РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

28.03.2023Справа № 910/10308/22

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лінія Автоматики"

до Автогаражного кооперативу по експлуатації гаражів та зберіганню транспортних засобів "Північ"

про стягнення грошових коштів

та

за зустрічним позовом Автогаражного кооперативу по експлуатації гаражів та зберіганню транспортних засобів "Північ"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лінія Автоматики"

про стягнення грошових коштів

Суддя Котков О.В.

Секретар судового засідання Горенюк Т.О.

Представники учасників справи: не з`явилися.

СУТЬ СПОРУ:

04 жовтня 2022 року до Господарського суду міста Києва від Товариства з обмеженою відповідальністю "Лінія Автоматики" (позивач) надійшла позовна заява б/н від 28.09.2022 року до Автогаражного кооперативу по експлуатації гаражів та зберіганню транспортних засобів "Північ" (відповідач) про стягнення заборгованості за договором № 18-01/11/2021 від 18.11.2021 року у розмірі 32 580,00 грн. (тридцять дві тисячі п`ятсот вісімдесят гривень).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання за договором № 18-01/11/2021 від 18.11.2021 року, зокрема, у визначені договором строки у повному обсязі не здійснив оплату вартості поставленого позивачем товару, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.10.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/10308/22, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін; визначено відповідачу строк у п`ятнадцять днів з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позов із урахуванням вимог, передбачених статтею 165 Господарського процесуального кодексу України, з викладенням мотивів повного або часткового відхилення вимог позивача з посиланням на діюче законодавство; докази направлення відзиву позивачу.

Відповідно до норм частин 1-3 статті 180 Господарського процесуального кодексу України відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об`єднуються в одне провадження з первісним позовом.

Як вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 127 ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.10.2022 року у справі № 910/10308/22 вручено відповідачу - 14.11.2022 року.

Тобто, строк для подання відзиву на позовну заяву та зустрічного позову до 29.11.2022 року.

25.11.2022 року через відділ діловодства суду від Автогаражного кооперативу по експлуатації гаражів та зберіганню транспортних засобів "Північ" надійшов відзив, в якому відповідач проти позовних вимог заперечив, мотивуючи це відсутністю підстав для проведення розрахунків за договором № 18-01/11/2021 від 18.11.2021 року, оскільки обладнання за цим правочином відповідач від позивача не отримував, на бухгалтерському обліку таке обладнання не перебуває. Крім того, колишній голова АГК «Північ» Савченко П.І. не мав повноважень на погодження від АГК «Північ» будь-яких документів, у тому числі і підписувати видаткову накладну № 1 від 20.02.2022 року.

Крім того, 25.11.2022 року через відділ діловодства суду від Автогаражного кооперативу по експлуатації гаражів та зберіганню транспортних засобів "Північ" надійшла зустрічна позовна заява б/н б/д до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лінія Автоматики" про стягнення заборгованості у розмірі 128 379,30 грн., з них: попередньої оплати - 90 000,00 грн. (дев`яносто тисяч гривень), 3% річних - 2507,67 грн. (дві тисячі п`ятсот сім гривень 67 копійок), інфляційних нарахувань - 22 364,31 грн. (двадцять дві тисячі триста шістдесят чотири гривні 31 копійка) та пені - 13 507,32 грн. (тринадцять тисяч п`ятсот сім гривень 32 копійки).

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не здійснив поставку попередньо оплаченого позивачем згідно договору № 18-01/11/2021 від 18.11.2021 року товару, внаслідок чого позивачем звернувся до суду з позовом про стягнення попередньої оплати у розмірі 90 000,00 грн. Крім того, позивачем за зустрічним позовом нараховано та заявлено до стягнення 3% річних у розмірі 2507,67 грн., інфляційних нарахувань у розмірі 22 364,31 грн. та пені у розмірі 13 507,32 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.12.2022 року у справі № 910/10308/22 зустрічну позовну заяву б/н б/д Автогаражного кооперативу по експлуатації гаражів та зберіганню транспортних засобів "Північ" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лінія Автоматики" про стягнення грошових коштів залишено без руху, надано Автогаражному кооперативу по експлуатації гаражів та зберіганню транспортних засобів "Північ" строк для усунення встановлених недоліків позовної заяви протягом 5 (п`яти) днів з дня вручення даної ухвали.

У відповідності до відомостей з офіційного веб-сайту Державного підприємства "Укрпошта" за поштовим ідентифікатором № 560 вбачається, що поштове відправлення з ухвалою суду від 01.12.2022 року у справі № 910/10308/22 не вручене під час доставки: інші причини - 14.12.2022 року.

22.12.2022 року через відділ діловодства суду від Автогаражного кооперативу по експлуатації гаражів та зберіганню транспортних засобів "Північ" надійшла заява б/н б/д «Про усунення недоліків зустрічної позовної заяви» (направлена відправленням «Укрпошта Стандарт» 14.12.2022 року за штриховим кодовим ідентифікатором 842, що підтверджується датою оформлення на конверті).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.12.2022 року прийнято зустрічну позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, об`єднано зустрічну позовну заяву Автогаражного кооперативу по експлуатації гаражів та зберіганню транспортних засобів "Північ" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лінія Автоматики" про стягнення грошових коштів в одне провадження з первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лінія Автоматики" до Автогаражного кооперативу по експлуатації гаражів та зберіганню транспортних засобів "Північ" про стягнення грошових коштів, ухвалено перейти до розгляду справи № 910/10308/22 за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 24.01.2023 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.01.2023 року підготовче засідання відкладено на 16.02.2023 року.

В підготовчому засіданні 16.02.2023 року судом оголошувалася перерва.

Судом в підготовчому засіданні 23.02.2023 року було розглянуте та відхилене клопотання про виклик свідків. Відхиляючи наведене клопотання, суд виходив з того, що згідно зі ст. 88 Господарського процесуального кодексу України показання свідка викладаються ним письмово у заяві свідка. У заяві свідка зазначаються ім`я (прізвище, ім`я та по батькові), місце проживання (перебування) та місце роботи свідка, поштовий індекс, реєстраційний номер облікової картки платника податків свідка за його наявності або номер і серія паспорта, номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти (за наявності), обставини, про які відомо свідку, джерела обізнаності свідка щодо цих обставин, а також підтвердження свідка про обізнаність із змістом закону щодо кримінальної відповідальності за надання неправдивих показань та про готовність з`явитися до суду за його викликом для підтвердження своїх свідчень. Підпис свідка на заяві посвідчується нотаріусом. Не вимагається нотаріальне посвідчення підпису сторін, третіх осіб, їх представників, які дали згоду на допит їх як свідків. Заява свідка має бути подана до суду у строк, встановлений для подання доказів.

Відповідно до статті 89 Господарського процесуального кодексу України свідок викликається судом для допиту за ініціативою суду або за клопотанням учасника справи у разі, якщо обставини, викладені свідком у заяві, суперечать іншим доказам або викликають у суду сумнів щодо їх змісту, достовірності чи повноти. Суд має право зобов`язати учасника справи, який подав заяву свідка, забезпечити явку свідка до суду або його участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Якщо свідок без поважних причин не з`явився в судове засідання або не взяв участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції, суд не бере до уваги його показання. В ухвалі про виклик свідка суд попереджає свідка про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання.

З наведених вище процесуальних норм вбачається, що клопотання про виклик свідка може бути задоволене у випадку одночасного існування таких умов: 1) наявність у матеріалах справи письмової нотаріально засвідченої заяви свідка; 2) обставини, викладені свідком у заяві, суперечать іншим доказам або викликають у суду сумнів щодо їх змісту, достовірності чи повноти.

Разом з тим, суд зазначає, що матеріали справи № 910/10308/22 не містять письмових нотаріально засвідчених заяв свідків - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , з огляду на що у задоволенні клопотання представника ТОВ «Лінія Автоматики» про виклик свідків, судом відмовлено.

Крім того, в підготовчому засіданні 23.02.2023 року судом було розглянуте та відхилене клопотання про витребування доказів представника ТОВ «Лінія Автоматики». В задоволенні вказаного клопотання судом відмовлено з підстав його необгрунтованості в аспекті ст. 80, 81 Господарського процесуального кодексу України.

В підготовчому засіданні 23.02.2023 року судом також була розглянута та відхилена заява про усунення адвоката Васюка М.М. від представництва інтересів ТОВ «Лінія Автоматики» представника АГК «Північ», про що судом постановлено протокольну ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання 23.02.2023 року. Відхиляючи наведену заяву суд виходив з того, що посилання на порушення адвокатом обмежень, запроваджених ч. 2 ст. 59 ГПК України є помилковим, оскільки такі не вбачаються з матеріалів справи № 910/10308/22. Інші аспекти неможливості представництва внаслідок конфлікту інтересів щодо представництва під час здійснення адвокатської діяльності ч. 2 ст. 59 ГПК України не врегульовані. Сам по собі факт надання адвокатом Васюком М.М. в різні проміжки часу правової допомоги ТОВ «Лінія Автоматики» та ОСОБА_3 не свідчить про порушення адвокатом вимог Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та Правил адвокатської етики. Крім того, чинним Господарським процесуальним кодексом України не передбачено такої процесуальної дії, як усунення адвоката.

За ч. 4 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України ухвали суду, які оформлюються окремим документом, постановляються в нарадчій кімнаті, інші ухвали суд може постановити, не виходячи до нарадчої кімнати.

Так, в підготовчому засіданні 23.02.2023 року судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження, яка занесена до протоколу судового засідання, та призначено справу № 910/10308/22 до судового розгляду по суті на 28.03.2023 року.

Представники учасників справи в судове засідання 28.03.2023 року не з`явилися.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

18.11.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лінія Автоматики" (постачальник) та Автогаражним кооперативом по експлуатації гаражів та зберіганню транспортних засобів "Північ" (покупець) укладено договір № 18-01/11/2021 (надалі - договір), відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов`язується передати (поставити) покупцеві обладнання, зазначене у специфікаціях (специфікації), і погоджене у накладних (обладнання), які є додатками до договору та невід`ємними частинами договору, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити вказане обладнання.

Згідно з п. 1.2. договору найменування, кількість, ціна обладнання, наводяться у специфікаціях і погоджуються у накладних на обладнання. Накладні надаються постачальником покупцю під час приймання-передачі обладнання, і підписується покупцем, як це зазначено у п. 2.3. договору.

За умовами п. 2.1. договору постачальник зобов`язується протягом 30 календарних днів поставити обладнання на адресу покупця. Поставка обладнання постачальником покупцю здійснюється на місце поставки м. Київ, про що сторони погоджують у специфікаціях (п. 2.2. договору).

Пунктом 3.2. договору визначено, що загальна сума договору становить 122 580,00 грн.

Відповідно до п. 3.3. договору покупець проводить розрахунок з постачальником шляхом перерахування відповідної суми грошових коштів на поточний рахунок постачальника наступним чином: попередню оплату у розмірі 90 000,00 грн. покупець здійснює на протязі 3 (трьох) банківських днів з моменту підписання сторонами даного договору (п. 3.3.1.); остаточний розрахунок у розмірі 32 580,00 грн. покупець здійснює на протязі 3 (трьох) банківських днів з дати видаткової накладної на приймання-передачу обладнання (п. 3.3.2.).

Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2021 року, але припиняє свою дію не раніше повного виконання сторонами зобов`язань, що ним передбачені (п. 8.1. договору).

До договору № 18-01/11/2021 від 18.11.2021 року було укладено специфікацію № 1 (додаток № 1 до договору), у якій сторонами за договором було визначено найменування, кількість, ціну та місце поставки обладнання.

Згідно специфікації № 1 загальна вартість обладнання становить 122 580,00 грн.

У специфікації № 1 визначено, що поставка обладнання постачальником покупцю здійснюється на місце поставки Закревського, 93, м. Київ, 02232.

На виконання умов договору № 18-01/11/2021 від 18.11.2021 року постачальник поставив, а покупець отримав товар (обладнання) на загальну суму 122 580,00 грн., що підтверджується видатковою накладною № 1 від 20.02.2022 року. Вказана видаткова накладна без зауважень та заперечень підписана представниками постачальника та покупця.

Звертаючись до суду із позовом у даній справі, позивач за первісним позовом зазначає, що відповідачем за первісним позовом було здійснено лише часткову оплату товару (обладнання) на 90 000,00 грн., залишок неоплаченого товару (обладнання) становить 32 580,00 грн.

Спір у справі виник у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем за первісним позовом, на думку позивача за первісним позовом, грошового зобов`язання з оплати поставленого за договором № 18-01/11/2021 від 18.11.2021 року товару (обладнання), у зв`язку з чим позивач за первісним позовом вказує на наявність заборгованості у розмірі 32 580,00 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що первісні позовні вимоги підлягають задоволенню, в задоволенні зустрічних позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Пунктом 1 ст. 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Нормами ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Приписами ч. 1 ст. 665 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) сплатити за нього певну грошову суму.

Нормами ст. 691 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Як вже було встановлено судом вище, на виконання умов договору № 18-01/11/2021 від 18.11.2021 року постачальник поставив, а покупець отримав товар (обладнання) на загальну суму 122 580,00 грн., що підтверджується видатковою накладною № 1 від 20.02.2022 року.

Зазначена видаткова накладна містить найменування юридичних осіб, а також підписи осіб, які передають та отримують товар, найменування товару, його кількість, вартість, та інші необхідні реквізити, тобто відповідає вимогам законодавства та є у відповідності до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинним бухгалтерським документом, який фіксує факт здійснення господарської операції та є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Видаткова накладна підписана зі сторони покупця без жодних зауважень щодо асортименту, комплектності, кількості і якості поставленого товару. Відтиск печатки покупця на видатковій накладній є свідченням участі особи у здійсненні господарської операції за цією накладною.

Судом встановлено, що за отриманий товар (обладнання) покупець розрахувався лише частково на 90 000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 475 від 25.11.2021 року, вартість неоплаченого товару (обладнання) становить 32 580,00 грн.

За умовами п. 3.3.2. договору остаточний розрахунок у розмірі 32 580,00 грн. покупець здійснює на протязі 3 (трьох) банківських днів з дати видаткової накладної на приймання-передачу обладнання.

Отже, виходячи з умов п. 3.3.2. договору строк оплати товару за видатковою накладною № 1 від 20.02.2022 року є таким, що настав 23.02.2022 року.

Станом на момент звернення до суду з даним позовом за отриманий товар (обладнання) покупець у повному обсязі не розрахувався, внаслідок чого у останнього утворилась заборгованість перед постачальником в розмірі 32 580,00 грн.

В свою чергу, відповідач за первісним позовом, заперечуючи проти позовних вимог вказував, що з 22.09.2021 року внаслідок протиправних дій рейдерським шляхом змінено керівництво АГК «Північ», керівником АГК «Північ» став Савченко П.І. По даному факту вчиненого кримінального правопорушення Деснянським управлінням поліції ГУНП в м. Києві розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0002605 від 01.10.2021 року, що підтверджується витягом з ЄРДР. Наказом Міністерства юстиції України № 493/5 від 14.02.2022 року скасовано в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань реєстраційні дії 24.09.2021 № 014000334 «Державна реєстрація змін до відомостей про юридичну особу» та від 28.09.2021 № 15000334 «Державна реєстрація змін до відомостей про юридичну особу», проведені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дібровою Ольгою Сергіївною щодо Автогаражного кооперативу по експлуатації гаражів та зберіганню транспортних засобів «Північ», тому станом на 20.02.2022 року Савченко П.І. не мав повноважень на підписання первинних документів від імені АГК «Північ», в тому числі видаткової накладної № 1 від 20.02.2022 року. Крім того, видаткова накладна № 1 датована 20.02.2022 року, що припадає на неробочий (вихідний день) - неділю. АГК «Північ» обладнання за договором № 18-01/11/2021 від 18.11.2021 року від постачальника не отримувало, на бухгалтерському обліку таке обладнання не перебуває.

Викладені у відзиві на позовну заяву доводи відповідача АГК «Північ» суд оцінює критично з огляду на те, що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань державна реєстрація змін до відомостей про юридичну особу відбулась 23.02.2022 року № 021000334, зміна керівника юридичної особи АГК «Південь», тобто станом на 20.02.2022 року Савченко П.І. мав необхідний обсяг повноважень на здійснення господарської операції - придбання товару (обладнання) за видатковою накладною № 1 від 20.02.2022 року.

Крім того, сам по собі факт внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань та існування кримінального провадження за № 0002605 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 358 Кримінального кодексу України, судом до уваги не приймається, оскільки доказів завершення кримінального провадження № 0002605 та встановлення у межах такого кримінального провадження факту підробки документів відповідачем за первісним позовом не надано, у той час як для господарського суду у відповідності до частини 6 статті 75 Господарського процесуального кодексу України преюдиційне значення має лише обвинувальний вирок суду, який набрав законної сили.

Поряд з цим суд відмічає, що відповідальність і контроль за дотриманням порядку зберігання печатки і штампів, а також законність користування ними покладається на керівника підприємства, який у разі її втрати має негайно повідомити правоохоронні органи.

В даному випадку в матеріалах справи відсутні докази того, що печатка АГК «Північ» була використана особою, неуповноважною на її використання, зокрема звернення підприємства до правоохоронних органів з відповідною заявою про викрадення чи втрату печатки.

Видаткова накладна № 1 від 20.02.2022 року містить відтиск печатки АГК «Північ», враховуючи, що відповідач за первісним позовом несе повну відповідальність за законність використання його печатки, зокрема, при нанесенні її відбитків на документах первинного бухгалтерського обліку, суд має з`ясувати питання з приводу того, чи печатка АГК «Північ» була загублена, викрадена в нього або в інший спосіб вибула з його володіння, через що печаткою могла б протиправно скористатися інша особа.

З`ясування відповідних питань і оцінка пов`язаних з ними доказів має істотне значення для вирішення такого спору, оскільки це дозволило б з максимально можливим за цих обставин ступенем достовірності ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні відповідних господарських операцій. Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 року у справі № 910/6216/17 та від 05.12.2018 року у справі № 915/878/16.

У матеріалах справи, відсутні будь-які дані про те, що печатка АГК «Північ» була загублена, викрадена або в інший спосіб вибула з його володіння, через що печаткою могла б скористатися інша особа. Отже, наявність підпису та відтиск печатки АГК «Північ» на видатковій накладній № 1 від 20.02.2022 року є свідченням участі покупця у здійсненні господарської операції з отримання товару.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.12.2018 року у справі № 910/19702/17.

При цьому, АГК «Північ» не заперечує справжність печатки, доказів протиправності використання своєї печатки чи доказів її викрадення, так само як і доказів звернення до правоохоронних органів з приводу викрадення чи втрати печатки, відповідачем за первісним позовом не надано. Отже, підстави вважати, що печатка використовувалась поза волею АГК «Північ» відсутні.

Судом встановлено, що відповідачем за первісним позовом платіжним дорученням № 475 від 25.11.2021 року сплачено 90 000,00 грн., де платником зазначено АГК «Північ», отримувачем - ТОВ «Лінія Автоматики», з призначенням платежу «Оплата по договору №18-01/11/2021 від 18.11.2021р. за обладнання для системи відеонагляду у т.ч. ПДВ 20,00% - 15000,00».

Окрім цього, суд звертає увагу, що згідно ст. 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Саме таке визначення наводиться в постанові Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі № 449/1154/14.

Верховним судом застосовується при розгляді як цивільних, так і господарських справ доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки).

Так, у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок, що «доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Використовувалась ця доктрина і у постанові Верховного Суду від 07.08.2019 року у справі № 496/1561/16-ц.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджуються доводи позивача за первісним позовом про поставку товару (обладнання) на загальну суму 122 580,00 грн., його отримання відповідачем за первісним позовом та часткову оплату в розмірі 90 000,00 грн., беручи до уваги відсутність доказів проведення остаточного розрахунку за товар (обладнання), суд дійшов висновку про доведеність позивачем за первісним позовом належними та допустимими доказами порушення відповідачем за первісним позовом його прав в частині повної та своєчасної оплати поставленого товару (обладнання) за договором № 18-01/11/2021 від 18.11.2021 року у розмірі 32 580,00 грн.

Приймаючи до уваги встановлені судом факти та обставини, що були наведені вище, суд дійшов висновку, що викладені відповідачем за первісним позовом у відзиві заперечення на позов не спростовують зазначених позивачем за первісним позовом в позові доводів за встановлених вище судом фактів та обставин.

Судові витрати позивача за первісним позовом по сплаті судового збору в сумі 2481,00 грн. відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача за первісним позовом.

Щодо зустрічних позовних вимог Автогаражного кооперативу по експлуатації гаражів та зберіганню транспортних засобів "Північ" про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лінія Автоматики" попередньої оплати у розмірі 90 000,00 грн., 3% річних у розмірі 2507,67 грн., інфляційних нарахувань у розмірі 22 364,31 грн. та пені у розмірі 13 507,32 грн. суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 Господарського процесуального кодексу України, право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Позивач звертаючись до суду з позовом самостійно визначає у ній, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача про яке ним зазначається в позовній заяві здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19.09.2019 року у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 року у справі № 910/8357/18).

Суд акцентує, позивач як особа, яка вважає, що її право порушено самостійно визначає докази, які на його думку підтверджують заявлені вимоги. Проте, обов`язок надання правового аналізу заявлених вимог, доказів на їх підтвердження та спростування доводів учасників справи, покладений на господарський суд.

Визначення поняття доказів, вимоги щодо доказів, властивостей доказів та порядку їх оцінки урегульовано у главі 5 "Докази та доказування" ГПК України.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами першою, третьою статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).

17.10.2019 року набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.1997 наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 року у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 року у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Відповідно до частини четвертої статті 11 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Судом встановлено, що між сторонами укладено договір № 18-01/11/2021 від 18.11.2021 року, який за своєю правовою природою є договором поставки. Договір у передбаченому чинним законодавством України порядку недійсним визнано не було, тобто останній є чинним.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд прийняв договір № 18-01/11/2021 від 18.11.2021 року, як належну підставу у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України для виникнення у сторін цього правочину взаємних цивільних прав та обов`язків з поставки товару та його оплати.

Згідно з частиною першою статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який мас бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося.

Згідно зі ст. 693 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, 25.11.2021 року на виконання умов договору № 18-01/11/2021 від 18.11.2021 року (п. 3.3.1. договору) АГК «Північ» (позивач за зустрічним позовом) платіжним дорученням № 475 від 25.11.2021 року сплачено 90 000,00 грн. Призначенням платежу за цим платіжним дорученням є «Оплата по договору №18-01/11/2021 від 18.11.2021р. за обладнання для системи відеонагляду у т.ч. ПДВ 20,00% - 15000,00».

На підставі видаткової накладної № 1 від 20.02.2022 року постачальник (відповідач за зустрічним позовом) поставив, а покупець (позивач за зустрічним позовом) отримав товар (обладнання) на загальну суму 122 580,00 грн. У наведеній накладній зазначено, що поставка здійснюється згідно з договором № 18-01/11/2021 від 18.11.2021 року.

Порядок оформлення документів, які можуть підтверджувати господарські операції передбачено Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно з частиною 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Як вбачається з видаткової накладної № 1 від 20.02.2022 року вона містить найменування суб`єктів господарювання, які передають та отримують товар, найменування товару, його кількість, вартість, особистий підпис уповноважених осіб сторін (підписи яких були засвідчені відтиском печатки товариств). Таким чином, вказана видаткова накладна є первинним документом, який фіксує факт здійснення господарської операції та є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Судом встановлено, що видаткова накладна № 1 від 20.02.2022 року підписана зі сторони покупця без жодних зауважень щодо асортименту, комплектності, кількості і якості поставленого товару. Суд вважає, що відтиск печатки на видатковій накладній є свідченням участі АГК «Північ» як юридичної особи, у здійсненні господарської операції за цією видатковою накладною. Зокрема, відтиском печатки організації засвідчується на документі підпис відповідальної особи, яка мала доступ до печатки.

При цьому суд зауважує, що АГК «Північ» не заперечує справжність печатки, доказів протиправності використання своєї печатки чи доказів її викрадення, так само як і доказів звернення до правоохоронних органів з приводу викрадення чи втрати печатки, ним не надано. Отже, підстави вважати, що печатка використовувалась поза волею АГК «Північ» відсутні.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що видаткова накладна № 1 від 20.02.2022 року, що міститься в матеріалах справи підтверджує факт поставки товару (обладнання) за договором № 18-01/11/2021 від 18.11.2021 року на загальну суму 122 580,00 грн. та є самостійною підставою для виникнення обов`язку у покупця здійснити розрахунки за отриманий товар.

Отже, наявною у матеріалах справи видатковою накладною № 1 від 20.02.2022 року підтверджується факт належного виконання постачальником своїх зобов`язань щодо поставки товару покупцю відповідно до умов укладеного договору на загальну суму 122 580,00 грн. Зворотного АГК «Північ» не доведено та судом не встановлено.

Враховуючи, що в матеріалах справи міститься видаткова накладна, яка підтверджує факт повного виконання постачальником своїх зобов`язаннь щодо поставки покупцю товару на суму 122 580,00 грн., позовні вимоги про стягнення з ТОВ «Лінія Автоматики» 90 000,00 грн. попередньої оплати є безпідставними та необгрунтованими, отже правові підстави для стягнення попередньої оплати у розмірі 90 000,00 грн. відсутні.

Встановивши обставини даної справи та надавши відповідну правову оцінку зібраним у справі доказам із застосуванням стандарту доказування, суд дійшов висновку про те, що зустрічні позовні вимоги АГК «Північ» про стягнення попередньої оплати у розмірі 90 000,00 грн. задоволенню не підлягають, з підстав їх недоведеності та необґрунтованості, в аспекті ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, за викладених в зустрічній позовній заяві обставин.

Щодо вимог АГК «Північ» про стягнення 3% річних у розмірі 2507,67 грн., інфляційних нарахувань у розмірі 22 364,31 грн. та пені у розмірі 13 507,32 грн. суд зазначає, що такі вимоги є похідними від первісної вимоги про стягнення попередньої оплати у розмірі 90 000,00 грн., і відмова у задоволенні первісної вимоги унеможливлює задоволення похідних вимог.

Серед іншого, суд також зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 року у справі № 909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 року Верховного Суду у справі № 910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2481,00 грн. відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача за первісним позовом.

Керуючись ст. 73, 86, 129, 219, 233, 236, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Первісний позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Автогаражного кооперативу по експлуатації гаражів та зберіганню транспортних засобів «Північ» (ідентифікаційний код 25661903, адреса: 02232, м. Київ, вул. Закревського, 93) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Лінія Автоматики» (ідентифікаційний код 33399728, адреса: 08150, Київська обл., Києво-Святошинський р-н, м. Боярка, вул. С.Лазо, 20) грошові кошти: основного боргу - 32 580,00 грн. (тридцять дві тисячі п`ятсот вісімдесят гривень) та судовий збір - 2481,00 грн. (дві тисячі чотириста вісімдесят одна гривня).

3. В задоволенні зустрічного позову відмовити повністю.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 11.04.2023р.

Суддя О.В. Котков