ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

11.04.2023 Справа № 908/2454/22

м. Запоріжжя Запорізької області

Господарський суд Запорізької області у складі судді Проскурякова К.В., розглянувши заяву Приватного акціонерного товариства "ЕНЕРГЕТИЧНА КОМПАНІЯ БАРВІНОК" від 07.04.2023р. № 169 про забезпечення позову у справі № 908/2454/22

За позовом: Приватного акціонерного товариства "ЕНЕРГЕТИЧНА КОМПАНІЯ БАРВІНОК" (бул. Шевченка, буд. 18, м. Запоріжжя, 69039; )

До відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "БЕРДЯНСЬКІ КОВБАСИ" (Мелітопольське шосе, буд. 82/2, м. Бердянськ, Запорізька область, 71100; )

про стягнення 9 718 962,98 грн.,

Без виклику представників сторін

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Господарського суду Запорізької області перебуває справа №908/2454/22 за позовом Приватного акціонерного товариства «ЕНЕРГЕТИЧНА КОМПАНІЯ «БАРВІНОК» до Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕРДЯНСЬКІ КОВБАСИ» про стягнення 9 718 962,98 грн.

Ухвалою від 20.12.2022 судом прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 908/2454/22 в порядку загального позовного провадження, вирішено початок розгляду справи № 908/2454/22 визначити відповідною ухвалою після закінчення воєнного стану в Україні та/або деокупації/завершення бойових дій, оточення (блокування) Бердянської міської територіальної громади, на території якої знаходиться відповідач. Ухвалою від 27.12.2022р. у вказаній ухвалі від 20.12.2022р. виправлено описку.

23.12.2022р. від позивача надійшла заява про забезпечення позову, в якій він просив суд накласти арешт на майно ТОВ "БЕРДЯНСЬКІ КОВБАСИ" в межах суми 9178962,98 грн., а також та грошові кошти в межах цієї ж суми, в тому числі ті, що знаходяться на будь-яких рахунках у банківських або інших фінансово-кредитних установах, в тому числі, але не виключено, на рахунку IBAN НОМЕР_1 , в ПАТ «БАНК ВОСТОК» (), код МФО 307123, а також всіх рахунках, що належать ТОВ «БЕРДЯНСЬКІ КОВБАСИ» (ідентифікаційний код 25480722), виявлених державною виконавчою службою або приватним виконавцем під час виконання ухвали суду.

Ухвалою суду від 27.12.2022 вказану заяву частково задоволено:

- накладено арешт на грошові кошти ТОВ "БЕРДЯНСЬКІ КОВБАСИ" в межах суми 9178962,98 грн., в тому числі ті, що знаходяться на будь-яких рахунках у банківських або інших фінансово-кредитних установах, в тому числі, але не виключено, на рахунку IBAN НОМЕР_1 , в ПАТ «БАНК ВОСТОК» (), код МФО 307123, а також всіх рахунках, що належать ТОВ «БЕРДЯНСЬКІ КОВБАСИ» (ідентифікаційний код 25480722), виявлених державною виконавчою службою або приватним виконавцем під час виконання ухвали суду.

- в частині накладення арешту на майно ТОВ "БЕРДЯНСЬКІ КОВБАСИ" (ідентифікаційний код 25480722), в межах суми 9178962,98 грн. - відмовлено.

Підставою для часткової відмови у задоволенні заяви стало, зокрема, те, що предметом позову у справі № 908/2454/22 є не витребування або інші майнові вимоги щодо майна Відповідача, а стягнення грошової заборгованості в розмірі 8 994 987,78 грн. у зв`язку з неналежним виконанням умов договору № 0705506 від 18.06.2020 року про постачання електричної енергії за період квітень-липень 2022 року, а також 3% річних на суму 116181,06 грн., інфляційних втрат на суму 607794,14 грн., а всього на загальну суму 9718962,98 грн. Належних та допустимих доказів наявності будь-яких майнових зобов`язань відповідача перед позивачем за вказаним договором заявник суду не представив. Також заявником жодним чином не вказано перелік належного відповідачу майна, не обґрунтовано кількість та вартість майна, за рахунок якого позивач пропонує здійснити задоволення позову. Позивачем не наведено в чому полягає зв`язок між цим конкретним заходом на забезпечення позову і предметом позовної вимоги.

07.04.2022р. від позивача повторно надійшла заява про забезпечення позову, в якій він знову просить суд накласти арешт на рухоме та нерухоме майно, належне Товариству з обмеженою відповідальністю "БЕРДЯНСЬКІ КОВБАСИ" (ідентифікаційний код 25480722; місцезнаходження: 71100, Запорізька область, м. Бердянськ, Мелітопольське шосе, буд. 82/2; Е-mail: ) в межах суми 8 713 515,90 грн.

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 07.04.2023 заява про забезпечення позову передана на розгляд судді Проскурякову К.В.

Згідно статті 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частиною 1 ст. 139 ГПК України визначено, що заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити:

1) найменування суду, до якого подається заява;

2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника, його місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв`язку та адресу електронної пошти, за наявності;

3) предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову;

4) захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності;

5) ціну позову, про забезпечення якого просить заявник;

6) пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення;

7) інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Згідно з ч. 1 ст. 140 ГПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

За таких обставин суд вважає за необхідне прийняти заяву позивача про забезпечення позову від 07.04.2023р. № 169 у справі № 908/2454/22 до свого розгляду та вирішити її без проведення судового засідання, повідомлення та виклику учасників справи.

В обґрунтування заяви позивач вказує, що зі сторони відповідача має місце тривале та неналежне виконання умов договору № 0705506 від 18.06.2020 року про постачання електричної енергії споживачу щодо сплати коштів в розмірі 8 994 987,78 грн. за період квітень-липень 2022 року. В межах виконавчого провадження № 70681045, відкритому на виконання ухвали суду про забезпечення позову від 27.12.2022р. у справі № 908/2454/22 приватним виконавцем арештовані грошові кошти на загальну суму 1005447,08 грн., виявлені на рахунках Відповідача в банківських установах. Оскільки заходи із забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти не виконано у повному обсязі, то ПАТ «ЕК «БАРВІНОК» обрано захід забезпечення позову шляхом накладення арешту на все майно відповідача у межах суми 8 173 515,90 грн. (9 178 962,98 - 1 005 447,08 грн.), тобто на суму якої не вистачає на рахунках Відповідача.

Додатково Позивач вказує на те, що 20.06.2022 року ТОВ «БЕРДЯНСЬКІ КОВБАСИ», після отримання повідомлення про розірвання Договору про постачання електричної енергії споживачу (14.06.2022), став майновим поручителем за ТОВ «САЛТІВСЬКИЙ М`ЯСОКОМБІНАТ» () перед ПАТ «БАНК ВОСТОК»; 21.06.2022 здійснив заміну засновника ТОВ «БЕРДЯНСЬКІ КОВБАСИ» з громадянина України ОСОБА_1 на ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ДІДЖЕЙПІ ІНВЕСТ», Країна резидентства: Естонія, контролером якого став БАБАЯН ОСОБА_2 ; 28.06.2022 здійснив заміну керівника ТОВ «БЕРДЯНСЬКІ КОВБАСИ» з ОСОБА_3 на ОСОБА_4 ; 24.11.2022 ТОВ «БЕРДЯНСЬКІ КОВБАСИ» зареєструвались у Реєстрі юридичних осіб російської федерації; 25-26.11.2022 надання уповноваженою особою Відповідача до Міжрайонної інспекції Федеральної податкової служби №1 по Запорізькій області додаткових відомостей про юридичну особу, у т.ч. у зв`язку з перейменування (перепорядкуванням) адресних об`єктів і приведення установчих документів Відповідача у відповідність до законодавства російської федерації; кінцевий бенефіціарний власник (контролер) Відповідача: БАБАЯН ОСОБА_2 , 04.08.2022 року був іноземним громадянином у російській федерації, а станом на 15.12.2022 року вже громадянин російської федерації, що зареєстрований у Республіці Крим за кодом суб`єкта федерації 91; керівник Відповідача ТОЛОК ЄГОР ОЛЕКСАНДРОВИЧ станом на 06.12.2022 року вже громадянин російської федерації та індивідуальний підприємець за законодавством російської федерації, що зареєстрований у Запорізькій області за кодом суб`єкта федерації 90; грошових коштів на рахунках ТОВ «БЕРДЯНСЬКІ КОВБАСИ» недостатньо аби забезпечити позов на суму 9 178 962,98 грн. Таким чином, з боку відповідача має місце тривале та неналежне виконання умов договору № 0705506 від 18.06.2020 року про постачання електричної енергії споживачу щодо сплати коштів в розмірі 8 994 987,78 грн. за період квітень-липень 2022 року; відповідач є майновим поручителем за Договором застави ХК№ 2022-0041/3.0.З від 20.06.2022, видавник: ПАТ «БАНК ВОСТОК»; відповідач не виконуючи зобов`язань за укладеним Договором, вчинив дії щодо обтяження його обладнання та виступив майновим поручителем ТОВ «САЛТІВСЬКИЙ КОМБІНАТ»; окупація території м. Бердянськ Запорізької області та здійснення усвідомлених дій посадових осіб Відповідача щодо перереєстрації юридичної особи за законодавством російської федерації зумовлюють виникнення обґрунтованих сумнівів у можливості виконання у подальшому судового рішення за наслідком розгляду спору, оскільки майно ТОВ «БЕРДЯНСЬКІ КОВБАСИ» може бути зменшено, що призведе до погіршення фінансового стану та платоспроможності відповідача, що зареєстрований за законодавством України; бездіяльність та протиправна поведінка відповідача, яка полягає у непогашенні значної суми заборгованості за договором про постачання електричної енергії споживачу, а також відсутності реагування на вимоги позивача щодо сплати виниклої простроченої заборгованості, свідчить про свідоме ухилення ТОВ «БЕРДЯНСЬКІ КОВБАСИ» від виконання взятих на себе зобов`язань з оплати спожитої електричної енергії; застосування у межах даної справи заходів забезпечення позову забезпечить дієвий захист майнових інтересів позивача, мінімізує ризики утворення безнадійної заборгованості та, як наслідок, банкрутства ПАТ «ЕК «БАРВІНОК». Вказані обставини свідчать про те, що невжиття заходів забезпечення позову, може істотно ускладнити виконання рішення суду. Із урахуванням цього, будь-яке можливе забезпечення позову, у випадку найменшої загрози його невиконання, є виправданим, якщо занижує поріг легітимного сподівання особи на захист свого порушеного права і є законним, необхідним та збалансованим із правами усіх сторін спору.

Також звертає увагу суду на те, що оскільки предметом спору є стягнення грошових коштів за поставлену електричну енергію, послуги з передачі електричної енергії мережами ОСП, послуги з розподілу електричної енергії, накладення арешту майно Відповідача, мінімально впливатиме на повсякденну роботу Відповідача не ускладнюючи його господарську діяльність. При цьому накладення арешту майно Відповідача не призведе до невиправданого обмеження майнових прав Відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним. Можливість накладення арешту на майно, не обмежуючись грошовими коштами Відповідача, в порядку забезпечення позову у спорі про стягнення грошових коштів є додатковою гарантією для Позивача того, що рішення суду у разі задоволення позову, буде реально виконане та Позивач отримає задоволення своїх вимог. Крім того, у разі задоволення позову Відповідач матиме безумовну можливість розрахуватись із Позивачем, за умови наявності у нього грошових коштів у необхідних для цього розмірах, без застосування процедури звернення стягнення на майно боржника.

В обґрунтування своїх доводів заявник також посилається на практику Європейського Суду з прав людини, практику Верховного Суду у постановах від 04.03.2020 у справі №910/12117/19, від 14.02.2020 у справі № 916/2278/19, у справі №390/34/17, від 26.08.2021р. у справі №910/4185/21, від 05 серпня 2022 р. у справі № 905/447/22, від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18, від 17.06.2022 у справі № 908/2382/21.

Посилаючись на ст. 41 Конституції України, ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, ст. 13 Конвенції, рішень Європейського суду з прав людини від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України», від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії», Пленуму Вищого господарського суду України Постанова № 16 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову», ст. 1, 2, 5, 136-140 ГПК України, просить вказану заяву про забезпечення позову задовольнити.

Розглянувши заяву про забезпечення позову суд дійшов до висновку, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ч. 1 ст. 137 ГПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

Частиною 4 статті 137 ГПК України встановлено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У пункті 1 постанови пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову від 26.12.2011 р. № 16 вказано, що заходи до забезпечення позову застосовуються як гарантія реального виконання рішення суду. При цьому, у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до пункту 3 вказаної постанови, умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Отже, найдоцільніше вирішувати питання забезпечення позову на стадії попередньої підготовки справи до розгляду.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Тобто, з наведених норм вбачається, що засоби забезпечення позову є важливою гарантією захисту і реального поновлення прав учасників судового процесу. Поняття засобів забезпечення позову визначається як застосування судом процесуальних засобів тимчасового характеру, які гарантують можливість реалізації позовних вимог або сприяють збереженню існуючого положення між сторонами до винесення судового акту.

Обрані заходи до забезпечення позову не повинні мати наслідком повне припинення господарської діяльності суб`єкта господарювання, якщо така діяльність, у свою чергу, не призводитиме до погіршення стану належного відповідачеві майна чи зниження його вартості.

Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Заходи щодо забезпечення позову обов`язково повинні застосовуватися відповідно до їх мети, з урахуванням безпосереднього зв`язку між предметом позову та заявою про забезпечення позову.

Згідно ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до положень статті 139 Господарського процесуального кодексу України заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову (пункт 3); захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності (пункт 4).

Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. З урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 73 Господарського процесуального кодексу України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 14.06.2018 у справі №910/361/18.

Отже, сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою та відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України позивач зобов`язаний надати докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, аналіз приписів норм, які регулюють порядок та підстави вжиття заходів забезпечення позову, свідчить, що забезпечення позову є правом суду, що розглядає спір. Заходи по забезпеченню позову застосовується судом, виходячи з обставин справи та змісту заявлених позовних вимог. Вибір способу захисту забезпечення залежить від суті позовних вимог.

Оцінюючи доводи заявника щодо необхідності застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на рухоме та нерухоме майно ТОВ «БЕРДЯНСЬКІ КОВБАСИ» суд враховує, що предметом позову є стягнення грошової заборгованості з відповідача в розмірі 8 994 987,78 грн. у зв`язку з неналежним виконанням умов договору №0705506 від 18.06.2020 року про постачання електричної енергії за період квітень-липень 2022 року, а також 3% річних на суму 116181,06 грн., інфляційних втрат на суму 607794,14 грн., а всього на загальну суму 9718962,98 грн.

Як вбачається з висновків Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, у травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, в якій просила забезпечити її позов до ТОВ «Фастівський завод органічних рідин» про стягнення коштів за договором про надання поворотної фінансової допомоги від 21 січня 2015 року шляхом накладення арешту на майно ТОВ «Фастівський завод органічних рідин», а саме комплекс будівель та споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову та ухвалюючи постанову про накладення арешту на майно відповідача, суд апеляційної інстанції виходив з того, що існує ризик відчуження майна товариства, що в подальшому може призвести до невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, враховуючи, що відповідач намагається відчужити шляхом продажу єдине майно, яке належить йому на праві власності.

З матеріалів справи вбачається, що позовна заява містить відповідне обґрунтування заявлених позовних вимог, на підтвердження яких надано відповідні докази, а наявність чи відсутність фактів, якими обґрунтовуються вимоги, суд установлює під час ухвалення рішення по суті спору, доводи касаційної скарги щодо підстав для відмови у вжитті заходів забезпечення позову з огляду на недоведеність або необґрунтованість заявлених позовних вимог є безпідставними.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Оскільки предметом спору є стягнення боргу, розмір якого на день звернення з позовом становив 17 млн 289 тис. 862 грн, вбачається, що обраний судом апеляційної інстанції вид забезпечення позову - накладення арешту на майно, що належить відповідачу на праві власності, є співмірним із заявленими позовними вимогами.

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову, а відтак суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що незабезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

При цьому обраний позивачем вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

З огляду на обраний вид забезпечення позову, який не впливає на матеріальний стан відповідача як власника майна та не призводить до понесення додаткових витрат унаслідок його застосування, з урахуванням відсутності доказів завдання відповідачу збитків унаслідок накладення арешту на майно, доводи скарги щодо порушення норм процесуального права в частині зустрічного забезпечення на правильність висновків суду апеляційної інстанції щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову не впливають.

Також у постанові від 17 червня 2022 року у справі № 908/2382/21 Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду дійшов висновку про необхідність відступити від висновків щодо застосування, зокрема, статті 137 Господарського процесуального кодексу України про неможливість накладення арешту на (нерухоме) майно відповідача в порядку забезпечення позову про стягнення коштів, викладених у постановах Верховного Суду від 10.10.2019 у справі № 904/1478/19, від 16.12.2019 у справі №904/3459/19 та від 28.05.2021 у справі №10/5026/290/2011(925/1502/20).

Дослідивши викладені заявником доводи та надані на підтвердження цих доводів докази, врахувавши наявність зв`язку між заявленим прокурором заходом забезпечення позову у виді накладення арешту на майно відповідача в межах заявлених позовних вимог і предметом спору, співмірність і адекватність, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про наявність підстав для забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно.

Суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що між сторонами існує спір щодо сплати орендної плати за користування земельними ділянками за відсутності укладених договорів оренди в розмірі 7 632 238,82 грн., а виконання в майбутньому судового рішення у даній справі у разі задоволення позовних вимог безпосередньо пов`язано з обставинами наявності у відповідача, присудженої до стягнення суми заборгованості.

Також суди попередніх інстанцій зробили правильний висновок, що звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову прокурором доведено, що статутний капітал відповідача складає лише 3000 000,00 грн., що менше заявлених до відповідача позовних вимог, а також перебування частини майна відповідача під обтяженням на суму 72 203 000 грн., тобто наявність обставин, що в підсумковому висновку може свідчити про існування сумнівів щодо можливості виконання судового рішення у випадку стягнення з відповідача 7632 238,82 грн. орендної плати.

Оскільки предметом спору є стягнення орендної плати в розмірі 7 632 238,82 грн., накладення арешту на грошові кошти відповідача у такому розмірі здатне суттєво погіршити його майновий стан, у той час як накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, щодо якого, станом на день звернення з заявою про забезпечення позову, відсутні були обтяження, мінімально впливатиме на повсякденну роботу відповідача, не ускладнюючи його господарську діяльність. Отже, обраний судами попередніх інстанцій вид забезпечення позову - накладення арешту на майно, що належить відповідачу на праві власності, є співмірним із заявленими позовними вимогами.

Виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення грошових коштів, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо пов`язано з обставинами наявності у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості. Заборона відчуження або арешт майна, які накладаються судом для забезпечення позову про стягнення грошових коштів, мають на меті подальше звернення стягнення на таке майно у разі задоволення позову. При цьому обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним. Можливість накладення арешту на майно, не обмежуючись грошовими коштами відповідача, в порядку забезпечення позову у спорі про стягнення грошових коштів є додатковою гарантією для позивача того, що рішення суду у разі задоволення позову, буде реально виконане та позивач отримає задоволення своїх вимог. Крім того, у разі задоволення позову у справі про стягнення грошових коштів, боржник матиме безумовну можливість розрахуватись із позивачем, за умови наявності у нього грошових коштів у необхідних для цього розмірах, без застосування процедури звернення стягнення на майно боржника.

Подібні висновки про те, що у справах, де предметом спору є стягнення грошових коштів, накладення арешту на нерухоме майно є належним видом забезпечення позову, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18.

При цьому суд також враховує, що статтею 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «Право на ефективний засіб юридичного захисту» встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову. При цьому, вжиття заходів до забезпечення позову має на меті запобігти утрудненню чи неможливості виконання рішення господарського суду, прийнятого за результатами розгляду справи, або забезпечити ефективний захист чи поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, в разі задоволення позову.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» засіб юридичного захист має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії», було зазначено що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припинення порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особам забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права (п. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у Справі №1-33/2004: верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, як здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі).

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Згідно правового висновку Верховного суду від 17.10.2019 року у справі №640/7285/19, забезпечення позову - це надання позивачеві тимчасової правової охорони його прав та інтересів, за захистом яких він звернувся до суду, до вирішення спору судом та набрання рішенням суду законної сили. Заходи забезпечення позову є втручанням суду у спірні правовідносини до їх вирішення, тому вони повинні застосовуватися судом з підстав та в порядку, прямо передбаченому законом.

Статтею 129 Конституції України визначений принцип обов`язковості судових рішень. Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 25.05.2016 року).

Підсумовуючи викладене суд враховує та погоджується з доводами заявника в обґрунтування того, що актуальна практика Верховного Суду свідчить про відступлення від висновків щодо застосування, зокрема, статті 137 ГПК України в частині неможливості накладення арешту на (нерухоме) майно відповідача в порядку забезпечення позову про стягнення коштів.

При цьому суд також погоджується з тим, що наведені заявником обставини свідчать про те, що з боку відповідача має місце тривале та неналежне виконання умов договору №0705506 від 18.06.2020 року про постачання електричної енергії споживачу щодо сплати коштів в розмірі 8 994 987,78 грн. за період квітень-липень 2022 року.

Бездіяльність та протиправна поведінка відповідача, яка полягає у непогашенні значної суми заборгованості за договором про постачання електричної енергії, а також залишення без реагування вимог Позивача про погашення заборгованості, свідчить про свідоме ухилення ТОВ «БЕРДЯНСЬКІ КОВБАСИ» від виконання взятих на себе зобов`язань з оплати спожитої електричної енергії.

За вказаних обставин суд погоджується і з доводами заявника відносно того, що застосування у межах даної справи запропонованих ним заходів забезпечення позову могло би забезпечити дієвий захист майнових інтересів позивача, а їх невжиття - істотно ускладнити б виконання рішення суду.

При цьому, оскільки предметом спору є стягнення грошових коштів за поставлену електричну енергію, послуги з передачі електричної енергії мережами ОСП, послуги з розподілу електричної енергії, накладення арешту майно Відповідача, мінімально впливатиме на повсякденну роботу Відповідача не ускладнюючи його господарську діяльність.

Накладення арешту на рухоме та нерухоме майно Відповідача дійсно не може призвести до невиправданого обмеження майнових прав Відповідача, оскільки арештоване майно фактично залишиться у володінні власника, а буде обмежено лише можливість розпоряджатися ним. Вказане дійсно може слугувати додатковою гарантією для Позивача того, що рішення суду у разі задоволення позову, буде реально виконане та Позивач отримає задоволення своїх вимог.

Разом з тим, суд повторно звертає увагу Позивача, що подана ним заява про забезпечення позову від 07.04.2023р. № 169 не узгоджується з принципом диспозитивності господарського процесу, який викладено у ст. 14 ГПК України: 1. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 2. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Також вона не відповідає в цій частині вимогам Пленуму Вищого господарського суду України, викладених у постанові від 26.12.2011 р. № 16 «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову».

Так, в прохальній частині заяви про забезпечення позову від 07.04.2023р. № 169 Позивачем не наведено конкретний перелік належного відповідачу рухомого та нерухомого майна із зазначенням його ідентифікуючих ознак, не обґрунтовано кількість та вартість майна, за рахунок якого Позивач пропонує здійснити за необхідності задоволення його грошових вимог до Відповідача.

Подані ним витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень не можуть бути розцінені судом як наведення такого переліку, оскільки сама заява про забезпечення позову, у якій Позивач на власний розсуд в прохальній частині розпорядився своїм правом визначити її предмет та межі, взагалі про таке рухоме або нерухоме майно нічого не містить.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що за вказаних обставин заява Позивача від 07.04.2023р. № 169 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на рухоме та нерухоме майно Товариства з обмеженою відповідальністю "БЕРДЯНСЬКІ КОВБАСИ" (ідентифікаційний код 25480722), в межах суми 8173515,90 грн. не підлягає задоволенню.

Згідно з абз. 1 ч. 6, ч. 8 ст. 140 Господарського процесуального кодексу України, про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

Керуючись ст. ст. 136, 137, 138, 139, 140, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Прийняти заяву Приватного акціонерного товариства "ЕНЕРГЕТИЧНА КОМПАНІЯ БАРВІНОК" від 07.04.2023р. № 169 про забезпечення позову у справі №908/2454/22 до розгляду судді Проскурякова К.В.

2. Відмовити у задоволенні заяви Приватного акціонерного товариства "ЕНЕРГЕТИЧНА КОМПАНІЯ БАРВІНОК" від 07.04.2023р. № 169 про забезпечення позову у справі № 908/2454/22 шляхом накладення арешту на рухоме та нерухоме майно Товариства з обмеженою відповідальністю "БЕРДЯНСЬКІ КОВБАСИ" (ідентифікаційний код 25480722) в межах суми 8173515,90 грн.

3. Копію ухвали направити учасникам справи.

4. Ухвала набирає чинності з моменту її підписання та відповідно до ч. 8. ст. 140, ст.255 ГПК України може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду першої інстанції.

Суддя К.В. Проскуряков

Відповідно до ч. 2 ст. 235 ГПК України ухвали, постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Згідно з ч. 8. ст. 140 ГПК України ухвалу про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 255 ГПК України окремо від рішення суду першої інстанції може бути оскаржені в апеляційному порядку ухвала суду першої інстанції про забезпечення позову.

В ч. 1 ст. 256 ГПК України передбачено, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.