Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання».

Як зазначено частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, штрафні санкції за порушення строків виконання зобов`язання застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг), а за порушення строків зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів, з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Абзацом 2 частини 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 525 Цивільного кодексу України встановлена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання.

Згідно частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності до частини І статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Положення статті 610 Цивільного кодексу України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до частини 1 статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У відповідності до частини 1 статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу.

Частина 1 статті 611 Цивільного кодексу України наголошує, що правовим наслідком порушення зобов`язання є, зокрема, сплата неустойки.

Згідно частини І статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

На підставі наведеного, суд вважає позовні вимоги про стягнення з Відповідача штрафу у розмірі 44 259 грн.26 коп. та 116 338 грн.64 коп. пені за період 01.07.2022 по 31.12.2022 , що становить 160 597 грн.90 коп., обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо Заяви Відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій на 50 % суд зазначає наступне.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Згідно з положеннями ст. 218 ГК України, у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Пунктом 11.3 Договору визначено, що сторони зобов`язані повідомити про настання та припинення дії обставин непереборної сили в письмовій формі протягом 3-х днів з моменту виникнення або припинення дії обставин непереборної сили.

Воєнний стан на території України було введено Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року та надалі продовжувався відповідними Указами та триває досі. На момент укладення Договору та спливу строку поставки воєнний стан тривав декілька місяців, тому лист Відповідача № 61 від 14.07.2022 не є належним повідомленням про настання форс-мажорних обставин та не наданий у строк, визначений Договором.

Пунктом 11.5 Договору визначено, що неповідомлення чи несвоєчасне повідомлення про настання або зупинення дії обставин непереборної сили, позбавляють сторону права посилатися на них.

Пунктом 11.4 Договору визначено, що відповідним доказом наявності дії обставин непереборної сили та їх тривалості є сертифікат Торгово-промислової палати України згідно Закону України «Про Торгово-промислові палати України» або, відповідно до діючого законодавства, інших компетентних органів. Сертифікат ТПП України TOB «Смарт Фабрікс» за Договором № 53-122-01-22-121 17 від 16.06.2022 не надавався.

У постанові Верховного Суду від 30.11.2021р. у справі №913/785/17 визначено, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.

Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Також, у контексті настання форс-мажорних обставин важливим є непередбачуваність обставин та встановлення причинно-наслідкового зв`язку між подією та неможливістю виконання зобов`язання, про що Відповідач жодної інформації чи доказів не надає.

Разом з тим, твердження Відповідача про вчасність повідомлення про настання форс- мажорних обставин, яке нібито «спрямоване на захист прав та інтересів іншої сторони договору, яка буде розуміти, що не отримає вчасно товар (роботи, послуги)» не відповідає дійсності та жодним чином не захищає права замовника, бо надане після спливу строку поставки. Тому, посилання Відповідача на висновки Касаційного господарського суду Верховного суду у постанові від 31 серпня 2022 по справі №910/15264/21 у цьому контексті не є релевантними.

Окремо слід зауважити, що настання форс-мажорних обставин не звільняє від виконання обов`язку поставити товар.

Частиною 1 ст. 233 ГК України та ч. 3 ст. 551 ЦК України передбачено можливість зменшити належні до сплати штрафні санкції. Правовий аналіз зазначених приписів свідчить про те, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов та на розсуд суду.

Зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій є правом суду, за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення штрафних санкцій.

Відповідно до ч. 3 ст. 13, ч. 1 ст. 76, ч. 1 ст. 78, ч. 1 ст. 79 ГИК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивач і Відповідач є господарюючими суб`єктами, які несуть відповідний ризик під час здійснення своєї господарської діяльності. Зменшення (за клопотанням сторони) заявлених штрафних санкцій, які нараховуються за неналежне виконання стороною свої зобов`язань кореспондується із обов`язком сторони, до якої така санкція застосовується, довести згідно з ст. 74 ГПК України, ст. 233 ГК України те, що вона не бажала вчинення таких порушень, що вони були зумовлені винятковими обставинами та не завдали значних збитків контрагенту на підставі належних і допустимих доказів.

Аналогічну правову позицію висловила колегія суддів Касаційного господарського суду Верховного Суду у постанові від 27.02.2019 у справі № 910/9765/18.

Відповідач, зазначаючи у Заяві про врахування окремих обставин для вирішення питання про зменшення розміру штрафних санкцій не довів їх наявність.

Так, ступінь виконання зобов`язання не може вплинути на зменшення розміру штрафних санкцій, оскільки зобов`язання не було виконано в повному обсязі. Причиною невиконання зобов`язання Відповідач зазначає воєнний стан, який на момент укладення договору вже тривав, а форс-мажор належним чином не доведений, тим більше, що про його наявність не було вчасно повідомлено.

Тривалість прострочення зобов`язання, в контексті зменшення розміру штрафних санкцій, має значення, якщо таке прострочення тривало відносно короткий час, а у даному випадку прострочення тривало навіть довше піврічного строку, за який нараховано пеню, та навіть до закінчення дії договору та надалі.

Про неможливість виконання зобов`язання Відповідачем не було повідомлено завчасно Позивача. При цьому Відповідач не звертався щодо врегулювання питання поставки, а лише констатував, що «про дату поставки буде сповіщено окремо», після чого так і не сповістив про дату поставки та не виконав свої зобов`язання. Отримавши претензію від 21.10.2022 № 15410/001-юр, відповіді на вимогу про поставку продукції та сплату штрафних санкцій не надав, тобто не скористався можливістю врегулювати спір в досудовому порядку.

Також, стверджуючи про ризики щодо настання його неплатоспроможності Відповідач не надає відповідних доказів щодо стану діяльності підприємства.

Загальна вартість товару, який підлягав поставці за договором № 53-122-01-22-12117 від 16.06.2022 становить 632 275,20 грн. Саме на цю суму Позивач не отримав необхідний товар, а саме робочий одяг, яким Позивач зобов`язаний забезпечувати працівників, внаслідок чого вимушений був проводити інші закупівлі з метою забезпечення такої потреби.

Суд зауважує, що зменшення розміру неустойки до 50 % нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.

В рішенні ЄСПЛ "Кузнєцов та інші проти Росії" від 11.01.2007 р., аналізуючи право особи на справедливий розгляд її справи відповідно до статті 6 Конвенції, зазначено, що обов`язок національних судів щодо викладу мотивів своїх рішень полягає не тільки у зазначенні підстав, на яких такі рішення ґрунтуються, але й у демонстрації справедливого та однакового підходу до заслуховування сторін.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

У відповідності до пункту 4 частини 2 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Поняття і види доказів викладені у статті 73 ГПК України, згідно якої доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 ГПК України).

Згідно зі статтею 78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги те, що Позивач довів належними та допустимими доказами факт неналежного виконання Відповідачем зобов`язань за Договором поставки №53-122-01-22-12117 від 16.06.2022 року, а Відповідач вказаного належними доказами не спростував, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з Відповідача 160 597 грн. 90 коп. штрафних санкцій.

На підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України решта судових витрати покладаються на відповідача, так як спір виник внаслідок його неправильних дій.

Статтею 240 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення. Відповідно до цієї ж статті датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відтак датою ухвалення даного рішення є дата складення його повного тексту.

Керуючись статтями 129, 236-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Смарт Фабрікс" (79018, м. Львів, вул. Олени Степанівни, буд. 45А, ) на користь Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (01032, м. Київ, вул. Назарівська, 3 ), від імені якого діє відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" (34400, Рівненська область, м. Вараш, ) штраф у розмірі 44 259 (сорок чотири тисячі двісті п`ятдесят дев`ять) гривень 26 коп., пеню у розмірі 116 338 (сто шістнадцять тисяч триста тридцять вісім) гривень 64 коп. та 2684 грн. 00 коп. судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається: http://rv.arbitr.gov.ua.

Суддя Марач В.В.