ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" квітня 2023 р. Справа№ 910/568/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Андрієнка В.В.

Буравльова С.І.

секретар судового засідання Місюк О.П.

за участю представників:

позивача - Боднар В.М.;

відповідача 1 - Лісовський С.В.;

відповідача 2 - не з`явився;

третьої особи - Самборська Г.М.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» на рішення Господарського суду міста Києва від 08.02.2023

у справі №910/568/21 (суддя - Пукшин Л.Г.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрунзе 69»

до: 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс

2. Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк»

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Приватне акціонерне товариство «Банкомзв`язок»

про визнання іпотеки припиненою та зобов`язання вчинити дії.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Фрунзе 69" звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста" та Публічного акціонерного товариства "Український професійний банк" про визнання іпотеки припиненою та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані тим, що не зважаючи на факт припинення іпотечних зобов`язань та проведення відповідних реєстраційних дій за наслідками припинення обтяження та погашення іпотеки і встановлення неправомірності проведення повторної реєстрації іпотеки та обтяження стосовно будівлі, Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста" продовжує стверджувати, що воно є законним власником нерухомого майна, а саме будівлі спеціальнодопоміжного обладнання (літ. В), загальною площею 5760,0 кв. м за адресою: м. Київ, вул. Кирилівська, будинок 69 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00). За доводами позивача, встановлені в рішенні Господарського суду міста Києва від 08.10.2015 у справі №910/21123/15 обставини стосовно повного виконання зобов`язань за договором про відкриття кредитної лінії №803/5 від 11.02.2014 свідчать про те, що іпотека будівлі спеціальнодопоміжного обладнання (літ. В) загальною площею 5760,0 кв. м є припиненою. Таким чином, позивач просить визнати припиненим іпотечний договір від 25.11.2010, укладений між Публічним акціонерним товариством "Український професійний банк" та Приватним акціонерним товариством "Банкомзв`язок", та зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста" передати оригінал вищевказаного іпотечного договору позивачу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.01.2021 відкрито провадження справі №910/568/21, вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання та залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Приватне акціонерне товариство «Банкомзв`язок».

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.02.2023 (повне рішення складено 14.02.2023) у справі №910/568/21 позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» задоволено частково, визнано припиненою іпотеку за іпотечним договором від 25.11.2010, укладеним між Публічним акціонерним товариством «Український професійний банк» та Приватним акціонерним товариством «Банкомзв`язок», в іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, згідно якої просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга відповідача-1 мотивована тим, що оскаржуване рішення суду прийняте за неповного з`ясування обставин справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням приписів процесуального права.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт зазначає, що ухвалюючи оскаржуване рішення суд вийшов за межі позовних вимог порушивши закріплений у ст. 14 Господарського процесуального кодексу України принцип диспозитивності, оскільки позивачем заявлено вимогу про визнання припиненим договору іпотеки, тоді як суд визнав припиненою іпотеку як правовідношення. При цьому позовна вимога про визнання договору іпотеки припиненим не відповідає встановленим законом способам захисту, що є самостійною підставою для відмови у позові. В підтвердження наведених доводів скаржник покликається на висновки наведені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №905/2260/17 та від 19.01.2019 у справі №916/1415/19, постановах Верховного Суду від 26.10.2022 у справі №335/4805/21, від 31.03.2021 у справі №686/4303/18, від 11.08.2021 у справі №363/3686/18, від 03.08.2022 у справі №441/156/20.

Також відповідач-1 відмітив, що рішення у справах №911/3886/15 та №910/8680/20 не мають преюдиційного значення для даної справи. На переконання скаржника, при прийнятті рішень у вказаних справах суди не володіли доказами, які спростовують факт належного виконання кредитних зобов`язань, не надавалась оцінка договорам міжбанківського кредиту №ММ72121LG від 24.04.2015 та №ММ72201LG від 29.04.2015, а також договору застави майнових прав №219 від 26.05.2015 на предмет їх нікчемності, не досліджувались постанови НБУ від 30.04.2015 №293/БТ.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.03.2023 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» у справі №910/568/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: Шапран В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.03.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» на рішення Господарського суду міста Києва від 08.02.2023 у справі №910/568/21, справу призначено до розгляду на 04.04.2023, надано іншим учасникам справи строк для надання відзивів на апеляційну скаргу.

29.03.2023 на електронну адресу суду від представника Приватного акціонерного товариства "Банкомзв`язок" Самборської Ганни Миколаївни надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та програмного забезпечення "EasyCon".

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.03.2023 задоволено клопотання представника Приватного акціонерного товариства "Банкомзв`язок" та вирішено проводити судове засідання 04.04.2023 у справі №910/568/21 у режимі відеоконференції.

04.04.2023 до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу адвоката Боднар А.М. в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрунзе 69» разом із клопотанням про поновлення строку на його подачу.

Клопотання про поновлення строків на подання відзиву мотивовано тим, що ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 08.03.2023 про відкриття апеляційного провадження отримано позивачем 17.03.2023, проте копію апеляційної скарги Товариство з обмеженою відповідальністю «Фрунзе 69» не отримувало, з її змістом представник позивача ознайомився 22.03.2023 під час ознайомлення з матеріалами справи.

За приписами ч. 1 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Частиною четвертою статті 119 ГПК України передбачено, що одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи), щодо якої пропущено строк.

З огляду на наведене та враховуючи обгрунтованість клопотання представника позивача, наявні підстави для поновлення строку для подання відзиву.

Заперечуючи проти вимог апеляційної скарги позивач відмічає, що зі змісту позовної заяви, її обґрунтування та фактичних доказів слідує, що позовні вимоги стосувалися не припинення договору іпотеки як правочину, а визнання іпотеки припиненою як правовідносин за договором.

Щодо преюдиційності рішень у справах №911/3886/15 та №910/8680/20 по відношенню до даної справи, позивач зазначив, що у вказаних справах встановлені обставини припинення кредитних та іпотечних правовідносин, а також недійсності договорів про відступлення права вимоги та майнових прав за кредитними договорами №732/5, №803/5 та договору іпотеки від 25.11.2010.

Інші представники сторін відзивів на апеляційну скаргу не надали, що в свою чергу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції, відповідно до ч. 3 ст. 263 ГПК України.

В судове засідання 04.04.2023, яке відбулося в режимі відеоконференції, відповідача-2 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про розгляд справи повідомлений належним чином про що свідчить наявне в матеріалах справи повідомлення про вручення поштового відправлення.

Враховуючи, що явка сторін в судове засідання обов`язковою не визнавалась, участь в судовому засіданні є правом, а не обов`язком сторін, беручи до уваги строк розгляду справи, а також те, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача-2 за наявними матеріалами справи яких достатньо для розгляду справи по суті.

Присутні представники сторін надали пояснення по суті спору. Представник скаржника підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду скасувати, прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Представники позивача та третьої особи заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили залишити без змін оскаржуване рішення суду.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, заслухавши думку представників сторін, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, з огляду на викладені скаржником доводи та вимоги апеляційної скарги, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Як слідує з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фрунзе 69» є власником нерухомого майна, а саме: будівлі спеціальнодопоміжного обладнання (літ. В), загальною площею 5760,70 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Фрунзе (Оболонський, Подільський, Шевченківський райони), буд. 69 на підставі акту оцінки та приймання - передачі нерухомого майна, що вноситься до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фрунзе 69" від 18.10.2019.

За повідомленням позивача, станом на дату набуття права власності на будівлю, у єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно був відсутній запис про іпотеку та/або обтяження нерухомого майна.

22.06.2020 позивач отримав вимогу від Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» (відповідач-1) про усунення порушень договору про відкриття кредитної лінії №803/5 від 11.02.2014, що був укладений в межах генерального договору №5 від 25.11.2010 та іпотечного договору від 25.11.2010, в якій зазначено про сплату заборгованості, а у разі не виконання вказаної вимоги відповідачам-1 буде звернено стягнення на предмет іпотеки.

Згідно вказаної вимоги відповідач-1 повідомив, що 27.04.2020 між ним та Aкціонерним товариством «Український професійний банк» за результатами прилюдних торгів, укладено договір №81 про відступлення прав вимоги за кредитними договорами, договорами поруки, договорами застави та договорами іпотеки суб`єктів господарювання, відповідно до якого право вимоги за кредитним договором перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста».

Також 27.04.2020 між Aкціонерним товариством «Український професійний банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» укладено договір купівлі-продажу майнових прав №81/1 за кредитними договорами, договорами поруки, договорами іпотеки суб`єктів господарювання, відповідно до якого право вимоги за іпотечним договором від 25.11.2010, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л. та зареєстровано в реєстрі за №10843, перейшло до відповідача-1.

Згідно наведеного, відповідач-1 стверджував, що Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «Інвестохіллс Веста» з 27.04.2020 стало новим кредитором Aкціонерного товариства «Банкомзв`язок» за договором про відкриття кредитної лінії №803/5 від 11.02.2014, що укладений в межах генерального договору №5 від 25.11.2010 та іпотечним договором від 25.11.2010, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л. та зареєстровано в реєстрі за №10843.

На вказану вимогу позивачем було надіслано відповідачу-1 листа №25/06 від 25.06.2020 з повідомленням про те, що іпотека за договором від 25.11.2010 є припиненою, у зв`язку з припиненням основного зобов`язання, що встановлено, зокрема, в рішенні Господарського суду міста Києва №910/21123/15 від 08.10.2015.

Разом з тим, відповідачем-1 були вчинені дії щодо оформлення права власності на будівлю, а саме, 05.10.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юдіним Максимом Анатолійовичем було здійснено наступні реєстраційні дії щодо спірної будівлі: про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 54422657 від 05.10.2020 (про реєстрацію іпотеки) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Інвестохіллс Веста»; про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 54422785 від 05.10.2020 (заборона на нерухоме майно) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Інвестохіллс Веста»; про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 54423786 від 05.10.2020 (про реєстрацію права власності) на користь овариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Інвестохіллс Веста».

Зазначені реєстраційні дії стали предметом оскарження в межах скарги, поданої Товариством з обмеженою відповідальністю «Фрунзе 69» до Колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції від 09.10.2020, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 12.10.2020 за №29917-33-20 з подальшими доповненнями.

Наказом Міністерства юстиції України «Про задоволення скарги» №3733/5 від 26.10.2020 задоволено скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрунзе 69» від 09.10.2020 з доповненнями до неї від 20.10.2020 частково, скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 05.10.2020 №№54423786, 54422657, 54422785, прийняті приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юдіним Максимом Анатолійовичем.

В подальшому, Департаментом державної реєстрації Міністерства юстиції України 11.12.2020 було скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 05.10.2020 №№54423786, 54422657, 54422785, прийняті приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юдіним Максимом Анатолійовичем, поновлено право власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрунзе 69» на будівлю.

За твердженнями позивача, не зважаючи на факт припинення іпотечних зобов`язань та проведення відповідних реєстраційних дій за наслідками припинення обтяження та погашення іпотеки (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 21663430 від 28.05.2015 та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 21664017 від 28.05.2015 - відповідно), та встановлення неправомірності проведення повторної реєстрації іпотеки та обтяження стосовно будівлі, Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «Інвестохіллс Веста» продовжує стверджувати, що воно є законним власником нерухомого майна, а саме будівлі спеціальнодопоміжного обладнання (літ. В), загальною площею 5760,70 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Фрунзе (Оболонський, Подільський, Шевченківський райони) буд. 69, реєстраційний номер: 00, про що свідчить звернення товариства до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Банкомзв`язок» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрунзе 69» про звернення стягнення на предмет іпотеки 138378999,4 грн (справа №910/21097/20).

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом за захистом порушеного права з боку відповідача-1.

У позовній заяві позивач зазначив, що зобов`язання за кредитним договором №803/5 від 11.02.2014 позичальником Приватним акціонерним товариством «Банкомзв`язок» належно виконані у повному обсязі, у звязку з чим 17.07.2015 між Публічним акціонерним товариством «Авант-Банк» та Приватним акціонерним товариством «Банкомзв`язок» було укладено договір про його розірвання. Відтак, на переконання позивача, оскільки зобов`язання Приватного акціонерного товариства «Банкомзв`язок» за кредитним договором №803/5 від 11.02.2014 припинилось у зв`язку із належним його виконанням, іпотека за іпотечним договором від 25.11.2010, яким забезпечувалось виконання зазначеного кредитного договору, також є припиненою як похідне зобов`язання.

Задовольняючи позовні вимоги та визнаючи припиненою іпотеку за іпотечним договором від 25.11.2010, суд першої інстанції враховуючи імперативні приписи ст. 75 ГПК України та встановлені у рішеннях №911/3886/15, №910/21123/15 обставини, виходив з того, що зобов`язання за кредитним та іпотечним договорами є припиненими.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимоги про зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Інвестохіллс Веста» повернути оригінал іпотечного договору від 25.11.2010, суд виходив з того, що вказаний спосіб захисту є неефективним.

Отже, причиною виникнення спору зі справи стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для визнання припиненою іпотеки за договором від 25.11.2010.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрунзе 69», з огляду на наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього кодексу (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Однією з таких підстав є договори (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (ч. 1 ст. 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч. 1 ст. 575 ЦК України).

Поняття іпотеки деталізує абз. 3 ст. 1 Закону України "Про іпотеку", який визначає, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ч. 5 ст. 3, абз. 2, 7 ч. 1 ст. 17 Закону України "Про іпотеку", п. 1 ч. 1 ст. ст. 593 ЦК України).

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (ст. 599 ЦК України).

За належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором припиняється як це зобов`язання, так і зобов`язання за договором іпотеки, які є похідними від основного зобов`язання.

Аналогічний висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27.03.2019 у справі №711/4556/16-ц.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 11.02.2014 між Приватним акціонерним товариством "Банкомзв`язок" (позичальник) та Публічним акціонерним товариством "Український професійний банк" було укладено договір про відкриття кредитної лінії №803/5 відповідно до умов якого банк відкриває позичальнику відновлювальну лінію у розмірі 50000000,00 грн терміном до 05.07.2017 на поновлення обігових коштів.

26.05.2015 між Публічним акціонерним товариством "Український професійний банк" та Публічним акціонерним товариством "Авант-Банк" було укладено договір застави майнових прав, відповідно до якого банк передав в заставу Публічному акціонерному товариству "Авант-Банк" майнові права за кредитними договорами, що укладені між банком та юридичними особами, як забезпечення зобов`язання що випливають з міжбанківського кредитного договору №MM7212LG від 24.04.2015, згідно з умовами якого Публічне акціонерне товариство "Український професійний банк" отримало від Публічного акціонерного товариства"Авант-Банк" кредит у сумі 3000000,00 дол. СІІІА та міжбанківського кредитного договору №MM72201LG від 29.04.2015, відповідно до якого Публічне акціонерне товариство "Український професійний банк" отримало від Публічного акціонерного товариства "Авант-Банк" кредит в сумі 31000000,00 грн.

17.07.2015 у зв`язку із повним погашенням заборгованості між Публічним акціонерним товариством "Авант-Банк" та Публічним акціонерним товариством "Банкомзв`язок" було укладено договір про розірвання договору про відкриття кредитної лінії №803/5 від 11.02.2014.

Обставини погашення заборгованості за кредитним договором №803/5 від 11.02.2014 встановлено за результатом дослідження, зокрема, (1) первинних платіжних документів про перерахування коштів в рахунок погашення кредитного боргу (платіжні доручення), (2) довідок Публічного акціонерного товариства "Український професійний банк" від 28.05.2015 та Публічного акціонерного товариства "Авант-Банк" від 17.07.2015 про відсутність заборгованості за кредитним договором, (3) договорів про розірвання кредитних договорів під час розгляду спорів у справах №911/3880/15, №911/3886/15, №910/21123/15 та 910/8680/20.

Так, рішенням Господарського суду міста Києва від 08.10.2015 у справі №910/21123/15 за позовом Приватного акціонерного товариства "Банкомзв`язок" до Публічного акціонерного товариства "Український професійний банк" про стягнення коштів, встановлено наступне:

«…Як вбачається з матеріалів справи, 24.04.2015 між Публічним акціонерним товариством «Авант-Банк» (заставодержатель) та Публічним акціонерним товариством «Український професійний банк» (заставодавець) було укладено договір застави майнових прав №MM72121LG/S-1 зі змінами внесеними згідно додатковим договором №1 до договору застави майнових прав №ММ72121LG/S-1 від 24.04.2015.

Як вбачається з реєстру укладених банком-позичальником кредитних договорів з юридичними та фізичними особами станом на 29.04.2015 (додаток №1 до договору застави), відповідачем Публічним акціонерним товариством "Авант-Банк" було передано в заставу майнові права, зокрема за договором про відкриття кредитної лінії №803/5 від 11.02.2014 р. укладеним між Публічним акціонерним товариством "Український професійний банк" та Приватним акціонерним товариством "Банкомзв`язок".

Так, у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем (Публічним акціонерним товариством "Український професійний банк") умов договору застави майнових прав Публічне акціонерне товариство "Авант-Банк" листами від 28.05.2015 №649 та від 29.05.2015 №15/07/120БТ повідомило Публічне акціонерне товариство "Український професійний банк" про те, що на підставі п. 4.6 договору застави майнових прав ним набуто право вимоги за кредитними договорами та прийнято на себе всі права та обов`язки кредитора по відношенню до боржників.

03.06.2015 Публічне акціонерне товариство "Авант-Банк" надіслало на адресу Приватного акціонерного товариства "Банкомзв`язок" повідомлення №666 згідно змісту якого повідомило про набуття ним прав кредитора, що випливають із кредитного договору №803/5 від 11.02.2014 та просило сплачувати заборгованість за кредитом, процентами тощо на рахунок в Публічному акціонерному товаристві "Авант- Банк".

05.06.2015 Публічним акціонерним товариством "Авант-Банк" на адресу позивача було надіслано повідомлення №697 про звернення стягнення на предмет обтяження з огляду на наявність заборгованості у розмірі 42816412,71 грн та необхідність її погашення протягом 15-ти банківських днів з моменту отримання даного повідомлення.

У відповідь на вказане повідомлення позивачем на адресу Публічного акціонернего товариства «Авант-Банк» було надіслано лист №624/1 про те, що 22.05.2015 та 28.05.2015 Приватним акціонерним товариством «Банкомзв`язок» згідно кредитного договору було сплачено Публічномуу акціонерному товариству "Український професійний банк" 42000005,40 грн заборгованості по кредиту, 223756,63 грн та 590012,71 грн заборгованості по відсоткам за користування кредитом, у зв`язку із чим заборгованість Приватного акціонерного товариства "Банкомзв`язок" за кредитним договором становить 226394,60 грн по тілу кредиту та 39755,96 грн по відсоткам за користування кредитом, яка буде погашена товариством в строки та порядку передбаченому кредитним договором.

17.07.2015 у зв`язку із повним погашенням заборгованості між Публічним акціонерним товариством "Авант-Банк" та Приватним акціонерним товариством "Банкомзв`язок" було укладено договір про розірвання договору про відкриття кредитної лінії №803/5 від 11.02.2014.

За таких обставин викладені правові норми та обставини справи свідчать, що право вимоги до Приватного акціонерного товариства "Банкомзв`язок", що виникає з договору відкриття кредитної лінії №803/5 від 11.02.2014 належить Публічному акціонерному товариству "Авант-Банк" на підставі договору застави майнових прав, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Могильницькою О.А. та зареєстрований в реєстрі за №219, а тому у Публічного акціонерного товариства "Український професійний банк" були відсутні правові підстави для списання з рахунку позивача грошових коштів у розмірі 42392,07 грн».

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.03.2021 у справі №910/8680/20 за позовом Приватного акціонерного товариства "Банкомзв`язок" до Публічного акціонерного товариства "Український професійний банк", Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста", Товариства з обмеженою відповідальністю "Держзакупівлі. Онлайн", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Товариство з обмеженою відповідальністю "Фрунзе 69", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1: Національний банк України про визнання недійсними електронних торгів (аукціону), протоколу електронного аукціону, договору про відступлення прав вимоги та договору купівлі продажу майнових прав (залишеним без змін постановою Верховного Суду від 13.10.2021) встановлено наступне:

«...Крім того, що стосується належного виконання зобов`язань Приватним акціонерним товариством "Банкомзв`язок" за кредитними договорами, відступлення права вимоги на користь Публічного акціонерного товариства "Авант-Банк" та припинення іпотечного зобов`язання, то судом встановлено наступне.

Про припинення обтяження будівлі спеціально допоміжного обладнання (літ. В), загальною площею 5760, 7 кв.м, іпотекою свідчать:

- Лист Публічного акціонерного товариства «УПБ» від 27.05.2015 №01-10/1511, в якому останнє просить припинити обтяження нерухомого майна за підписом заступника Голови Правління Н.Г. Мєдвєдєвої;

- Витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження, реєстраційний номер: 38239588 від 28.05.2015 (обтяження припинено);

- Витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження, реєстраційний номер: 38240722 від 28.05.2015 (іпотеку припинено).

Про погашення заборгованості за кредитними договорами свідчать:

1) За кредитним договором №732/5 від 11.06.2013:

- Платіжне доручення в іноземній валюті або банківських металах №1 від 27.05.2015 на суму 695125,35 дол. США (кредит);

- Платіжне доручення в іноземній валюті або банківських металах №2 від 27.05.2015 на суму 7970, 13 дол. США (відсотки);

- Довідка від 28.05.2015 №4/502/500 про припинення дії КД №732/5.

2) За кредитним договором №803/5 від 11.02.2014:

- Банківські виписки по поточному рахунку Aкціонерного товариства «Банкомзв`язок» №260812213 від 22.05.2015: сплата відсотків за квітень 2015 зг. дог про відкриття кредитної лінії №803/5 від 11.02.2014 в сумі 223756,63 грн;

- Платіжне доручення №1812 (#22982027) від 22.05.2015 на суму 223756,63 грн, призначення платежу: сплата відсотків за квітень 2015 зг. дог про відкриття кредитної лінії №803/5 від 11.02.2014 без ПДВ;

- Банківські виписки по поточному рахунку Aкціонерного товариства «Банкомзв`язок» №260812213 від 28.05.2015: часткове погашення кредиту зг. дог про відкриття кредитної лінії №803/5 від 11.02.2014 без ПДВ в сумі 42000005,40 грн та сплата відсотків за квітень 2015 зг. дог про відкриття кредитної лінії №803/5 від 11.022014 в сумі 590012,71 грн,

- Платіжне доручення №1905 (#23068542) від 28.05.2015 на суму 420000005, 40 грн, призначення платежу: Часткове погашення кредиту зг. дог про відкриття кредитної лінії №803/5 від 11.02.2014 без ПДВ;

- Платіжне доручення №1904 (#23068541) від 28.05.2015 на суму 590012,71 грн, призначення платежу: сплата відсотків за травень 2015 зг. дог про відкриття кредитної лінії №803/5 від 11.02.2014 без ПДВ

- Банківські виписки по позичковому рахунку Aкціонерного товариства «Банкомзв`язок» №0803 за 28.05.2015: сплата відсотків за квітень 2015 зг. дог про відкриття кредитної лінії №803/5 від 11.02.2014 в сумі 223756,63 грн;

- Платіжне доручення №1812 (#22982027) від 22.05.2015 на суму 223756,63 грн, призначення платежу: сплата відсотків за квітень 2015 зг. дог про відкриття кредитної лінії №803/5 від 11.02.2014 без ПДВ».

Разом з тим Верховний Суд у постанові від 13.10.2021, врахувавши встановлені місцевим господарським судом та не спростовані учасниками справи обставини, дійшов висновку, що відповідні кредитні договори (договори про відкриття траншевої кредитної лінії) розірвані, банком видані довідки про погашення заборгованості та зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про припинення обтяження та припинення іпотеки.

Згідно приписів ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційність - у процесуальному праві обов`язок суду, який розглядає справу, прийняти без перевірки та доказів факти, які раніше вже були встановлені набравшим законної сили судовим рішенням або вироком у будь-якій іншій справі. Преюдиційність дозволяє уникнути ухвалення суперечливих судових актів щодо одного й того ж питання та вирішувати справи з найменшими витратами часу та засобів.

Колегія суддів відмічає, що не потребують доказуванню преюдиціальні обставини, тобто, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини (далі - Конвенція) та практику суду як джерело права.

У пунктах 60, 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ющенко та інші проти України» (заяви NoNo73990/01, 7364/02, 15185/02 і 11117/05) констатовано: «...право на справедливий судовий розгляд, яке передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції та розтлумачене в контексті принципів верховенства права та юридичної визначеності, містить вимогу непіддання сумніву рішення суду, коли він остаточно вирішив питання (див. рішення у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], No28342/95, п. 61)»; за відсутності будь-яких ознак того, що в іншому судовому провадженні мали місце якісь вади, Суд вважає, що нове вирішення тих самих питань може звести нанівець завершене раніше провадження, а це несумісно з принципом юридичної визначеності.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Північний апеляційний господарський суд вважає, що суд першої інстанції правильно застосувавши норми процесуального права, дійшов вірного висновку, що обставини встановлені судовими рішеннями у справах №911/3886/15, №910/21123/15 та №910/8680/20 є преюдиційними для даної справи, оскільки стосуються з`ясування одних і тих же обставин, що мають істотне значення, з участю цих же сторін.

Відтак не потребують повторного доказування у даній справі обставини того, що права вимоги за кредитними та іпотечними договорами, в тому числі за іпотечним договром від 25.11.2010, укладеним між Публічним акціонерним товариством «Український професійний банк» та Приватним акціонерним товариством «Банкомзв`язок», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л., зареєстрованого в реєстрі №10843, фактично були припинені до набуття права власності на будівлю Товариством з обмеженою відповідальністю «Фрунзе 69».

Стосовно доводів скаржника про те, що рішення у справах №911/3886/15 та №910/8680/20 не мають преюдиційного значення для даної справи, оскільки при прийнятті рішень у вказаних справах суди не володіли доказами, які спростовують факт належного виконання кредитних зобов`язань, не надавалась оцінка договорам міжбанківського кредиту №ММ72121LG від 24.04.2015 та №ММ72201LG від 29.04.2015, а також договору застави майнових прав №219 від 26.05.2015 на предмет їх нікчемності, не досліджувались постанови НБУ від 30.04.2015 №293/БТ, суд зазначає наступне.

Як слідує з постанови Верховного Суду від 13.10.2021 у справі №910/8680/20, 26.05.2015 між Публічним акціонерним товариством «Український професійний банк» та Публічним акціонерним товариством «Авант-Банк» був укладений договір застави майнових прав, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Могильницькою О.А., реєстровий №219, яким забезпечувалось належне виконання Публічним акціонерним товариством «Український професійний банк» вимог Публічного акціонерного товариства «Авант-Банк», що випливають: з міжбанківського кредитного договору від 24.04.2015 №MM72121LG, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Український професійний банк» (позичальник) та Публічним акціонерним товариством «Авант-Банк» (кредитор) щодо суми зобов`язань, строків їх виконання, розміру процентів та інших умов, у тому числі щодо: повернення кредиту у сумі 3000000,00 дол. США у строк з 24.04.2015 до 06.07.2015; сплати процентів за користування кредитом у розмірі 22% річних та інших зобов`язань, а також з міжбанківського кредитного договору від 29.04.2015 №MM72201LG, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Український професійний банк» (позичальник) та Публічним акціонерним товариством «Авант-Банк» (кредитор) щодо суми зобов`язань, строків їх виконання, розміру процентів та інших умов, у тому числі щодо: повернення кредиту в сумі 31000000,00 грн у строк з 29.04.2015 до 11.06.2015; сплати процентів за користування кредитом у сумі 45% річних та інших зобов`язань.

При цьому, вказуючи на те, що згідно умов договору застави майнових прав Публічне акціонерне товариство «Український професійний банк» передало в заставу Публічному акціонерному товариству «Авант-Банк» права вимоги за кредитним договором та забезпечувальними договорами, і у зв`язку невиконанням Публічним акціонерним товариством «Український професійний банк» умов міжбанківських кредитних договорів в частині повернення суми кредитів та процентів, Публічне акціонерне товариство «Авант-Банк» звернуло стягнення на передані в заставу майнові права, тим самим набувши прав кредитора по відношенню до Публічного акціонерного товариства "Банкомзв`язок" за кредитним договором №803/5 від 11.02.2014.

17.07.2015 у зв`язку із повним погашенням заборгованості між Публічним акціонерним товариством "Авант-Банк" та Публічним акціонерним товариством "Банкомзв`язок" було укладено договір про розірвання договору про відкриття кредитної лінії №803/5 від 11.02.2014.

На підставі постанови правління Національного банку України №348 від 28.05.2015 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Український професійний банк" до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №107 від 28.05.2015 "Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "Український професійний банк", згідно з яким з 29.05.2015 у банку було запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "Український професійний банк".

Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняте рішенням №158 від 28.08.2015 "Про початок процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства "Український професійний банк" та делегування повноважень ліквідатора банку".

Наказом уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації №26/ТА від 29.05.2015 було створено комісію з перевірки договорів (інших правочинів), укладених Публічним акціонерним товариством "Український професійний банк".

За результатами роботи комісії було встановлено нікчемність, зокрема, договору застави майнових прав від 26.05.2015 укладеного між Публічним акціонерним товариством «Український професійний банк» та Публічним акціонерним товариством «Авант-Банк» згідно п. 5, 7 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Відповідно до ч. 2 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов`язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною 3 цієї статті.

За результатами перевірки, здійсненої відповідно до ст. 38 цього Закону, виявляються правочини, які є нікчемними в силу приписів (на підставі) закону. У разі виявлення таких правочинів Фонд, його уповноважена особа чи банк не наділені повноваженнями визнавати або встановлювати правочини нікчемними.

Відповідний правочин є нікчемним не за рішенням уповноваженої особи Фонду, а відповідно до закону. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення на підставі ч. 2 ст. 215 ЦК України, ч. 3 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". Наслідки нікчемності правочину також настають для сторін у силу вимог закону. Рішення уповноваженої особи Фонду не є підставою для застосування таких наслідків. Таке рішення є внутрішнім розпорядчим документом, прийнятим уповноваженою особою, яка здійснює повноваження органу управління банку

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №910/24198/16, від 04.07.2018 у справі №819/353/16, від 05.12.2018 у справі №826/23064/15, від 27.02.2019 у справі №826/8273/16, у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 05.06.2020 у справі №920/653/18 та у постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №910/13850/18.

В такий спосіб, висновок комісії про виявлення правочинів, які є нікчемними в силу ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", є внутрішнім документом банку і не є беззаперечним доказом нікчемності здійснених операцій з погашення кредиту за кредитними договорами та правочинів про розірвання договорів про відкриття траншевої кредитної лінії, на що помилково посилалась апеляційна інстанція. Нікчемними правочини є саме в силу закону, а не висновку відповідної комісії Фонду, яка лише наділяється правом перевірки правочинів укладених банком протягом одного року до дня запровадження в ньому тимчасової адміністрації і складення за її результатом висновку.

При цьому, Фонд самостійно не може застосовувати наслідки недійсності нікчемних правочинів. У разі виявлення нікчемних правочинів Фонд зобов`язаний вчинити дії щодо застосування наслідків недійсності - звернутися до суду з відповідним позовом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №826/1476/15).

Поряд з цим, як встановлено під час розгляду справи, в матеріалах справи відсутні рішення суду щодо застосування наслідків нікчемних правочинів, тобто не було спростовано презумпцію дійсності правочинів віднесених Фондом до нікчемних. А отже, враховуючи закріплену в ст. 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину, договори кредиту №ММ72121LG від 24.04.2015 та №ММ72201LG від 29.04.2015, а також договір застави майнових прав №219 від 26.05.2015 вважаються правомірними, тобто такими, що породжують, змінюють або припиняють цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Що ж стосується посилання відповідача-1 на недослідження судом постанови НБУ від 30.04.2015 №293/БТ, то варто зазначити, що Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 05.06.2020 у справі №920/653/18 звернув увагу на те, що до діяльності банку, визнаного проблемним, не застосовуються норми, які регулюють діяльність банку, щодо якого введено тимчасову адміністрацію. Правове регулювання та обсяг повноважень банку, який визнано проблемним, та банку, до якого введено тимчасову адміністрацію, є різними. При цьому ні Законом України "Про банки і банківську діяльність", ні Положенням про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 17.08.2012 №346, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 17.09.2012 за №1590/21902, не встановлено заборони банку після визнання його проблемним укладати договори, відкривати поточні рахунки та зараховувати на рахунок кошти. Крім того, у постанові Національного банку України №293/БТ не передбачено заборони на перерахування (списання) грошових коштів із поточних рахунків юридичних осіб, відкритих у такому банку, а невиконання посадовими особами банку наведених у постанові Національного банку України приписів про віднесення банку до категорії проблемних саме по собі не може бути підставою для висновку про нікчемність або недійсність вчиненого ним правочину.

В такий спосіб, дії з перерахування грошових коштів з рахунку на рахунок не є правочинами у розумінні норм цивільного законодавства, а є банківськими операціями, тому не можуть визнаватись нікчемними.

Таким чином, враховуючи відсутність спору щодо застосування наслідків недійсності нікчемних правочинів та з урахуванням презумпції правомірності договору, посилання скаржника на постанову Національного банку України №293/БТ є недоречним.

Виходячи з вищезазначеного та беручи до уваги, що іпотека припиняється в разі припинення основного зобов`язання, зокрема, на підставі виконання, висновки суду першої інстанції про те, що забезпечувальне зобов`язання також припинилося, є правильними та обґрунтованими.

Водночас колегія суддів враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ч. 5 ст. 3, абз. 2, 7 ч. 1 ст. 17 Закону України "Про іпотеку", п. 1 ч. 1 ст. 593 ЦК України).

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (ст. 599 ЦК України).

Зважаючи на приписи ст. 509 ЦК України, ст. 79 ГПК України щодо вірогідності доказів, враховуючи імперативні приписи ст. 75 ГПК України, суд апеляційної інстанції відзначає, що встановлені та оцінені судами докази дають підстави дійти висновку про відсутність заборгованості за кредитним договором №803/5 від 11.02.2014, що у свою чергу надає підстави стверджувати про припинення основного зобов`язання та, як наслідок, припинення іпотеки.

Щодо заяленої позивачем вимоги про визнання договору іпотеки припиненим та доводів скаржника про невідповідність наведеної вимоги встановленим законом способам захисту, колегія суддів зазначає таке.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

За змістом ч. ч. 1-2 ст. 5 ГПК України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19).

Особливість спорів про захист інтересу у правовій визначеності при виконанні договірних зобов`язань полягає в тому, що позивач просить суд підтвердити (визнати) існуючий стан прав і обов`язків у договірних відносинах з іншою стороною для правової визначеності сторін договору в цих відносинах, однакового розуміння ними своїх прав та обов`язків за цим договором.

Саме цим спори про захист інтересу у правовій визначеності при виконанні договірних зобов`язань відрізняються від спорів про зміну, припинення правовідносин (наприклад, зміну, розірвання договору), коли договірні відносини між сторонами змінюються або припиняються внаслідок судового рішення.

Одним зі способів захисту, який передбачений ч. 2 ст. 16 ЦК України, є визнання права. Норми ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України визначають такі способи захисту, як визнання наявності або відсутності прав.

Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Отже, зобов`язання містить дві нерозривно поєднані складові - обов`язок боржника вчинити дію або утриматись від її вчинення та право кредитора вимагати виконання цього від боржника.

Виходячи з наведеного способами захисту інтересу особи у правовій визначеності при виконанні договірних зобов`язань можуть бути:

1) визнання права позивача;

2) визнання відсутнім (припиненим) обов`язку позивача;

3) визнання відсутнім (припиненим) права вимоги відповідача.

Схожі висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 21.11.2012 у справі №6-134цс12 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов`язків. За змістом пункту 7 цієї статті окремим способом захисту є припинення правовідношення.

За змістом правила, викладеного в ч. 1 ст. 593 ЦК України, відбувається припинення права іпотеки в разі належного виконання основного зобов`язання, що забезпечено у такий спосіб.

Встановлення факту припинення основного зобов`язання в результаті його належного виконання має своїм наслідком також й припинення додаткових (акцесорних) зобов`язань за договорами іпотеки.

Звернення особи до суду з позовом про визнання іпотеки такою, що припинена, на підставі ч. 1 ст. 593 ЦК України не є необхідним, проте такі вимоги можуть розглядатися судом у разі наявності відповідного спору.

Виходячи із загальних засад цивільного законодавства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов`язків сторін (ст. ст. 3, 12-15, 20 ЦК України), Верховний Суд зробив висновок, що у разі невизнання кредитором права іпотекодавця, передбаченого ч. 1 ст. 593 ЦК України, на припинення зобов`язання, таке право підлягає захисту судом шляхом визнання його права на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Отже, право іпотекодавця (в даному випадку особи, яка володіє об`єктом, що було передано в іпотеку) підлягає судовому захисту за його позовом шляхом визнання іпотеки такою, що припинена, а не шляхом припинення договору іпотеки чи шляхом припинення зобов`язання за договором.

Наведений правовий висновок сформульовано Верховним Судом України у постанові від 04.02.2015 у справі №6-243цс14 та підтримано Верховним Судом в постановах від 18.09.2019 у справі №695/3790/15-ц, від 02.10.2019 у справі №126/1056/15-ц, від 22.01.2022 у справі №127/26402/20, від 01.02.2023 у справі №910/9872/21.

Тобто, визнання договору іпотеки припиненим може розглядатись як належний спосіб захисту, що правильно було враховано господарським судом першої інстанції.

Конституцією України в ст. 41 закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до приписів ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Захист власності кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В такий спосіб невизнання відповідачем-1 припиненою іпотеку після виконання зобов`язань за основним договором вочевидь підтверджує наявність у позивача права або законного інтересу за захистом якого він звертається до суду, оскільки порушує права власника на вільне володіння, користування та розпорядження зазначеним майном, створює для нього та зацікавлених осіб правову невизначеність щодо його статусу.

Отже, передаючи спір на вирішення суду позивач прагне захистити свої майнові права та інтереси.

Звертаючись до суду із позовом у цій справі, позивач у прохальній частині позовної заяви просив визнати договір іпотеки припиненими. При цьому Товариство з обмеженою відповідальністю «Фрунзе 69» на обґрунтування своїх вимог як фактичні підстави позову визначало те, що зобов`язання за кредитним договором припинилося у зв`язку із його належним виконанням, тому іпотека за договором, яким забезпечувалося виконання кредитного договору як основного зобов`язання, також є припиненою як похідне зобов`язання. Як на правові підстави вимог, позивач посилався на ст. 599 ЦК України, ст. 17 Закону України «Про іпотеку».

Оцінюючи правомірність та ефективність обрано способу захисту, Північний апеляційний господарський суд виходить із того, що договір, в першу чергу, є домовленістю сторін. Договір як документ - є оформленням цієї домовленості. Під договором також розуміється й правовідношення, що виникло на підставі цієї домовленості, а змістом такого правового відношення є певні права та обов`язки сторін.

Зі змісту зазначених підстав позову є очевидним те, що позивач, звертаючись до суду, обґрунтовував свої вимоги припиненням саме іпотеки за іпотечним договором як правовідношення, тобто похідного зобов`язання, а не самого договору іпотеки, як домовленості чи документу, тобто застосованої в іншому сенсі категорії "договір".

Виходячи з такого розуміння категорії "договір", вимога про визнання таким, що припинено, договору іпотеки, а також вимога про визнання такими, що припинилися правові відносини з іпотеки, є тотожними за своєю правовою природою та змістом, про що вірно відмічено місцевим господарським судом.

При цьому суд апеляційної інстанції враховує, що некоректне, з точки зору лінгвістики, формулювання вимог позову не може бути перешкодою для захисту порушеного права особи, яка звернулася до суду, оскільки надміру формалізований підхід щодо дослівного розуміння вимог позову, як реалізованого способу захисту, суперечить завданням господарського судочинства, якими є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що позивач у справі, яка переглядається, незважаючи на некоректне формулювання позовної вимоги, під час звернення до суду з позовом обрав правомірний та ефективний спосіб відновлення порушених прав - визнання права (що включає в себе також відсутність права). Тому Господарський суд міста Києва врахувавши зміст позовної заяви та задовольняючи позов шляхом «визнання припиненою іпотеки за іпотечним договором», тоді як позивач просив суд «визнати припиненим іпотечний договір», не здійснив зміну предмета позову, оскільки обраний позивачем спосіб захисту прав та інтересів залишається незмінним. До того ж слід звернути увагу, що за встановлених судом обставин, виходячи з підстав позову, в даному випадку відмова в задоволенні позову з підстав його невідповідності встановленим законом способам захисту була б проявом надмірного формалізму при вирішенні цього питання.

Зазначений підхід щодо недопустимості надмірного формалізму узгоджується з позицією, викладеною, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20.08.2021 у справі №149/2736/20, від 29.09.2021 у справі №910/12662/20.

Таким чином, доводи скаржника щодо виходу місцевого господарського суду за межі позовних вимог є безпідставними та спростовуються наведеним вище.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовної вимоги шляхом визнання припиненою іпотеки за іпотечним договором від 25.11.2010, укладеним між Публічним акціонерним товариством «Український професійний банк» та Приватним акціонерним товариством «Банкомзв`язок», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л., зареєстрованого в реєстрі №10843.

Щодо посилань скаржника, як на підставу для відмови в позові в силу невідповідності позовної вимоги встановленим законом способам захисту, на постанови Верховного Суду від 26.10.2022 у справі №335/4805/21, від 31.03.2021 у справі №686/4303/18, від 11.08.2021 у справі №363/3686/18, від 03.08.2022 у справі №441/156/20, постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №905/2260/17 та від 19.01.2019 у справі №916/1415/19, слід відмітити наступне.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (інтересу). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки сформульовано, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 22.08.2018 у справі №925/1265/16).

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (такі висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №910/3009/18, від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, від 27.11.2018 у справі №905/2260/17, від 16.02.2021 у справі №910/2861/18).

Отже, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси юридичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Суд, відповідно до викладеної в позові вимоги, може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, який не суперечить закону, але лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної у позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів (п. 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №916/3156/17, постанова Верховного Суду від 11.08.2021 у справі №363/3686/18).

Як уже зазначалося вище, позивач звертаючись до суду з даним позовом позивач обґрунтовував свої вимоги припиненням саме іпотеки за іпотечним договором як правовідношення, тобто похідного зобов`язання, а не самого договору іпотеки, як домовленості чи документу. При цьому підставою позову є невизнання та порушення відповідачами майнових прав позивача на спірну будівлю. Відтак, дослідивши певні обставини та подані на їх підтвердження докази (пов`язані з наявністю перешкод у здійсненні власником (позивачем) права користування та розпорядження своїм майном, а також можливості його захисту у спосіб, визначений у позовній заяві), місцевий господарський суд вірно встановивши, що хоча обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, дійшов вірного висновку про те, що порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом. А тому, оскаржуване рішення суду першої інстанції не суперечить висновкам наведеним в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №905/2260/17 та від 19.01.2019 у справі №916/1415/19, постановах Верховного Суду від 26.10.2022 у справі №335/4805/21, від 31.03.2021 у справі №686/4303/18, від 11.08.2021 у справі №363/3686/18 та від 03.08.2022 у справі №441/156/20.

Також колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Фрунзе 69" про зобов`язання відповідача-1 передати позивачеві оригінал іпотечного договору від 25.11.2010, оскільки така вимога не є ефективним способом захисту для усунення перешкод у користуванні та розпорядженні спірним об`єктом.

При цьому слід зауважити, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим кодексом.

За приписами статей 74, 76, 77 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 08.02.2023 у справі №910/568/21 прийнято з повним та усебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста" не підлягає задоволенню.

У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 08.02.2023 у справі №910/568/21 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста".

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у строк двадцять днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 10.04.2023.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді В.В. Андрієнко

С.І. Буравльов