ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" квітня 2023 р. Справа № 907/620/21

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого судді Скрипчук О.С.

суддів Матущака О.І.

Плотніцького Б.Д.

секретар судового засідання Лагутін В.Б.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Грінвуд 2005 б/н від 13.12.2022 (вх. № 01-05/3137/22 від 19.12.2022)

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 24.11.2022 (повний текст рішення складено 24.11.2022, м. Ужгород, суддя Л.В. Андрейчук)

у справі № 907/620/21

за позовом: керівника Ужгородської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у Закарпатській області, м. Ужгород

до відповідача: Державного підприємства Ужгородське лісове господарство, с. Кам`яниця Закарпатської області

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Грінвуд 2005, м. Ужгород

про стягнення збитків за порушення лісового законодавства у розмірі 630 185,66 грн.

за участю представників:

прокурора: Твардовська М.М.

позивача: не з`явився

відповідача: не з`явився

третьої особи: не з`явився

ВСТАНОВИВ

Керівник Ужгородської окружної прокуратури в інтересах Держави в особі Державної екологічної інспекції у Закарпатській області звернувся з позовом до Державного підприємства «Ужгородське лісове господарство», яким просить стягнути з відповідача на користь держави збитки у розмірі 630 185,66 грн за порушення лісового законодавства. Позов заявлено з посиланням на статті 131-1 Конституції України, ст.ст.4, 53, 162-164 ГПК України ст. 208 ГК України, ст.ст.203, 215, 216, 236 Цивільного кодексу України, ст. ст. 1166, 1172 ЦК ст.ст.23, 24 Закону України про прокуратуру».

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем обов`язків постійного лісокористувача щодо вчинення дій, направлених на забезпечення охорони і збереження лісу, що призвело до незаконного вирубування, пошкодження до ступеня припинення росту, пошкодження до ступеня неприпинення росту, знищення природного підросту дерев, переруб межі лісосіки, несвоєчасного очищення місця заготівлі деревини та позалісосічну захаращеність від порубкових залишків, вивезення деревини з території лісосіки через русло постійного водотоку без облаштування переїзного містка, його захаращення порубковими рештками, а також заготівлю деревини з санітарних рубок в період масового розмноження диких тварин на підвідомчій відповідачу території та встановлено працівниками Державної екологічної інспекції в Закарпатській області в ході проведення планової перевірки ДП «Ужгородське ЛГ», про що складено акт №115/06 від 23.04.2021 року.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 24.11.2022 у справі №907/620/21 (суддя Андрейчук Л.В.) позов задоволено стягнуто з Державного підприємства Ужгородське лісове господарство (Україна, 89411, Закарпатська обл., Ужгородський р-н, село Кам`яниця, Вулиця Першотравнева, будинок 42, ) суму 502 100,97 грн (п`ятсот дві тисячі сто гривень 97 коп.) збитків за порушення лісового законодавства на користь Баранинської сільської територіальної громади (р/р UA 0007381 , код класифікації доходів бюджету 24062100, банк отримувача Казначейство України (ел. адм. подат.). Стягнуто з Державного підприємства Ужгородське лісове господарство (Україна, 89411, Закарпатська обл., Ужгородський р-н, село Кам`яниця, Вулиця Першотравнева, будинок 42, ) суму 7 533,89 грн (сім тисяч п`ятсот тридцять три гривні 89 коп.) сплаченого судового збору на користь Закарпатської обласної прокуратури (88000, Закарпатська обл., м. Ужгород, вул. Коцюбинського, 2а, ).

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що Відповідачем порушено правила використання лісових ресурсів дані факти зафіксовані Державною екологічною інспекцією у Закарпатській області в Акті перевірки та не заперечуються Відповідачем.

Не погоджуючись з даним рішенням суду Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРІНВУД 2005» подало апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення Господарського суду Закарпатської області від 24.11.2022 та прийняти нове рішення, яким позовну заяву Керівника ужгородської прокуратури м. Ужгород в інтересах Держави в особі Державної екологічної інспекції у Закарпатській області м. Ужгород залишити без розгляду на підставі п.2 ч.1 ст.226 ГК України.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судове рішення вимогам законності та обґрунтованості не відповідає, зокрема судом ненадано оцінки доказам щодо підстав для представництва інтересів позивача прокурором та підставі залучення до розгляду справи третьої особи ТОВ «Грінвуд-2005» на боці третьої сторони без самостійних вимог та ухвалення рішення яке впливає на права, обов`язки та інтереси апелянта у майбутньому.

Прокурором в інтересах позивача подано до суду відзив на апеляційну скаргу №07.53-107-606ВИХ-23 від 26.01.2023 (вх. №01-04/732/23), в якому просить рішення Господарського суду Закарпатської області від 24.11.2022 у справі №907/620/21 залишити без змін, апеляційну б/н від 13.12.2022 без задоволення.

Відзив на апеляційну скаргу мотивовано тим, що апеляційна скарга є необґрунтованою та висновків місцевого суду не спростовує.

Відповідно до п.4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи суд встановив наступне.

23 квітня 2021 року працівниками Державної екологічної інспекції у Закарпатській області, в ході проведення планової перевірки додержання суб`єктом господарювання, - Державним підприємством «Ужгородське лісове господарство», вимог законодавства у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів виявлено порушення, а саме ст.ст. 19, 64 Лісового кодексу України.

З Акту планового заходу державного нагляду (контролю) щодо дотримання Відповідачем законодавства у сфері охорони навколишнього природного середовища №115/06 від 23.04.2021 вбачається факт незабезпечення лісокористувачем (відповідачем) охорони і збереження закріплених за ним лісів, що призвело до незаконного вирубування, пошкодження до ступеня припинення росту, пошкодження до ступеня неприпинення росту, знищення природного підросту та інших пошкоджень на підвідомчій відповідачу території, що зафіксовано у означеному Акті №115/06 від 23.04.2021 та не заперечено відповідачем у встановленому законом порядку.

Так, виявлені Державною екологічною інспекцією у Закарпатській області порушення правил використання лісових ресурсів, які допущені Відповідачем та зафіксовані в Акті перевірки, не заперечуються Відповідачем, а відтак, апеляційний суд вважає доведеним порушення Відповідачем вимог природоохоронного законодавства (правил використання лісових ресурсів), що встановлені в означених пунктах Акту перевірки, як і правомірним є розмір нарахованої Позивачем шкоди за відповідні порушення.

Відповідно до Акту №115/06 від 23.04.2021, загальна сума збитків за порушення лісового законодавства становить 630 185,66 грн. Водночас, на адресу суду 02.08.2022 від позивача Державної екологічної інспекції у Закарпатській області надійшло клопотання про закриття провадження у справі в частині стягнення шкоди в розмірі 128 084,69 грн. Заявник повідомляє, що відповідачем частково відшкодована сума завданих збитків, у зв`язку з чим підстави для стягнення сказаної суми відсутні.

Як вбачається з доданих до клопотання платіжних доручень № 599 від 11.06.2021, № 747 від 01.07.2021, № 856 від 02.08.2021, № 855 від 03.08.2021, № 875 від 06.08.2021, №876 від 09.08.2021, №892 від 16.08.2021, №980 від 08.09.2021 відповідач частково відшкодував суму завданих збитків позивачу, залишкова сума збитків складає 502 100,97 грн.

Водночас, апеляційним судом встановлено те, що між відповідачем та ТОВ «Грінвуд 2005» діє Договір №19 від 31.03.2021р., відповідно до якого ТОВ «Грінвуд 2005» прийняло для розробки лісосіку, яка знаходиться на території Ужгородського лісництва, а саме квартал 30, виділ 4, площа 0.4 га, виділ 3, площа 0.1 га (додаток №2 до договору акт приймання-передачі лісосіки для розробки).

Відповідно до п.5.2.6. даного Договору, виконавець зобов`язаний керуватись чинним законодавством та нормативно-правовими актами, що діють в лісовому господарстві та лісовій промисловості.

Згідно п.5.2.7. Договору, виконавець зобов`язаний забезпечити дотримання чинного законодавства з охорони праці, пожежної безпеки, охорони природи та інших діючих нормативно-правових актів України під час виконання робіт як на лісосіці так і за її межами.

Водночас, згідно п.7.2. вищезазначеного Договору, керуючись положеннями ст. 837 Цивільного кодексу України, виконавець несе повну відповідальність за порушення (недотримання) чинного законодавства з охорони праці, пожежної безпеки, охорони природи та інших діючих нормативно-правових актів України під час надання послуг(виконання робіт) згідно цього Договору.

Таким чином, лісові ділянки на яких виявлено незаконні рубки стягнення шкоди по яких є предметом даної справи, передані для здійснення заготівлі деревини ТОВ "Грінвуд 2005", яке зобов`язалося забезпечити дотримання чинного законодавства під час виконання робіт як на лісосіці так і за її межами.

Даний факт стверджує про те, що у ДП «Ужгородське ЛГ» має право звернутись до суду з регресною вимогою щодо стягнення завданої шкоди з ТОВ «Грінвуд 2005».

Щодо підстав для представництва прокурором інтересів держави у спірних правовідносинах, апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно з ст.131-1 Конституції України на органи прокуратури України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Виходячи з вимог п.п.1, 2 ч.1 ст. З Закону України "Про прокуратуру", діяльність органів прокуратури ґрунтується на засадах верховенства права та законності.

Відповідно до частини 3 статті 23 цього ж нормативно-правового акту, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття інтерес держави.

Суд зазначає, що рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2002 №15-рп/2002 (справа про досудове врегулювання спорів) визначено, що положення частини другої статті 124 Конституції України стосовно поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (п. 4 мотивувальної частини).

Ці міркування Конституційний Суд зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак висловлене Судом розуміння поняття інтереси держави має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".

Відтак, інтереси держави охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація інтересів держави, особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Аналіз ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" дає суду підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.

Перший виключний випадок передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

Не здійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

Здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

Неналежність захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

При цьому суд звертає увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Як вбачається із матеріалів справи, позов заявлено прокурором в межах наданих йому законодавством повноважень в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції України у Закарпатській області, на яку законодавством покладено обов`язок щодо здійснення конкретних функцій у правовідносинах, пов`язаних із захистом інтересів держави.

Так, для вирішення питання щодо наявності підстав для представництва інтересів держави в особі Державної екологічної інспекції у Закарпатській області в суді, відповідно до ч.4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", Ужгородська окружна прокуратура Закарпатської області звернулася з листом №07.53-104-1799 вих-21 від 10.06.2021 до Державної екологічної інспекції у Закарпатській області, з проханням надати інформацію про те, чи зверталась Держекоінспекція до суду із позовною заявою до ДП "Ужгородське ЛГ" про стягнення шкоди завданої навколишньому природному середовищу порушеннями, виявленими в ході планової перевірки Відповідача і зафіксовані в Акті перевірки №115/06 від 23.04.2021 та чи буде подаватися відповідний позов в майбутньому.

На адресу Ужгородської окружної прокуратури Закарпатської області, Держекоінспекція надіслала у відповідь лист №1784-12 від 16.06.2021, в якому зазначила, що за результатами проведеної перевірки Відповідача складено розрахунок розміру шкоди, заподіяної лісу ДП «Ужгородське ЛГ», розмір якої склав 630 185,66 грн. Інспекція звернулася до Підприємства з письмовою претензією про добровільне відшкодування зазначеної суми збитків, а інформація щодо відшкодування збитків чи оскарження претензії у Позивача відсутня.

Згідно з п. 1 Положення про Державну екологічну інспекцію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.2017 за №275 (надалі Положення) Державна екологічна інспекція України (Держекоінспекція) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра захисту довкілля та природних ресурсів і який реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів.

Основним завданням Держекоінспекції є, зокрема, реалізація державної політики із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів (п.п. 1 п. 3 Положення).

Згідно з п. і) ч. 1 ст. 3 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» одним з основних принципів охорони навколишнього природного середовища є компенсація шкоди, заподіяної порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища.

Відповідно до п.п. 8 п. 4 Положення про Державну екологічну інспекцію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.2017 за №275, Держекоінспекція відповідно до покладених на неї завдань пред`являє претензії про відшкодування шкоди, збитків і втрат, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства з питань, що належать до її компетенції, та розраховує їх розмір, звертається до суду з відповідними позовами.

З врахуванням викладеного, беручи до уваги, що в спірних правовідносинах Державна екологічна інспекція у Закарпатській області є уповноваженим органом на подання відповідного позову з метою реалізації компетенції щодо здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища та застосування принципу компенсації шкоди, заподіяної порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища, відповідний позов інспекцією до відповідача не подавався, а відтак, Ужгородською окружною прокуратурою Закарпатської області згідно з листом №07.53-104-1799 вих-21 від 10.06.2021 повідомлено позивача про реалізацію представницьких функцій прокуратурою у зв`язку з необхідністю стягнення шкоди, завданою навколишньому природному середовищу Відповідачем та про подання в порядку ст. 53 ГПК України відповідної позовної заяви до Господарського суду Закарпатської області.

Зазначене узгоджується з позицією Великої палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 26.05.2020 у справі 912/2385/18, згідно з якою, звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокурату», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджувані порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Скаржник у апеляційній скарзі зазначає, що ухвалене рішення впливає на права, обов`язки та інтереси апелянта у майбутньому.

З цього приводу, колегія суддів зазначає, що договірні відносини Відповідача з ТОВ «Грінвуд 2005» не є предметом дослідження у даній справі.

Так, Верховний суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18.08.2021 у справі №572/3632/15-ц зазначив, що правове становище третіх осіб у процесі посідають особи, які мають юридичний інтерес до справи, але інтерес, який не є рівноцінним інтересам сторін (позивача чи відповідача). Інститут третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, зумовлений перш за все необхідністю забезпечити можливість здійснення відповідними суб`єктами права регресу.

Якщо в результаті ухвалення судового рішення сторона може набути право стосовно третьої особи або третя особа може пред`явити вимоги до сторони, така сторона зобов`язана сповістити цю особу про відкриття провадження у справі і подати до суду заяву про залучення її до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору.

Водночас відповідно до постанова КЦС ВС від 11.12.2019 по справі №320/4938/17 не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення.

Згідно постанови КГС ВС від 10.10.2019 по справі №910/2164/18, постанови КГС ВС від 08.07.2019 по справі №908/156/18 преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить зазначає, що ухвалене рішення не впливає на права, обов`язки та інтереси апелянта у майбутньому.

При винесенні постанови колегія суддів виходила з наступного.

Відповідно до ст. 13 Конституції України, природні ресурси, що знаходяться у межах території України, є об`єктами права власності Українського народу й повинні використовуватися відповідно до закону.

Статтею 66 Конституції України встановлено, що кожен зобов`язаний не заподіювати шкоду природі, культурній спадщині, відшкодовувати завдані ним збитки.

Частиною 1 ст. 5 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" (далі - Закон) визначено, що державній охороні і регулюванню використання на території України підлягають: навколишнє природне середовище як сукупність природних і природно-соціальних умов та процесів, природні ресурси, як залучені в господарський обіг, так і не використовувані в економіці в даний період (земля, надра, води, атмосферне повітря, ліс та інша рослинність, тваринний світ), ландшафти та інші природні комплекси.

Як визначено в абзацах 2, 3 статті 1 Лісового кодексу України, ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.

В силу приписів статті 16 та частини 1 статті 17 Лісового кодексу України, право користування лісами здійснюється в порядку постійного та тимчасового користування лісами. У постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи.

Відповідно до частини 2 статті 19 Лісового кодексу України, постійні лісокористувачі зобов`язані, зокрема, забезпечувати охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень, посилення їх корисних властивостей, підвищення родючості ґрунтів, вживати інших заходів відповідно до законодавства на основі принципів сталого розвитку; дотримуватися правил і норм використання лісових ресурсів; вести лісове господарство на основі матеріалів лісовпорядкування, здійснювати використання лісових ресурсів способами, які забезпечують збереження оздоровчих і захисних властивостей лісів, а також створюють сприятливі умови для їх охорони, захисту та відтворення; вести первинний облік лісів; дотримуватися встановленого законодавством режиму використання земель; забезпечувати охорону типових та унікальних природних комплексів і об`єктів, рідкісних і таких, що перебувають під загрозою зникнення, видів тваринного і рослинного світу, рослинних угруповань, сприяти формуванню екологічної мережі відповідно до природоохоронного законодавства.

Положеннями статті 63 Лісового кодексу України передбачено, що ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.

Згідно з пунктом 5 статті 64 Лісового кодексу України, підприємства, установи, організації і громадяни здійснюють ведення лісового господарства з урахуванням господарського призначення лісів, природних умов і зобов`язані, здійснювати охорону лісів від пожеж, захист від шкідників і хвороб, незаконних рубок та інших пошкоджень.

За змістом статті 105 Лісового кодексу України, порушення лісового законодавства тягне за собою дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність відповідно до закону. Відповідальність за порушення лісового законодавства несуть особи, винні у, зокрема, порушенні строків лісовідновлення та інших вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених законодавством у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів.

Статтею 107 Лісового кодексу України встановлено, що підприємства, установи, організації і громадяни зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними лісу внаслідок порушення лісового законодавства, у розмірах і порядку, визначених законодавством України.

Отже, організація і забезпечення охорони та захисту лісів, яка передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження та охорону лісів, зокрема, від незаконних рубок та інших пошкоджень, покладається на постійних лісокористувачів.

Відповідно до приписів статей 68, 69 Закон України "Про охорону навколишнього природного середовища", порушення законодавства України про охорону навколишнього природного середовища тягне за собою встановлену цим законом та іншим законодавством України дисциплінарну, адміністративну, цивільну і кримінальну відповідальність. Підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України. Шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені статтею 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам юридичної особи, а також шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Тобто вирішуючи спір про відшкодування шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу, господарський суд виходить з презумпції вини правопорушника.

Однак для відшкодування шкоди за правилами статті 1166 ЦК України необхідно довести такі елементи:

1. Неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку дію/бездіяльність, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії.

2. Наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо).

3. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

4. Вина особи, що завдала шкоду. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Тож визначальним для вирішення спору у справі, що розглядається, є встановлення всієї сукупності елементів складу цивільного правопорушення

Порушення вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених у сфері охорони, захисту та використання лісів, є підставою для покладення на постійного лісокористувача цивільно-правової відповідальності. При цьому, не важливо хто конкретно здійснював незаконне вирубування дерев на ділянках лісу, наданих у постійне користування, оскільки визначальним є факт порушення лісокористувачем встановлених правил лісокористування, що спричинило завдання державі збитків внаслідок незаконної рубки дерев третіми особами на підконтрольній лісокористувачу ділянці лісу.

Таким чином, обов`язок щодо забезпечення охорони лісових насаджень покладено саме на постійних лісокористувачів, які відповідають за невиконання або неналежне виконання таких обов`язків, в тому числі, у разі незабезпечення охорони та захисту лісів від незаконних рубок дерев.

Отже, цивільно-правову відповідальність за порушення лісового законодавства мають нести не лише особи, які безпосередньо здійснюють самовільну вирубку лісів (пошкодження дерев), а й постійні лісокористувачі, вина яких полягає у протиправній бездіяльності у вигляді невчинення дій щодо забезпечення охорони та збереження лісу від незаконних рубок на підвідомчих їм ділянках із земель лісового фонду, що має наслідком самовільну рубку (пошкодження) лісових насаджень третіми (невстановленими) особами.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.08.2018 у справі N 909/976/17, постановах Верховного Суду від 27.03.2018 у справі N 909/1111/16, від 20.08.2018 у справі N 920/1293/16, від 23.08.2018 у справі N 917/1261/17, від 19.09.2018 у справі N 925/382/17, від 09.12.2019 у справі №906/133/18, від 20.02.2020 у справі № 920/1106/17, від 30.11.2021 у справі № 926/2174/20.

В даному випадку, факт порушення законодавства зафіксований в Акті складеному за результатами проведення планового заходу державного нагляду (контролю) щодо додержання суб`єктом господарювання вимог законодавства у сфері охорони навколишнього природного середовища раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів.

При цьому вирішуючи спір про відшкодування шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу, господарський суд виходить з презумпції вини правопорушника, а тому саме відповідач повинен довести, що шкоду завдано не з його вини, або ж у діях його працівників відсутня вина у заподіянні шкоди.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 12.09.2019 у справі №908/1092/18, від 12.11.2019 у справі №914/2436/18.

Відповідно до вимог Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», акт перевірки є розпорядчим документом, який складається за результатами здійснення планового або позапланового заходу та містить, в тому числі, детальний опис виявленого порушення вимог законодавства з посиланням на відповідну вимогу законодавства, яка порушена суб`єктом господарювання (ч. 6 ст. 7 Закону).

Тобто, акт перевірки по суті є документом, в якому зафіксовано факти та оціночні судження осіб, що її проводили, тому до оцінки судом Акту перевірки пред`являються ті ж самі вимоги, що стосуються, оцінки судом доказів.

Так, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 86 ГПК України).

Наведена процесуальна норма зобов`язує суд у кожному конкретному випадку оцінювати наявні докази в їх сукупності, з урахуванням повноти встановлення всіх обставин справи, які необхідні для правильного вирішення спору.

Законодавством не встановлено ані презумпції правомірності акта по факту його неоскарження, ані того, що зафіксовані у ньому суб`єктивні висновки інспекторів Позивача є обставинами, які звільняють від доказування відповідно до процесуального закону.

Так, матеріалами справи підтверджується та всіма учасниками справи визнається, що ДП «Ужгородське ЛГ» є постійним лісокористувачем обстежуваних лісових ділянок Анталовецького, Кам`яницького, Великодобронського та Ужгородського лісництв, а тому обов`язок по охороні лісів від незаконних рубок та обов`язок дотримуватися правил і норм використання лісових ресурсів покладено саме на відповідача.

Згідно ст. 1172 Цивільного кодексу України та ст. 19 Лісового кодексу України, цивільно-правову відповідальність за порушення лісового законодавства мають нести не лише особи, які безпосередньо здійснюють самовільну вирубку лісів (пошкодження дерев), а також постійні лісокористувачі, вина яких полягає у допущенні та не перешкоджанні їх працівниками незаконному вирубуванню лісових насаджень (пошкодженню дерев) внаслідок неналежного виконання ними своїх службових обов`язків. Протиправна бездіяльності таких осіб полягає у незабезпеченні працівниками постійних лісокористувачів охорони і захисту лісів, внаслідок чого відбувається вирубування дерев (пошкодження дерев) невстановленими особам.

З Акту планового заходу державного нагляду (контролю) щодо дотримання Відповідачем законодавства у сфері охорони навколишнього природного середовища №115/06 від 23.04.2021 вбачається факт незабезпечення лісокористувачем (відповідачем) охорони і збереження закріплених за ним лісів, що призвело до незаконного вирубування, пошкодження до ступеня припинення росту, пошкодження до ступеня неприпинення росту, знищення природного підросту та інших пошкоджень на підвідомчій відповідачу території, що зафіксовано у означеному Акті №115/06 від 23.04.2021 та не заперечено відповідачем у встановленому законом порядку.

Так, виявлені Державною екологічною інспекцією у Закарпатській області порушення правил використання лісових ресурсів, які допущені Відповідачем та зафіксовані в Акті перевірки, не заперечуються Відповідачем, а відтак, суд вважає доведеним порушення Відповідачем вимог природоохоронного законодавства (правил використання лісових ресурсів), що встановлені в означених пунктах Акту перевірки, як і правомірним є розмір нарахованої Позивачем шкоди за відповідні порушення.

Відповідно до Акту №115/06 від 23.04.2021, загальна сума збитків за порушення лісового законодавства становить 630 185,66 грн. Водночас, у матеріалах справи міститься клопотання про закриття провадження у справі в частині стягнення шкоди в розмірі 128 084,69 грн. Заявник повідомляє, що відповідачем частково відшкодована сума завданих збитків, у зв`язку з чим підстави для стягнення сказаної суми відсутні.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме платіжних доручень № 599 від 11.06.2021, № 747 від 01.07.2021, № 856 від 02.08.2021, № 855 від 03.08.2021, № 875 від 06.08.2021, №876 від 09.08.2021, №892 від 16.08.2021, №980 від 08.09.2021 відповідач частково відшкодував суму завданих збитків позивачу, залишкова сума збитків складає 502 100,97 грн., яка підлягає стягненню з ДП «Ужгородське ЛГ».

З огляду на вищевикладене, колегія суддів Західного апеляційного суду вважає, що рішення Господарського суду Закарпатської області від 24.11.2022 року відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРІНВУД 2005» б/н від 13.12.2022 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Закарпатської області від 24.11.2022 року у справі № 907/620/22 залишити без змін.

3. Судовий збір сплачений за апеляційну скаргу покласти на скаржника.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Строки та порядок оскарження постанов апеляційного господарського суду визначені § 1 глави 2 Розділу IV ГПК України.

Веб-адреса судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень: http//reyestr.court.gov.ua.

Головуючий суддя О.С. Скрипчук

Суддя О.І. Матущак

Суддя Б.Д. Плотніцький