ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2023 року м. ОдесаСправа № 916/3810/21
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Таран С.В.,

Суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В.,

при секретарі судового засідання: Степановій О.В.,

за участю представників:

від Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях Іванова Т.В.,

від Товариства з обмеженою відповідальністю "Дерева Раю" участі не брали,

від Державного підприємства "Одеський морський торговельний порт" участі не брали,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дерева Раю"

на рішення Господарського суду Одеської області від 07.11.2022, прийняте суддею Смелянець Г.Є., м. Одеса, повний текст складено 18.11.2022,

у справі №916/3810/21

за позовом: Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Дерева Раю"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Державного підприємства "Одеський морський торговельний порт"

про стягнення 361030,17 грн, розірвання договору та виселення

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 р. Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дерева Раю", в якому просило стягнути з відповідача до Державного бюджету України заборгованість у загальній сумі 361030,17 грн, з яких: 342995,15 грн заборгованості з орендної плати та 18035,02 грн пені; розірвати укладений між сторонами договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №69 від 12.06.2013, а також виселити Товариство з обмеженою відповідальністю "Дерева Раю" із займаного орендованого державного нерухомого майна, а саме: з нежитлових приміщень будинку пасажирського павільйону загальною площею 145 кв.м (інв.№073007; реєстровий номер майна 0112566.1.АААИГА531), розташованого за адресою: м. Одеса, пляж "Аркадія", 3/1, яке знаходиться на балансі Державного підприємства "Одеський морський торговельний порт" з метою розміщення побутових приміщень (інше використання нерухомого майна).

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №69 від 12.06.2013.

За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 15.12.2021 відкрито провадження у справі №916/3810/21 та залучено до участі у даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Державне підприємство "Одеський морський торговельний порт".

Рішенням Господарського суду Одеської області від 07.11.2022 у справі №916/3810/21 (суддя Смелянець Г.Є.) позов задоволено частково; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Дерева Раю" до Державного бюджету України заборгованість по орендній платі у розмірі 94850,75 грн та пеню у розмірі 2102,52 грн; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Дерева Раю" на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях витрати по сплаті судового збору у розмірі 3724,30 грн; закрито провадження у справі №916/3810/21 в частині позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Дерева Раю" заборгованості по орендній платі у розмірі 128000 грн; відмовлено у задоволенні вимог про стягнення заборгованості по орендній платі у розмірі 120144,41 грн та пені у розмірі 15932,50 грн; відмовлено у задоволенні позовних вимог про розірвання укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях та Товариством з обмеженою відповідальністю "Дерева Раю" договору оренди №69 нерухомого майна, що належить до державної власності від 12.06.2013; виселено Товариство з обмеженою відповідальністю "Дерева Раю" із займаного орендованого державного нерухомого майна, а саме: з нежитлових приміщень будинку пасажирського павільйону загальною площею 145 кв.м (інв.№073007; реєстровий номер майна 0112566.1.АААИГА531), розташованого за адресою: м. Одеса, пляж "Аркадія", 3/1, яке знаходиться на балансі Державного підприємства "Одеський морський торговельний порт" з метою розміщення побутових приміщень (інше використання нерухомого майна); судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 4311,15 грн покладено на Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях.

Судове рішення мотивоване тим, що укладений між сторонами договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №69 від 12.06.2013 припинив свою дію 12.06.2021, внаслідок чого підстави для його розірвання відсутні, а стягненню з відповідача підлягають заборгованість з орендної плати за період з червня місяця 2019 року по 12.06.2021 та пеня, нарахована на вказану заборгованість, при цьому суд першої інстанції врахував факт сплати Товариством з обмеженою відповідальністю "Дерева Раю" вже після подання позову у даній справі заборгованості з орендної плати у сумі 128000 грн, у зв`язку з чим закрив провадження у справі в цій частині. Крім того, посилаючись на безпідставність використання відповідачем орендованого майна після припинення вищенаведеного договору, місцевий господарський суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовної вимоги про виселення.

Не погодившись з ухваленим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Дерева Раю" звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 07.11.2022 у справі №916/3810/21 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Зокрема, в апеляційній скарзі скаржник наголошує на тому, що нерухоме майно, яке виступає предметом укладеного між сторонами договору оренди №69 від 12.06.2013, є частиною клубу "Ітака", який належить відповідачу та в якому здійснюється діяльність кафе-бару (в тому числі й у нічний час та з продажем товарів підакцизної групи), що, за твердженням апелянта, не заперечувалось позивачем в суді першої інстанції, та підтверджується відповідною ліцензією, при наданні оцінки якій місцевий господарський суд проявив надмірний формалізм, а відтак відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №611 від 15.07.2020 "Про деякі питання сплати орендної плати за державне майно під час дії карантину" з березня місяця 2020 року Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях було зобов`язане нараховувати орендну плату в розмірі 50% суми нарахованої орендної плати. Водночас апелянт зазначає про неправомірність задоволення позовної вимоги про виселення, оскільки дана вимога є похідною від вимоги позивача про розірвання договору, у задоволенні якої було відмовлено. Крім того, скаржника стверджує про наявність у нього обґрунтованих сумнівів стосовно того, що об`єкт нерухомого майна, який виступає предметом договору оренди №69 від 12.06.2013 та з якого позивач просить виселити відповідача, фактично (на місцевості) не існує та не перебуває у державній власності.

У відзиві на апеляційну скаргу №10-07-00286 від 25.01.2023 (вх.№2058/22/Д3 від 22.02.2023) Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях просить апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дерева Раю" залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 07.11.2022 у справі №916/3810/21 без змін. Зокрема, позивач посилається на недоведеність відповідачем наявності передбачених чинним законодавством підстав для зменшення останньому розміру орендної плати за користування майном, яке перебуває у державній власності, а також на те, що відмова у задоволенні позовної вимоги про розірвання договору не зумовлює неможливості одночасного задоволення вимоги про виселення, адже, з огляду на припинення договору оренди №69 від 12.06.2013, продовження користування Товариством з обмеженою відповідальністю "Дерева Раю" орендованим майном є неправомірним.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В. від 07.02.2023 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження.

В подальшому ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.02.2023 у справі №916/3810/21 відмовлено у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Дерева Раю" про витребування доказів та огляд доказу за його місцезнаходженням б/н та б/д (вх.№2058/22/Д1 від 26.12.2022), а також призначено дану справу до розгляду на 05.04.2023 о 10:30.

У судовому засіданні 05.04.2023 представник Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях висловив заперечення проти її задоволення; представники Товариства з обмеженою відповідальністю "Дерева Раю" та Державного підприємства "Одеський морський торговельний порт" участі не брали, хоча були належним чином сповіщені про дату, час та місце його проведення, що підтверджується матеріалами справи.

04.04.2023 каналами електронного зв`язку до суду апеляційної інстанції від Товариства з обмеженою відповідальністю "Дерева Раю" надійшла заява б/н та б/д (вх.№2058/22/Д5 від 04.04.2023), в якому останнє просило відкласти розгляд справи №916/3810/21.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

З огляду на те, що явка повноважних представників учасників справи у судовому засіданні 05.04.2023 обов`язковою не визнавалась, а правова позиція апелянта викладена в його апеляційній скарзі б/н від 08.11.2022 (вх.№1595/22/Д1 від 09.11.2022), при цьому вищенаведена заява про відкладення розгляду справи не містить жодного обґрунтування неможливості проведення судового засідання за відсутності належним чином повідомленого скаржника, Південно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Дерева Раю" б/н та б/д (вх.№2058/22/Д5 від 04.04.2023) про відкладення розгляду справи, про що у судовому засіданні 05.04.2023 було постановлено протокольну ухвалу.

Державне підприємство "Одеський морський торговельний порт" своїм правом згідно з частиною першою статті 263 Господарського процесуального кодексу України не скористалося, відзив на апеляційну скаргу не надало, що в силу частини третьої статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що 12.06.2013 між Регіональним відділення Фонду державного майна України по Одеській області, правонаступником якого виступає Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях ("Орендодавець"), та Товариством з обмеженою відповідальністю "Дерева Раю" ("Орендар") укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №69 (далі договір №69 від 12.06.2013), за умовами пункту 1.1 якого Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування державне майно, а саме: нежитлові приміщення будівлі пасажирського павільйону загальною площею 63,60 кв.м (інв.№073007, реєстровий номер майна 01125666.1.АААИГА531) за адресою: м. Одеса, пляж "Аркадія", 3/1, що обліковується на балансі Державного підприємства "Одеський морський торговельний порт" ("Балансоутримувач"), вартість якого визначена згідно зі звітом про належну оцінку, що була проведена Товариством з обмеженою відповідальністю "Одеська регіональна експертна компанія" станом на 31.03.2013 та становить 346974 грн.

Згідно з пунктом 1.2 договору №69 від 12.06.2013 майно передається в оренду з метою розміщення побутових приміщень (інше використання нерухомого майна).

Орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акту приймання-передавання майна. Передача майна в оренду не тягне за собою виникнення в Орендаря права власності на це майно. Власником майна залишається держава, а Орендар користується ним протягом строку оренди. Орендоване нерухоме майно залишається на балансі Балансоутримувача із зазначенням того, що цей об`єкт є орендованим (пункти 2.1, 2.2, 2.5 договору №69 від 12.06.2013).

Відповідно до пунктів 3.1-3.5 договору №69 від 12.06.2013 орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України №786 від 04.10.1995 (зі змінами) та становить без ПДВ за базовий місяць оренди (квітень 2013 року) 4337,18 грн. Орендна плата за перший місяць оренди (червень 2013 року) визначається шляхом коригування орендної плати, яка зазначена в першому абзаці цього пункту, на індекси інфляції травня та червня 2013 року. Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному законодавством. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць. Розмір орендної плати переглядається па вимогу однієї із сторін у разі зміни Методики її розрахунку, істотної зміни стану об`єкта оренди з незалежних від сторін причин та в інших випадах, передбачених чинним законодавством. Орендна плата перераховується до державного бюджету та Балансоутримувачу у співвідношенні 70% до 30% щомісяця не пізніше 12-го числа місяця відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за якій здійснюється платіж. Одночасно копія платіжного доручення на перерахування орендної плати до державного бюджету 70% надсилається Орендарем Орендодавцеві.

Пунктом 3.6 договору №69 від 12.06.2013 передбачено, що орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до бюджету та Балансоутримувачу у визначеному пунктом 3.5 даного договору співвідношенні відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

В силу пунктів 3.7-3.9 договору №69 від 12.06.2013 за ініціативою Орендодавця за Балансоутримувача стягнення заборгованості з орендної плати та пені вирішується в судовому порядку. У разі виникнення заборгованості з орендної плати, поточні платежі, які сплачені за об`єкт оренди, насамперед, спрямовуються на погашення заборгованості з орендної плати, яка виникла у минулі періоди, а потім у рахунок поточних платежів. Зайва сума орендної плази, що надійшла до державного бюджету та Балансоутримувачу, підлягає заліку в рахунок подальших платежів.

За умовами пункту 3.11 договору №69 від 12.06.2013 у разі припинення (розірвання) договору оренди Орендар сплачує орендну плату до дня повернення майна за актом приймання-передавання включно. Закінчення строку дії договору оренди не звільняє Орендаря від обов`язку сплатити заборгованість за орендною платою у повному обсязі, якщо така виникла, враховуючи санкції, до державного бюджету та Балансоутримувачу.

Орендар зобов`язується своєчасно й у повному обсязі сплачувати орендну плату, а у разі припинення або розірвання договору повернути Балансоутримувачу об`єкт оренди у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу та відшкодувати Балансоутримувачу збитки у випадку погіршення стану або втрати (повної або часткової) об`єкту оренди з вини Орендаря (пункти 5.3, 5.10 договору №69 від 12.06.2013).

У пункті 8.2 договору №69 від 12.06.2013 узгоджено, що Орендодавець та Балансоутримувач мають право виступати з ініціативою щодо внесення змін до цього договору, стягнення збитків по заборгованості з орендної плати, пені, неустойки, його розірвання в разі погіршення стану об`єкту оренди, а також його втрати (повної або часткової) внаслідок невиконання або неналежного виконання умов цього договору.

Положеннями пункту 9.1 договору №69 від 12.06.2013 визначено, що за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України.

Відповідно до підпункту г) пункту 9.4 договору №69 від 12.06.2013 Орендодавець має право вимагати розірвання договору оренди та (або) відшкодування збитків у разі, якщо Орендар не сплачує або несвоєчасно сплачує орендну плату.

Згідно з пунктами 10.1, 10.4 договору №69 від 12.06.2013 цей договір укладено строком на один рік та діє з моменту підписання його сторонами. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місця та у разі належного виконання Орендарем умов цього договору, договір вважається продовженим на той самий строк та на тих самих умовах, які були передбачені цим договором та чинним законодавством за умови відсутності заперечень орану, уповноваженого управляти об`єктом оренди, наданих Орендодавцю в установлений законодавством термін.

Пунктами 10.6, 10.9, 10.10 договору №69 від 12.06.2013 передбачено, що чинність цього договору припиняється, зокрема, за рішенням суду. У разі припинення або розірвання цього договору майно протягом трьох робочих днів повертається Орендарем Балансоутримувачу. Майно вважається поверненим Балансоутримувачу з моменту підписання Орендарем, Балансоутримувачем та Орендодавцем акту приймання-передавання.

В силу пункту 10.12 договору №69 від 12.06.2013 взаємовідносини сторін, не врегульовані цим договором, регулюються чинним законодавством України.

Додатком до договору №69 від 12.06.2013 виступає розрахунок плати за оренду державного нерухомого майна від 12.06.2013.

На виконання умов вищезазначеного договору 12.06.2013 між Орендодавцем, Орендарем та Балансоутримувачем підписано акт приймання-передавання державного нерухомого майна, що обліковується на балансі Державного підприємства "Одеський морський торговельний порт", з якого вбачається, що відповідачу було передано нежитлові приміщення будівлі пасажирського павільйону загальною площею 63,60 кв.м (інв.№073007, реєстровий номер майна 01125666.1.АААИГА531) за адресою: м. Одеса, пляж "Аркадія", 3/1.

30.10.2018 між сторонами укладено договір про внесення змін до договору №69 від 12.06.2013, яким узгодили викладення окремих умов вказаного договору оренди в новій редакції, а саме:

-Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно, а саме: нежитлові приміщення будівлі пасажирського павільйону, загальною площею 145 кв.м (інв.№073007, реєстровий номер майна 01125666.1.АААИГА531) за адресою: м. Одеса, пляж "Аркадія", 3/1, що обліковується на балансі Державного підприємства "Одеський морський торговельний порт", вартість якого визначена згідно зі звітом про належну оцінку, що була проведена Товариством з обмеженою відповідальністю "Експертне Агентство "УКРКОНСАЛТ" станом на 30.04.2018 і становить 2426039 грн (пункт 1.1);

-орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України №786 від 04.10.1995 (зі змінами та доповненнями) і становить без урахування ПДВ за базовий місяць розрахунку (квітень 2018 року) 30325,49 грн (пункт 3.1);

Крім того, вищенаведеним договором про внесення змін до договору №69 від 12.06.2013 продовжено строк дії цього договору оренди до 12.06.2019 включно, а також доповнено зазначений договір пунктом 5.18, за умовами якого Орендар зобов`язується сплатити протягом місяця до державного бюджету та Балансоутримувачу (у співвідношенні, визначеному у пункті 3.5 цього договору) орендну плату у сумі 1054044,93 грн, донараховані з 12.06.2013 за додаткові 81,40 кв.м площі (згідно з розрахунком).

Додатками до договору б/н від 30.10.2018 про внесення змін до договору №69 від 30.10.2018 є розрахунок плати за оренду державного нерухомого майна від 12.06.2013 та акт приймання-передавання б/н від 30.10.2018, на підставі якого відповідачу було передано нежитлові приміщення будівлі пасажирського павільйону, загальною площею 81,40 кв.м за адресою: м. Одеса, пляж "Аркадія", 3/1.

22.07.2019 між сторонами укладено договір про внесення змін до договору №69 від 12.06.2013, яким, зокрема, продовжено строк дії даного договору оренди до 12.06.2020 включно.

Згідно наданим позивачем звітом про стан надходження грошових коштів до бюджету у термін від 12.07.2013 по 12.11.2021 заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю "Дерева Раю" за договором №69 від 12.06.2013 в розмірі 342995,15 грн виникла у період з червня місяця 2019 року по жовтень місяць 2021 року включно.

Відповідачем на підтвердження обґрунтованості своїх заперечень проти позовних вимог до місцевого господарського суду було подано копії квитанції №9281-4403-7431-8291 від 15.09.2022 про перерахування до державного бюджету грошових коштів у розмірі 128000 грн та ліцензії Головного управління ДПС в Одеській області на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями №2201305 від 15.06.2022, в якій зазначено адресу місця торгівлі Товариства з обмеженою відповідальністю "Дерева Раю", а саме: Одеська область, м. Одеса, Приморський район, пляж "Аркадія", кафе "Итака" (1151,9 кв.м), та термін її дії (з 07.05.2022 до 07.05.2023).

У матеріалах справи також містяться листи Фонду державного майна України №10-16-8306 від 30.04.2020 "Щодо деяких питань реалізації Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про державний бюджет України за 2020 рік" (в якому надано роз`яснення щодо порядку застосування звільнення орендарів державного майна від сплати орендної плати у зв`язку із набранням чинності Закону №553-ІХ від 13.04.2020) та №10-16-1137 від 11.06.2020 "Щодо звільнення орендарів від орендної плати" (в якому надано роз`яснення щодо порядку звільнення від орендної плати на період карантину тих орендарів, які не охоплені постановою Кабінету Міністрів України №611 від 15.07.2020 та які не здійснювали діяльність з використанням орендованого майна).

Предметом спору у даній справі є вимоги про стягнення з відповідача до Державного бюджету України боргу за договором №69 від 12.06.2013 у загальній сумі 361030,17 грн, з яких: 342995,15 грн заборгованості з орендної плати і 18035,02 грн пені, про розірвання вказаного договору та про виселення Товариства з обмеженою відповідальністю "Дерева Раю" з нежитлових приміщень будинку пасажирського павільйону загальною площею 145 кв.м (інв.№073007; реєстровий номер майна 0112566.1.АААИГА531), розташованого за адресою: м. Одеса, пляж "Аркадія", 3/1, що обліковується на балансі Державного підприємства "Одеський морський торговельний порт".

Задовольняючи частково позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з того, що укладений між сторонами договір №69 від 12.06.2013 припинив свою дію 12.06.2021, у зв`язку з чим підстави для його розірвання відсутні, між тим стягненню з відповідача підлягають заборгованість з орендної плати за період з червня місяця 2019 року по 12.06.2021 та пеня, нарахована на вказану заборгованість. Крім того, Господарський суд Одеської область врахував факт сплати Товариством з обмеженою відповідальністю "Дерева Раю" вже після подання позову у даній справі заборгованості з орендної плати у сумі 128000 грн, внаслідок чого закрив провадження у справі в цій частині, а також, посилаючись на безпідставність використання відповідачем орендованого майна після припинення вищенаведеного договору, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовної вимоги про виселення.

Південно-західний апеляційний господарський суд погоджується з вищенаведеним висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову з огляду на наступне.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захист цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.

Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).

В силу частин першої, четвертої статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Частиною сьомою статті 179 Господарського кодексу України унормовано, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Колегія суддів вбачає, що за своєю юридичною природою договір №69 від 12.06.2013 є договором найму (оренди) державного майна.

Згідно з частиною першою статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

В силу частини шостої статті 283 Господарського кодексу України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною першою статті 759 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За умовами частин першої, п`ятої статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до частини третьої статті 285, частин першої та четвертої статті 286 Господарського кодексу України орендар зобов`язаний берегти орендоване майно відповідно до умов договору, запобігаючи його псуванню або пошкодженню, та своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату. Орендна плата це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Правові, економічні та організаційні відносини, що виникають у зв`язку з орендою державного та комунального майна, врегульовано Законом України "Про оренду державного та комунального майна", за умовами якого орендар зобов`язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі незалежно від наслідків господарської діяльності; строки внесення орендної плати визначаються у договорі.

Отже, договір №69 від 12.06.2013 став підставою виникнення у сторін господарського зобов`язання відповідно до статей 173, 174 Господарського кодексу України (статті 11, 202, 509 Цивільного кодексу України).

Приписами частини першої статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України унормовано, що зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу статті 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк.

Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Частиною першою статті 763 Цивільного кодексу України передбачено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Згідно з частиною другою статті 291 Господарського кодексу України договір оренди припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Частиною четвертою статті 284 Господарського кодексу України унормовано, що строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором (стаття 764 Цивільного кодексу України).

Правове регулювання процедури припинення орендних правовідносин спрямовано на досягнення справедливого балансу між правом орендодавця володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд і правом орендаря очікувати на стабільність та незмінність його майнового становища. У контексті наведених вище норм настання наслідків у вигляді припинення чи продовження договору є пов`язаним з дотриманням сторонами орендних правовідносин добросовісної та послідовної поведінки, обумовленої змістом укладеного договору, положеннями господарського законодавства, а також усталеними звичаями ділового обороту та документообігу.

Колегія суддів вбачає, що у пункті 10.1 договору №69 від 12.06.2013 визначено строк його дії один рік з моменту підписання сторонами, при цьому в подальшому договірні орендні відносини сторін за вказаним договором неодноразово пролонгувалися на той самий строк відповідно до положень пункту 10.4 вказаного договору оренди без укладення додаткових угод до нього, що не заперечується сторонами. Крім того, з метою продовження строку дії зазначеного договору між сторонами було підписано договори б/н від 30.10.2018 та б/н від 22.07.2019, у зв`язку з чим строк дії даного договору оренди було продовжено спочатку до 12.06.2019, а потім до 12.06.2020 (включно).

03.10.2019 Верховною Радою України було прийнято Закон України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ, у пункті 1 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" якого було передбачено, що цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію з 01.02.2020 (за виключенням окремих зазначених норм).

Водночас згідно з пунктом 5 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019 з дня введення в дію цього Закону було визнано таким, що втратив чинність, Закон України "Про оренду державного та комунального майна" №2269-XII від 10.04.1992.

Закон України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019 опублікований в офіційному друкованому виданні "Голос України" 26.12.2019, набрав чинності 27.12.2019 і введений в дію з 01.02.2020, а відтак саме з цієї дати підлягають застосуванню його приписи (за винятком окремих норм, наведених у розділі "Прикінцеві та перехідні положення").

За загальним правилом, якщо прийнятим нормативним актом порівняно з попереднім змінюється правове регулювання відносин в тій чи іншій сфері, то нові норми застосовуються з дати набрання ними чинності, якщо інше не визначено в самому нормативному акті (частина перша статті 5 Цивільного кодексу України).

Відповідно до пункту 2 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019 договори оренди державного або комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, продовжуються в порядку, передбаченому законодавством, яке діяло до дати набрання чинності цим Законом, до дати, яка наступить раніше: набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України чи рішенням представницького органу місцевого самоврядування (щодо договорів оренди комунального майна, розташованого в межах відповідної територіальної громади), передбаченим абзацом 5 частини другої статті 18 цього Закону, або 01.07.2020. Після настання однієї з дат, яка відповідно до цього пункту наступить раніше, але у будь-якому випадку не раніше дня введення в дію цього Закону, договори оренди продовжуються в порядку, визначеному цим Законом. Договори оренди державного та комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, зберігають свою чинність та продовжують діяти до моменту закінчення строку, на який вони були укладені.

Отже, порядок продовження договорів оренди державного та комунального майна, який діяв до 31.01.2020 та був передбачений Законом України "Про оренду державного та комунального майна" №2269-XII від 10.04.1992 (втратив чинність 31.01.2020), може бути застосовано до процедури продовження тих договорів, строк дії яких закінчився до 01.07.2020 включно, а щодо інших договорів оренди державного та комунального майна (строк дії яких закінчився після 01.07.2020) в силу вимог абзацу 3 пункту 2 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019 має застосовуватися порядок продовження, визначений цим Законом.

Саме такий сталий правовий висновок Верховного Суду викладено в постановах від 19.07.2022 у справі №924/852/21 та від 09.11.2021 у справі №908/2637/20.

Враховуючи викладене, беручи до уваги те, що, як зазначалося вище, строк дії укладеного між сторонами договору №69 від 12.06.2013 було продовжено до 12.06.2020, тобто такий строк спливав до 01.07.2020, правовідносини щодо його подальшої пролонгації регламентовані Законом України "Про оренду державного та комунального майна" №2269-XII від 10.04.1992.

У частині другій статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №2269-XII від 10.04.1992 визначено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Системний аналіз вищевикладених приписів законодавства дозволяє зробити висновок, що для продовження дії договору оренди необхідна наявність таких юридичних фактів: продовження користування орендарем орендованим майном та відсутність своєчасного письмового повідомлення однієї зі сторін договору про припинення або зміну умов договору.

Суть поновлення договору оренди згідно з наведеними нормами полягає в тому, що орендар продовжує користуватися орендованим майном після закінчення строку оренди, а орендодавець, відповідно, не заперечує протягом одного місяця після закінчення строку договору у його поновленні. Відсутність такого заперечення може мати прояв у "мовчазній згоді" і у такому випадку орендар у силу закону може розраховувати, що договір оренди вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором. При цьому, оскільки зазначеними нормами визначено умови, за яких договір оренди вважається пролонгованим на строк, який був раніше встановлений, і на тих самих умовах, що були передбачені договором, то для продовження дії договору не вимагається обов`язкового укладення нового договору або внесення змін до нього.

Отже, чинне законодавство допускає можливість продовження договору оренди на той самий термін і на тих самих умовах без проведення конкурсу, при цьому для такого автоматичного продовження договору оренди державного майна передбачена особливість відсутність заяви (повідомлення) однієї із сторін про припинення чи зміну умов договору протягом місяця після закінчення терміну його дії.

У контексті наведених норм заява орендодавця про припинення договору оренди за закінченням строку договору є одностороннім правочином, який відображає волевиявлення орендодавця у спірних правовідносинах, що не потребує узгодження з орендарем в силу прямої норми закону, і є підставою для припинення відповідних зобов`язальних правовідносин. Повідомлення орендодавцем орендаря про припинення договору є юридично значимою дією, яка засвідчує наявність такого волевиявлення та забезпечує своєчасну обізнаність з ним іншої сторони, є передумовою для настання обумовлених таким одностороннім правочином наслідків також для іншої особи за правилами абзацу 3 частини третьої статті 202 Цивільного кодексу України.

Аналогічну правову позицію Великої Палати Верховного Суд викладено в постанові від 19.05.2020 у справі №910/719/19.

Колегія суддів зауважує, що законодавцем не встановлено конкретної форми заяви про припинення договору оренди, така вимога може бути викладена однією із сторін у листі, телеграмі, факсограмі тощо. Водночас істотне значення у даному випадку має факт направлення такого повідомлення в межах відповідного строку, а також зміст самого повідомлення, оскільки воно обов`язково повинно бути спрямоване на припинення або зміну умов договору оренди, як відповідна форма вираження волевиявлення орендодавця.

Саме такий правовий висновок Верховного Суду викладено в постанові від 21.10.2019 у справі №902/862/15.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що сторони не обмежені в праві заявити про припинення або зміну договору як протягом одного місяця після закінчення договору, так і в будь-який час протягом всього строку дії останнього.

Вказаний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 22.10.2019 у справі №910/3705/19, від 21.10.2019 у справі №902/862/15 та від 02.07.2019 у справі №906/742/18.

Таким чином, якщо на дату закінчення строку дії договору оренди або протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, вказаний договір припиняється.

Колегія суддів вбачає, що у матеріалах справи відсутні докази направлення позивачем Товариству з обмеженою відповідальністю "Дерева Раю" відповідного повідомлення про припинення договору №69 від 12.06.2013 у зв`язку зі спливом строку, на який він був укладений, а відтак, як обґрунтовано зазначив в оскаржуваному рішенні місцевий господарський суд, вказаний договір було продовжено на той самий строк (на 1 рік), а саме: до 12.06.2021.

Як зазначалося вище, для продовження тих договорів оренди державного та комунального майна, строк дії яких закінчився після 01.07.2020, в силу вимог абзацу 3 пункту 2 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019 має застосовуватися порядок продовження, визначений цим Законом.

Отже, наступне продовження договору №69 від 12.06.2013 (після 12.06.2021 останній день дії вказаного договору з урахуванням минулих пролонгацій) мало відбуватися з урахуванням вимог Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019.

Згідно з частиною першою статті 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019 продовження договорів оренди здійснюється за результатами проведення аукціону, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Без проведення аукціону можуть бути продовжені договори, які: укладені та продовжуються вперше, за умови, якщо строк оренди за такими договорами становить п`ять років або менше; укладені без проведення аукціону з установами, організаціями, передбаченими частиною першою статті 15 цього Закону; укладені без проведення аукціону з підприємствами, установами, організаціями, передбаченими частиною другою статті 15 цього Закону відповідно до вимог статті 15 цього Закону, крім випадків, передбачених абзацами одинадцятим та дванадцятим частини другої статті 15 цього Закону; укладені з підприємствами, установами, організаціями, що надають соціально важливі послуги населенню, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, додатковий перелік яких може бути визначений представницькими органами місцевого самоврядування згідно із законодавством (частина друга статті 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019).

В силу частини третьої статті 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019 договори оренди можуть бути продовжені на той самий строк, на який вони були укладені, на підставі заяви орендаря про продовження договору, поданої орендодавцю не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору оренди.

З огляду на викладене, беручи до уваги те, що відповідач не належить до визначеного законом кола суб`єктів, які мають право на отримання в оренду державного майна без проведення аукціону, а договір №69 від 12.06.2013 пролонгується не вперше, колегія суддів зазначає, що наступна пролонгація останнього відповідно до положень частини першої статті 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019 повинна була здійснюватися за результатами аукціону, при цьому докази звернення Товариства з обмеженою відповідальністю "Дерева Раю" до орендодавця щодо продовження вищенаведеного договору у матеріалах справи відсутні.

Таким чином, апеляційний господарський суд зазначає про те, що договір №69 від 12.06.2013 припинився 12.06.2021 внаслідок спливу строку, на який його було укладено (з урахуванням минулих пролонгацій), а відтак суд апеляційної інстанції погоджується з висновком Господарського суду Одеської області про відмову у задоволенні позовної вимого про розірвання даного договору, оскільки розірванню підлягає лише чинний договір, тобто такий, що діє на час звернення до суду з позовом та прийняття відповідного рішення (вказаний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 07.08.2018 у справі №910/7981/17, від 18.11.2018 у справі №910/16750/18).

Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України (частина четверта статті 291 Господарського кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Згідно з частиною другою статті 795 Цивільного кодексу України повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору.

За умовами пунктів 10.9, 10.10 договору №69 від 12.06.2013 у разі припинення або розірвання цього договору майно протягом трьох робочих днів повертається Орендарем Балансоутримувачу. Майно вважається поверненим Балансоутримувачу з моменту підписання Орендарем, Балансоутримувачем та Орендодавцем акту приймання-передавання.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що у матеріалах справи відсутні докази повернення Товариству з обмеженою відповідальністю "Дерева Раю" об`єкту оренди за договором №69 від 12.06.2013 на підставі відповідного акту приймання-передачі орендованого майна.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги припинення між сторонами договірних орендних правовідносин у зв`язку зі спливом строку дії договору №69 від 12.06.2013 та не повернення Товариством з обмеженою відповідальністю "Дерева Раю" об`єкта оренди, а також з огляду на відсутність у матеріалах справи жодних доказів на підтвердження існування правових підстав для продовження користування відповідачем спірним майном, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо задоволення позовної вимоги Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях про виселення відповідача з орендованого на підставі вищенаведеного договору державного нерухомого майна, а саме: з нежитлових приміщень будинку пасажирського павільйону загальною площею 145 кв.м (інв.№073007; реєстровий номер майна 0112566.1.АААИГА531), розташованого за адресою: м. Одеса, пляж "Аркадія", 3/1, що обліковується на балансі Державного підприємства "Одеський морський торговельний порт".

Доводи апелянта про безпідставність задоволення судом першої інстанції позовної вимоги про виселення, оскільки, за твердженням скаржника, дана вимога є похідною від вимоги позивача про розірвання договору, колегією суддів оцінюються критично, адже, з огляду на встановлені судом обставини припинення договору №69 від 12.06.2013 та відсутності правових підстав для продовження користування відповідачем об`єктом оренди, сам по собі факт відмови у задоволенні позовної вимоги про розірвання договору жодним чином не унеможливлює розгляд по суті та задоволення окремої та самостійної позовної вимоги про виселення Товариства з обмеженою відповідальністю "Дерева Раю", заявленої з підстав неправомірності подальшого користування відповідачем спірним майном.

Посилання скаржника на наявність у нього сумнівів стосовно того, що об`єкт нерухомого майна, який виступає предметом договору №69 від 12.06.2013 та з якого позивач просить виселити відповідача, фактично (на місцевості) не існує та не перебуває у державній власності, судом апеляційної інстанції до уваги не приймаються, оскільки вказані твердження ґрунтуються виключно на нічим не підтверджених припущеннях апелянта.

При цьому Південно-західний апеляційний господарський суд наголошує на тому, що за змістом наведених вище норм чинного законодавства із закінченням строку договору найму (оренди), на який його було укладено, такий договір є припиненим, що означає припинення дії (чинності) для сторін всіх його умов, а їх невиконання (невиконання окремих його умов) протягом дії договору є невиконанням зобов`язання за цим договором, що має відповідні наслідки (настання відповідальності за невиконання чи неналежне виконання обов`язків під час дії договору тощо), однак не зумовлює продовження дії (чинність) договору в цілому або тих його умов, що не були виконані (неналежно виконані) стороною (сторонами).

Отже, договір найму (оренди) є підставою виникнення права наймача (орендаря) користуватися орендованим майном протягом строку дії договору зі сплатою наймодавцю (орендодавцю) орендної плати, погодженої умовами договору; а припинення договору є підставою виникнення обов`язку наймача негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Користування майном за договором є правомірним, якщо воно відповідає умовам укладеного договору та положенням чинного законодавства, які регулюють такі правовідносини з урахуванням особливостей предмета найму та суб`єктів договірних правовідносин.

Відносини найму (оренди) у разі неправомірного користування майном можуть регулюватися умовами договору, що визначають наслідки неправомірного користування майном, та нормами законодавства, які застосовуються до осіб, які порушили зобов`язання у сфері орендних відносин.

Правова природа плати за користування річчю (орендної плати) безпосередньо пов`язана із правомірним користуванням річчю протягом певного строку і обов`язок здійснення такого платежу є істотною ознакою орендних правовідносин, що випливає зі змісту регулятивних норм статей 759, 762, 763 Цивільного кодексу України, статей 283, 284, 286 Господарського кодексу України. Натомість із припиненням договірних (зобов`язальних) відносин за договором у наймача (орендаря) виникає новий обов`язок негайно повернути наймодавцеві річ.

Після спливу строку дії договору невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду). Тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві.

З огляду на викладене, апеляційний господарський суд зазначає, що користування майном після припинення договору є таким, що здійснюється не відповідно до його умов неправомірне користування майном, у зв`язку з чим вимога щодо орендної плати за користування майном за умовами договору, що припинився (у разі закінчення строку, на який його було укладено тощо), суперечить змісту правовідносин за договором найму (оренди) та регулятивним нормам Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

Південно-західним апеляційним господарським судом враховується, що положення пункту 3 частини першої статті 3 та статті 627 Цивільного кодексу України про свободу договору не застосовуються до договорів оренди в тій їх частині, якою передбачені умови щодо здійснення орендної плати за період від моменту припинення дії договору до моменту повернення орендованого майна, оскільки сторони в такому випадку відступають від положень актів цивільного законодавства (стаття 6 Цивільного кодексу України).

Саме такі правові висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладено в постанові від 19.04.2021 у справі №910/11131/19.

За таких обставин, колегія суддів зазначає про неправомірність нарахування відповідачеві орендної плати за продовження користування останнім майном, орендованим за договором №69 від 12.06.2013, після 12.06.2021 (дата припинення даного договору у зв`язку зі спливом строку його дії).

Відповідно до відомостей щодо щомісячного розміру орендної плати, а також інформації щодо часткової оплати заборгованості відповідачем, які наведені у звіті про стан надходження грошових коштів до бюджету у термін від 12.07.2013 по 12.11.2021, наданому Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях до суду першої інстанції, заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю "Дерева Раю" з оплати орендної плати за договором №69 від 12.06.2013 у період з червня місяця 2019 року по 12.06.2021 становить 222850,75 грн.

Щодо доводів Товариства з обмеженою відповідальністю "Дерева Раю" про те, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №611 від 15.07.2020 "Про деякі питання сплати орендної плати за державне майно під час дії карантину" з березня місяця 2020 року Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях було зобов`язане нараховувати відповідачеві орендну плату в розмірі 50% суми нарахованої орендної плати апеляційний господарський суд зазначає наступне

11.03.2020 відповідно до статті 29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу "COVID-19" та з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10.03.2020 Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову №211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу "COVID-19", відповідно до якої на всій території України з 12.03.2020 до 03.04.2020 установлено карантин.

В подальшому на підставі відповідних постанов Кабінету Міністрів України дія карантину, встановленого на всій території України постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211, була неодноразово продовжена, у зв`язку з чим останній триває до теперішнього часу.

15.07.2020 Кабінетом Міністрів України була прийнята постанова №611 "Деякі питання сплати орендної плати за державне майно під час дії карантину", відповідно до підпункту 2 пункту 1 якої визначено, що на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, нарахування орендної плати за користування нерухомим державним майном, розрахованої відповідно до Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України №786 від 04.10.1995, здійснюється у розмірі:

-50 відсотків суми нарахованої орендної плати для орендарів за переліком згідно з додатком 2;

-25 відсотків суми нарахованої орендної плати для орендарів за переліком згідно з додатком 3.

В силу пункту 2 зазначеної вище постанови Кабінету Міністрів України №611 від 15.07.2020 орендодавцям державного майна доручено забезпечити нарахування орендної плати орендарям згідно з пунктом 1 цієї постанови починаючи з дати встановлення карантину.

Додатком 2 до постанови Кабінету Міністрів України №611 від 15.07.2020 виступає "Перелік орендарів, для яких нарахування орендної плати за користування нерухомим державним майном здійснюється у розмірі 50 відсотків", до якого увійшли, у тому числі орендарі, які використовують нерухоме державне майно для розміщення кафе, барів, кафе-барів, закусочних, буфетів, кафетеріїв, що здійснюють продаж товарів підакцизної групи, а також ресторанів, ресторанів з нічним режимом роботи.

У Законі України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів" наведено наступні визначення:

-роздрібна торгівля діяльність по продажу товарів безпосередньо громадянам та іншим кінцевим споживачам для їх особистого некомерційного використання незалежно від форми розрахунків, у тому числі на розлив у ресторанах, кафе, барах, інших суб`єктах господарювання громадського харчування;

-місце торгівлі місце реалізації товарів, у тому числі на розлив, в одному торговому приміщенні (будівлі) за місцем його фактичного розташування, для тютюнових виробів та пива - без обмеження площі, для алкогольних напоїв, крім пива, - торговельною площею не менше 20 кв.м, обладнане реєстраторами розрахункових операцій (незалежно від їх кількості) або де є книги обліку розрахункових операцій (незалежно від їх кількості), в яких фіксується виручка від продажу алкогольних напоїв та тютюнових виробів незалежно від того, чи оформляється через них продаж інших товарів;

-ліцензія (спеціальний дозвіл) документ державного зразка, який засвідчує право суб`єкта господарювання на провадження одного із зазначених у цьому Законі видів діяльності протягом визначеного строку.

Колегія суддів зауважує на тому, що подана відповідачем до місцевого господарського суду ліцензія Головного управління ДПС в Одеській області на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями №2201305 від 15.06.2022 жодним чином не підтверджує факт здійснення Товариством з обмеженою відповідальністю "Дерева Раю" роздрібної торгівлі алкогольними напоями в орендованих побутових приміщеннях у заявлений позивачем період виникнення заборгованості з орендної плати, оскільки, по-перше, термін дії вказаної ліцензії встановлено з 07.05.2022 до 07.05.2023, у той час як заборгованість значиться за період з червня місяця 2019 року по 12.06.2021; по-друге, адресою місця торгівлі відповідно до ліцензіє є Одеська область, м. Одеса, Приморський район, пляж "Аркадія", кафе "Итака" (1151,9 кв.м), між тим у матеріалах справи відсутні та відповідачем до суду першої інстанції не подано жодного доказу на підтвердження того, що орендовані Товариством з обмеженою відповідальністю "Дерева Раю" на підставі договору №69 від 12.06.2013 побутові приміщення входять до складу кафе "Итака".

Крім того, жодного доказу, який би свідчив про те, що об`єкт оренди за договором №69 від 12.06.2013 використовувався відповідачем для розміщення ресторанів (у тому числі з нічним режимом роботи), Товариством з обмеженою відповідальністю "Дерева Раю" до суду також не подано.

Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).

Колегія суддів наголошує на тому, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами.

Аналогічна правова позиція об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладена в постанові від 05.06.2020 у справі №920/528/19.

З огляду на викладене, апеляційний господарський суд дійшов висновку про недоведеність відповідачем своїх тверджень щодо його належності до переліку орендарів, яким згідно з постановою Кабінету Міністрів України №611 від 15.07.2020 "Про деякі питання сплати орендної плати за державне майно під час дії карантину" нарахування орендної плати за користування нерухомим державним майном здійснюється у розмірі 50%.

Посилання апелянта на те, що факт належності об`єкту оренди за договором №69 від 12.06.2013 до складу клубу "Итака", в якому здійснюється діяльність кафе-бару (в тому числі й у нічний час та з продажем товарів підакцизної групи) не заперечувався позивачем під час розгляду даної справи в суді першої інстанції спростовується змістом наявних у матеріалах справи заяв Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях по суті справи.

При цьому судом апеляційної інстанції враховується, що вже після звернення Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях з позовом у цій справі Товариство з обмеженою відповідальністю "Дерева Раю" сплатило до державного бюджету орендну плати у розмірі 128000 грн, що підтверджується копією квитанції №9281-4403-7431-8291 від 15.09.2022, а тому місцевий господарський суд дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для закриття провадження у справі №916/3810/21 в частині стягнення 128000 грн орендної плати на підставі пункту 2 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку з відсутністю предмету спору в цій частині.

За таких обставин, враховуючи викладені вище норми права та узгоджені сторонами умови договору №69 від 12.06.2013, беручи до уваги відсутність у матеріалах справи доказів своєчасної та повної сплати відповідачем до державного бюджету орендних платежів на підставі зазначеного договору, що зумовлює наявність у останнього відповідної заборгованості, Південно-західний апеляційний господарський суд вважає обґрунтованим висновок Господарського суду Одеської області стосовно задоволення позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Дерева Раю" до Державного бюджету України 94850,75 грн заборгованості з орендної плати за вищенаведеним договором за період з червня місяця 2019 року по 12.06.2021 (розраховано наступним чином: 222850,75 грн - 128000 грн = 94850,75 грн) та відмови у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача 120144,41 грн заборгованості з орендної плати, неправомірно нарахованої позивачем за період з 12.06.2021 по жовтень місяць 2021 року включно (тобто за період, коли договір №69 від 12.06.2013 вже був припинений у зв`язку зі спливом строку його дії).

Крім того, колегія суддів зазначає, що невиконання вищезазначеного зобов`язання правильно кваліфіковане місцевим господарським судом як його порушення у розумінні Цивільного кодексу України, а відповідача визнано таким, що прострочив виконання зобов`язання у розумінні частини першої статті 612 цього Кодексу.

За умовами частини першої статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

В силу частин першої, другої та четвертої статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин.

Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина перша статті 230 Господарського кодексу України).

Суб`єкти господарювання при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності (договірної санкції) за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Неустойкою (штрафом, пенею) згідно з приписами статті 549 Цивільного кодексу України є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

У пункті 3.6 договору №69 від 12.06.2013 узгоджено, що орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до бюджету та Балансоутримувачу у визначеному пунктом 3.5 даного договору співвідношенні відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

Перевіривши наданий позивачем до суду розрахунок пені, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вказаний розрахунок здійснено невірно, а саме: з порушенням вимог частини шостої статті 232 Господарського кодексу України та на заборгованість з орендної плати, безпідставно нарахованої за період після припинення дії договору №69 від 12.06.2013, відтак місцевий господарський суд обґрунтовано здійснив власний перерахунок, який виконано арифметично правильно, та встановив, що розмір пені, який підлягає стягненню з Товариства з обмеженою відповідальністю "Дерева Раю", становить 2102,52 грн (за період з 12.06.2021 по 10.12.2021).

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що жодних доводів стосовно неправильності проведеного Господарським судом Одеської області розрахунку пені апеляційна скарга не містить.

За умовами статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об`єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із чим дійшов правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції; твердження апелянта про порушення Господарським судом Одеської області норм права при ухваленні рішення від 07.11.2022 у справі №916/3810/21 не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового акту колегія суддів не вбачає.

Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дерева Раю" залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 07.11.2022 у справі №916/3810/21 без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Дерева Раю".

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 10.04.2023.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя К.В. Богатир

Суддя Л.В. Поліщук