ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" березня 2023 р. Справа№ 910/21837/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Євсікова О.О.

суддів: Демидової А.М.

Корсака В.А.

за участю:

секретаря судового засідання Звершховської І.А.,

від позивача: Гончаров Д.О.;

від відповідача: Риженко Л.І.;

розглянувши апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "УЛФ-Фінанс"

на рішення Господарського суду міста Києва від 03.10.2022 (повний текст складено 03.10.2022)

у справі № 910/21837/21 (суддя Плотницька Н.Б.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "УЛФ-Фінанс"

до Акціонерного товариства "Київський завод "Радар"

про стягнення 2 187 430,51 грн, -

в с т а н о в и в :

Короткий зміст і підстави позовних вимог.

У грудні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю "УЛФ-Фінанс" (далі - ТОВ «УЛФ-Фінанс») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою, у якій просило стягнути з Акціонерного товариства "Київський завод "Радар" (далі - АТ «Київський завод «Радар») 1 439 428,47 грн заборгованості за договором фінансового лізингу від 13.06.2019 №4000/06/19-В, в т.ч.: 1 018 196,09 грн основного боргу, 268 959,75 грн пені, 50 149,30 грн 3% річних та 102 123,33 грн штрафу.

В обґрунтування заявлених вимог ТОВ «УЛФ-Фінанс» вказує, що АТ «Київський завод «Радар» в порушення норм чинного законодавства України та укладеного сторонами договору фінансового лізингу (для фінансування нових майна (обладнання/залізничного транспорту) з валютним коригуванням) від 13.06.2019 №4000/06/19-В неналежним чином виконав взяті на себе зобов`язання з оплати лізингових платежів, у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість у розмірі 1 018 196,09 грн, на яку було нараховано 268 959,75 грн пені, 50 149,30 грн 3% річних та 102 123,33 грн штрафу.

23.06.2022 та 15.07.2022 до Господарського суду міста Києва від ТОВ «УЛФ-Фінанс» надійшли заяви про збільшення розміру позовних вимог (№УФ-42901 від 20.06.2022 та №УФ-46145 від 14.07.2022 відповідно).

У заяві №УФ-42901 від 20.06.2022 ТОВ «УЛФ-Фінанс» збільшує розмір позовних вимог на 667 384,48 грн та просить стягнути з АТ «Київський завод «Радар» 515 438,58 грн заборгованості по лізинговим платежам, 22 943,94 грн штрафу, 111 403,11 грн пені та 17 598,85 грн 3% річних; остаточно ТОВ «УЛФ-Фінанс» просить стягнути з АТ «Київський завод «Радар» 2 106 812,95 грн заборгованості по лізинговим платежам, що складається з 1 439 428,47 грн заборгованості по лізинговим платежам на момент подання позову + 667 384,48 грн збільшеної суми заборгованості.

У заяві №УФ-46145 від 14.07.2022 ТОВ «УЛФ-Фінанс» збільшило суму заявлених до АТ «Київський завод «Радар» вимог на 80 617,56 грн заборгованості по лізинговим платежам.

Остаточною вимогою ТОВ «УЛФ-Фінанс» є стягнення з АТ «Київський завод «Радар» 1 614 252,23 грн заборгованості по лізинговим платежам за період з 30.03.2021 по 14.07.2022, 380 362,86 грн пені, 67 748,15 грн 3 % річних та 125 067,27 грн 10% штрафу.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.10.2022 позов задоволено частково. Стягнуто з АТ «Київський завод «Радар» на користь ТОВ "УЛФ-Фінанс" 1 614 252,23 грн основної заборгованості, 57 141,29 грн пені, 19 820,34 грн 3% річних, 62 533,64 грн штрафу та витрати по сплаті судового збору у розмірі 28 101,34 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

З огляду на встановлення факту невиконання відповідачем обов`язку з повної та своєчасної оплати лізингових платежів за договором фінансового лізингу (для фінансування нових майна (обладнання / залізничного транспорту) з валютним коригуванням) від 13.06.2019 №4000/06/19-В та факт наявності заборгованості у розмірі 1 614 252,23 грн, господарський суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості підлягають задоволенню у повному обсязі.

За результатами здійсненої за допомогою системи «ЛІГА» перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення пені, штрафу та процентів річних суд встановив, що розмір пені та процентів річних, перерахований судом у відповідності до умов Договору та приписів чинного законодавства, з урахуванням визначеного судом періоду нарахування та з урахуванням обмежень, передбачених ст. ст. 253, 254 ЦК України, становить пені - 114 282,57 грн та процентів річних - 19 820,34 грн відповідно, що є меншими, ніж нараховано та заявлено до стягнення позивачем, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені та процентів річних підлягають частковому задоволенню в сумах, визначених судом. Розрахунок штрафу суд визнав арифметично вірним, тому вказані вимоги позивача про стягнення з відповідача 125 067,27 грн штрафу, нарахованого на прострочені лізингові платежі за період прострочення 14.04.2021 по 13.01.2022, задоволено за розрахунком позивача.

Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру неустойки (пені та штрафу) згідно ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України суд взяв до уваги належність відповідача до підприємств оборонно-промислового корпусу України та воєнний стан у зв`язку із повномасштабною агресією російської федерації та вважав за можливе зменшити розмір пені та штрафу на 50%, у зв`язку з чим з відповідача підлягає стягненню 57 141,29 грн пені та 62 533,64 грн штрафу.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погодившись з рішенням Господарського суду міста Києва від 03.10.2022, ТОВ «УЛФ-Фінанс» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить оскаржуване рішення скасувати повністю та ухвалити нове, яким стягнути з АТ «Київський завод «Радар» на користь ТОВ «УЛФ-Фінанс» 1 614 252,23 грн основної заборгованості, 380 362,86 грн пені, 67 748,15 грн 3% річних, 125 067,27 грн штрафу, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 25 107,50 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 34 083,22 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги ТОВ «УЛФ-Фінанс» вказує, що господарський суд першої інстанції порушив ст. ст. 61, 129 Конституції України, ст. ст. 2 та 9 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст. ст. 549, 598, 599, 625, 627 ЦК України, ст. ст. 2, 3, 5, 236 ГПК України.

ТОВ «УЛФ-Фінанс» вважає необґрунтованим та незаконним зменшення судом пені та штрафу на 50% відсотків, з огляду на належність відповідача до підприємств оборонно-промислового корпусу України та воєнний стан у зв`язку із повномасштабною агресією російської федерації. Скаржник зауважує, що позов з матеріальними вимогами до АТ «Київський завод «Радар» було подано до суду наприкінці 2021 року, тобто до введення воєнною стану у зв`язку із повномасштабною агресією російської федерації. Більш того, в заяві про збільшення розміру позовних вимог №УФ-42901 від 20.06.2022 та заяві про збільшення розміру позовних вимог №УФ-42901 від 20.06.2022 не нараховувалась після 23.02.2022 ані пеня, ані штраф, ані 3% річних.

ТОВ «УЛФ-Фінанс» також не погоджується та вважає такою, що не підкріплена жодною нормою чинного законодавства України чи правовим висновком Верховного Суду України позицію суду, що в межах даної справи підлягають розгляду нараховані позивачем пеня, проценти річних та штраф лише на суму заборгованості з оплати лізингових платежів, що є предметом даного спору.

Скаржник відзначає, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України сум; вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Згідно з протоколом передачі судової справи (апеляційної скарги, заяви, картки додаткових матеріалів) раніше визначеному головуючому судді (судді-доповідачу) (складу суду) від 27.10.2022 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Демидова А.М., Корсак В.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.10.2022 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/21837/21 та відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, за апеляційною скаргою ТОВ «УЛФ-Фінанс» на рішення Господарського суду міста Києва від 03.10.2022 до надходження матеріалів справи №910/21837/21.

10.11.2022 матеріали справи №910/21837/21 надійшли до Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.11.2022 апеляційну скаргу ТОВ «УЛФ-Фінанс» на рішення Господарського суду міста Києва від 03.10.2022 у справі № 910/21837/21 залишено без руху. Надано ТОВ «УЛФ-Фінанс» строк десять днів з дня отримання копії даної ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги, а саме для надання доказів сплати судового збору в сумі 16 830,03 грн у встановленому порядку та для надання доказів, що посвідчують повноваження адвоката Гончарова Д.О. як представника ТОВ «УЛФ-Фінанс» в Північному апеляційному господарському суді. Роз`яснено ТОВ «УЛФ-Фінанс», що у випадку не усунення у встановлений термін недоліків, апеляційну скаргу буде повернуто скаржнику або відмовлено у відкритті апеляційного провадження.

Від представника ТОВ «УЛФ-Фінанс» адвоката Гончарова Д.О. на виконання вказаної ухвали надійшов лист з доданими до нього доказами сплати судового збору у встановленому порядку та розмірі (платіжне доручення №993357 від 22.11.2022), а також докази, що посвідчують повноваження адвоката Гончарова Д.О. як представника ТОВ «УЛФ-Фінанс» в Північному апеляційному господарському суді (копія ордеру серія АА №1144654 від 05.10.2021).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.11.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «УЛФ-Фінанс» на рішення Господарського суду міста Києва від 03.10.2022 у справі №910/21837/21. Розгляд справи призначено на 16.01.2023. Запропоновано учасникам справи надати відзив на апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня вручення копії даної ухвали. Роз`яснено апелянту право подати до суду відповідь на відзив протягом десяти днів з дня вручення йому відзиву на апеляційну скаргу.

У судових засіданнях 16.01.2023 та 23.01.2023 оголошувалась перерва до 23.01.2023 та до 27.02.2023 відповідно.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.02.2023 на задоволення клопотання представника відповідача адвоката Риженко Л.І. відкладено судове засідання на 20.03.2023.

Позиції учасників справи.

23.12.2022 від АТ «Київський завод «Радар» надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач просить рішення господарського суду м. Києва від 03.10.2022 у справі №910/21837/21 скасувати та постановити нове, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу наводить доводи, які, на його думку, спростовують доводи апеляційної скарги; вважає, що господарський суд першої інстанції врахував відсутність будь-яких відомостей з приводу того, що позивач зазнав збитків внаслідок порушення відповідачем своїх зобов`язань та прийняв рішення щодо розміру заявлених до стягнення сум штрафу, пені, 3% річних відповідно до положень чинного законодавства; суд вірно вирішив питання щодо періоду, за який може бути нараховано та стягнуто пеню та 3% річних у цій справі.

Також у відзиві на апеляційну скаргу АТ «Київський завод «Радар» наводить правове обґрунтування власної незгоди з позицією суду щодо задоволення позову.

З відзивом на апеляційну скаргу АТ «Київський завод «Радар» подало клопотання про поновлення строку його подання, у якому просить визнати поважним строк пропуску строку на подання відзиву та поновити строк на його подання; прийняти відзив на апеляційну скаргу з додатками.

Апеляційний господарський суд дійшов висновку наявність підстав для задоволення заявленого відповідачем клопотання частково.

Задовольняючи клопотання поновлення про подання строку на подання відзиву, апеляційний господарський суд не приймає подані АТ «Київський завод «Радар» докази.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тобто, наведені положення передбачають наявність таких критеріїв для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, як «винятковість випадку» та «причини, що об`єктивно не залежать від особи» і тягар доведення покладений на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням (заявою).

Отже, при поданні учасником справи доказів, які не були подані до суду першої інстанції, такий учасник справи повинен обґрунтувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також надати відповідні докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає.

Така обставина (відсутність обґрунтування, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції) виключає можливість прийняття апеляційним господарським судом додаткових доказів у порядку ст. 269 ГПК України (постанови Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 914/1725/19; від 12.01.2021 у справі № 01/1494(14-01/1494); від 15.12.2020 у справі № 925/1052/19; від 21.04.2021 у справі № 906/1179/20)).

Суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, але лише якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести скаржник). Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.

Апеляційний господарський суд відзначає, що АТ «Київський завод «Радар» вказаних вище вимог процесуального законодавства не дотрималось, у відзиві на апеляційну скаргу (з яким відповідач подав нові докази) взагалі відсутнє обґрунтування того, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також відповідні докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від відповідача.

Крім цього, за текстом відзиву на позовну заяву АТ «Київський завод «Радар» не посилалось на обставини, на які вказує у відзиві на апеляційну скаргу з наданням нових доказів. Водночас, ч. 4 ст. 165 ГПК України визначено, що якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.

АТ «Київський завод «Радар» надало пояснення у справі, в яких представник відповідача вказує про їх надання у зв`язку з отриманням пояснень позивача.

Відповідач у поданих поясненнях зазначає, що в межах даної справи підлягають розгляду нараховані позивачем пеня, 3% річних та штраф лише на суму заборгованості з оплати лізингових платежів, що є предметом даного спору. Також відповідач відзначає, що в суді першої інстанції неодноразово посилався на те, що поставлене за договором фінансового лізингу обладнання не було введено в експлуатацію та було поставлене в несправному стані, у зв`язку з чим відповідач не може ним користуватись. Відповідач вважає, що за таких обставин на підставі п. п. 1.4, 2.7, 4.6 загальних умов договору він звільняється від плати за весь час, протягом якого поставлене постачальником обладнання не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає, а саме: за весь період, а отже і підстав для нарахування штрафних санкцій немає.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Згідно зі ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції, перевірені та додатково встановлені апеляційним господарським судом.

13.06.2019 ТОВ «УЛФ-Фінанс» (лізингодавець) та АТ «Київський завод «Радар» (лізингоотримувач) уклали договір фінансового лізингу (для фінансування нових майна (обладнання/залізничного транспорту) з валютним коригуванням) №4000/06/19-В, за умов якого лізингодавець набуває у свою власність і передає на умовах фінансового лізингу у платне володіння та користування замовлене лізингоодержувачем майно (предмет лізингу - обладнання Leadwell V-42iF, детальний опис згідно додатку №1 «Специфікація»), вартістю 4 950 000,00 грн (вартість предмета лізингу може змінюватися (корегуватись) до підписання акту прийому-передачі внаслідок зміни вартості постачальником, в т.ч. в разі збільшення ціни виробником, митних зборів, курсів валют) на 36 місяців з моменту підписання акту прийому-передачі, а лізингоодержувач зобов`язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов договору, а в кінці строку дії договору має право придбати предмет лізингу у власність за викупною вартістю, визначеною у договорі.

Загальна вартість лізингових платежів - 5 652 359,10 грн (п. 9.1 договору).

Порядок сплати лізингових платежів (в т.ч. першого лізингового платежу та викупної вартості) визначено п. 9.3 договору.

Умовами вказаного пункту договору сторони погодили, що лізингові платежі сплачуються в гривні згідно з графіком внесення лізингових платежів з корегуванням курсу валют шляхом використання офіційного курсу долару США до української гривні за офіційним курсом гривні до іноземних валют за формулою:

Поточний платіж = (поточний платіж * курс української гривні збільшений на 1%) / курс української гривні зменшений на 1% на дату укладення договору.

На дату укладення договору 100 доларів США = 2613,7874.

У будь-якому випадку розмір лізингового платежу, відкоригований згідно з формулою, не може бути меншим, ніж розмір платежу, що відшкодовує вартість предмета лізингу та визначений в графі 4 Графіка платежів на відповідну дату.

Для погашення вартості предмета лізингу відноситься сума, зазначена в Графі 4 «Платіж, відшкодовує вартість предмета лізингу» графіка платежів на відповідну дату.

Різниця між поточним лізинговим платежем, розрахованим за цією формулою, і сумою, що відшкодовує вартість предмета лізингу, вважається комісією лізингодавця.

Якщо в період між датою сплати лізингового платежу, згідно з Графіком платежів, і датою надходження суми лізинговою платежу, числове значення курсу збільшиться більш ніж на 1%, лізингодавець має право вимагати пропорційної доплати такої суми. Доплачена сума враховується як комісія лізингодавця.

Лізингоодержувач підтверджує, що попереджений лізннгодавцем про наявність з боку лізингоодержувача валютного ризику, тобто ймовірності виникнення можливих збитків внаслідок зміни курсу іноземної валюти до національної валюти України. Лізингоодержувач підтверджує, що він усвідомлює можливе настання несприятливих для нього наслідків, спричинених коливанням курсів валют, і гарантує виконання взятих на себе зобов`язань своєчасно та в повному обсязі.

Пунктом 10 договору сторони погодили графік лізингових платежів.

Цей договір фінансового лізингу набуває чинності з моменту підписання сторонами (в т.ч. обов`язковим до виконання стає додаток №2 «Загальні умови до договору фінансового лізингу», згоду на погодження та дотримання умов якого лізингоодержувач надає своїм підписом у цьому документі) і діє до повного виконання сторонами зобов`язань за договором фінансового лізингу (п. 15 договору).

У специфікації до договору сторони погодили вимоги до предмету лізингу - обладнання Вертикальний фрезерний обробний центр Leadwell V42iF, 2019 року випуску.

Згідно з п. 2 Загальних умов до договору фінансового лізингу для фінансування майна (обладнання / залізничного транспорту) (Додаток №2 до договору фінансового лізингу в редакції від 24.08.2018), всі платежі за користування відповідним предметом лізингу лізингоодержувач зобов`язаний здійснювати в національній валюті України (гривні) шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок лізингодавця не пізніше за дату та в сумі, які встановлені для їх оплати відповідно до графіка внесення лізингових платежів. Лізингоодержувач зобов`язаний оплачувати лізингові платежі незалежно від виставлення та отримання рахунків лізингодавця. Лізингові платежі включають платежі в погашення (компенсацію) вартості предмета лізингу і винагороду (комісію) лізингодавця за наданий в лізинг предмет лізингу, комісію лізингодавця за наданий в лізинг предмет лізингу та інші платежі, які передбачені договором.

У разі вказівки у п. 9.3 договору на застосування при визначенні розміру лізингового платежу коригування курсу валют, сторони погоджуються, що під фактичним курсом Кт слід розуміти курс продажу безготівкового долара США, встановлений для таких операцій банком, який буде обрано за рішенням лізингодавця (далі - "фактичний курс Кт"). При цьому, якщо протягом терміну дії Договору виникнуть об`єктивні обставини, що призведуть до зміни умов функціонування валютного ринку України та зміни Національним банком України умов курсоутворення, у зв`язку з чим матиме місце значна різниця між курсом долара США, який визначений як Кт згідно пункту 9.3. договору , та фактичним курсом, лізингодавець не пізніше ніж за п`ять робочих днів до дати використання в якості Кт фактичного курсу повідомляє про це лізингоодержувача в порядку, передбаченому загальними умовами. Після направлення такого повідомлення лізингові платежі розраховуються на змінній основі з використанням в якості Кт фактичного курсу, зазначеного в повідомленні. Лізингодавець також може зазначати інформацію щодо фактичного курсу Кт на відповідну дату шляхом розміщення такої інформації на сайті лізингодавця: www.ulf.ua, або надати посилання на фактичний курс на сайті обраного (уповноваженого) банку. Фактичний курс Кт, про який повідомить лізингодавець, буде застосовуватися до усіх наступних лізингових платежів до того моменту, коли лізингодавець не повідомить про інше в такому самому порядку (п. 2.4 Загальних умов до договору фінансового лізингу).

Згідно з п. 3.4 Загальних умов до договору фінансового лізингу приймання лізингоодержувачем предмета лізингу в лізинг оформлюється шляхом підписання сторонами акту прийому-передачі предмета лізингу, що підтверджує належну якість, стан предмета лізингу, ознайомлення та прийняття до виконання лізингоодержувачем гарантійних умов, технічних умов та інших регламентів експлуатації обладнання, отримання всієї належної документації та страхування предмета лізингу.

Підпунктами 7.1.1, 7.1.2 п. 7.1 Загальних умов до договору фінансового лізингу передбачено, що за несвоєчасну оплату лізингових платежів та інших платежів, передбачених договором, лізингоодержувач сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої в період прострочення, від суми заборгованості за кожен день прострочення; у разі прострочення (затримки) сплати лізингових платежів та інших платежів за договором понад 30 календарних днів, крім пені, лізингоодержувач сплачує штраф у розмірі 10% від суми простроченої заборгованості.

13.01.2020 сторони підписали додаткову угоду №1 від 13.01.2020, якою внесли зміни до договору щодо року випуску предмета лізингу (п. 3.2 договору), порядку сплати лізингових платежів (п. 9.3 договору), графіку погашення лізингових платежів (п. 10 договору) та виклали додаток №1 (Специфікація) до договору в редакції цієї додаткової угоди.

14.01.2020 за актом (видатковою накладною) прийому-передачі предмета лізингу до договору фінансового лізингу (для фінансування нових майна (обладнання/залізничного транспорту) з валютним коригуванням) від 13.06.2019 №4000/06/19-В ТОВ «УЛФ-Фінанс» передало, АТ «Київський завод «Радар» прийняло в якості предмета лізингу згідно договору обладнання Leadwell вертикальний фрезерний обробний центрV-42iF, рік випуску 2019, ціна без ПДВ 4 125 000,00 грн, сума з ПДВ 4 950 000,00 грн, у кількості 1 предмет лізингу.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.04.2021 у справі №910/19036/20 за позовом ТОВ «УЛФ-Фінанс» до АТ «Київський завод «Радар» про стягнення 2 321 904,66 грн позовні вимоги ТОВ «УЛФ-Фінанс» - задоволено частково. Стягнуто зАТ «Київський завод «Радар» на користь ТОВ «УЛФ-Фінанс» 1 961 646,97 грн основного боргу, 129 389,80 грн пені, 31 157,21 грн 3% річних, 199 627,00 грн штрафу та 34 827,31 грн витрат по сплаті судового збору.

Позивач вказує, що в порушення умов договору фінансового лізингу (для фінансування нових майна (обладнання/залізничного транспорту) з валютним коригуванням) від 13.06.2019 №4000/06/19-В та норм чинного законодавства АТ «Київський завод «Радар» належним чином не виконує взяті на себе зобов`язання щодо повної та своєчасної оплати лізингових платежів з урахуванням валютного коригування, у зв`язку з чим у нього (відповідача) виникла заборгованість за період з 30.03.2021 (дата, до якої формувались позовні вимоги у справі №910/19036/20) по 14.07.2022 у розмірі 1 614 252,23 грн.

З метою досудового врегулювання спору ТОВ «УЛФ-Фінанс» неодноразово направляло на адресу АТ «Київський завод «Радар» претензії щодо сплати суми заборгованості (підтверджується наявними в матеріалах справи копіями описів кладення у цінні листи та поштових накладних); вказані претензії залишені АТ «Київський завод «Радар» без відповіді та задоволення.

Звертаючись з позовом у цій справі, окрім суми основної заборгованості (1 614 252,23 грн), у зв`язку з неналежним виконанням АТ «Київський завод «Радар» взятих на себе за договором зобов`язань, ТОВ «УЛФ-Фінанс» просить стягнути з АТ «Київський завод «Радар» 380 362,86 грн пені, 67 748,15 грн 3% річних, нарахованих за загальний період прострочення з 14.04.2021 по 23.02.2022, та 125 067,27 грн 10% штрафу, нарахованого на прострочені лізингові платежі за період прострочення 14.04.2021 по 13.01.2022.

АТ «Київський завод «Радар» надало відзив на позов, у якому позов не визнає, вважає, що позивач не навів підстав виникнення у нього (відповідача) обов`язку по сплаті платежів за період з 01.03.2021 по 01.12.2021. Зазначає, що заявлена до стягнення сума штрафу є більшою ніж 10% від визначеного позивачем розміру простроченої заборгованості. Щодо розрахунку пені та 3% річних вказує про проведення неналежного розрахунку цих сум, зазначає, що подвійне притягнення особи до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення заборонено, у зв`язку з чим заперечує проти стягнення з нього передбачених пп. 7.1.1 та 7.1.2 загальних умов договору неустойки, а саме пені та штрафу у розмірі 10% від суми простроченої заборгованості.

Джерела права та мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Згідно з нормами ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. ст. 625, 628, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України, ч. 1 ст. 173 ГК України).

Згідно зі ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

За визначенням ст. 1 Закону Укрїани «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч. 2 ст. 21 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач зобов`язаний: прийняти предмет лізингу та користуватися ним відповідно до його призначення та умов договору; відповідно до умов договору своєчасно та у повному обсязі виконувати зобов`язання щодо утримання предмета лізингу, підтримувати його у справному стані; своєчасно сплачувати лізингові платежі; надавати лізингодавцеві доступ до предмета лізингу і забезпечувати можливість здійснення перевірки умов його використання та утримання; письмово повідомляти лізингодавця, а в гарантійний строк і продавця предмета, про всі випадки виявлення несправностей предмета лізингу, його поломок або збоїв у роботі; письмово повідомляти про порушення строків проведення або непроведення поточного чи сезонного технічного обслуговування та про будь-які інші обставини, що можуть негативно позначитися на стані предмета лізингу, - негайно, але у будь-якому разі не пізніше другого робочого дня після дня настання вищезазначених подій чи фактів, якщо інше не встановлено договором; у разі закінчення строку лізингу, а також у разі дострокового розірвання договору лізингу та в інших випадках дострокового повернення предмета лізингу - повернути предмет лізингу у стані, в якому його було прийнято у володіння, з урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором.

Сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу (ст. 16 Закону Укрїани «Про фінансовий лізинг»).

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Суд встановив, що на виконання договору фінансового лізингу (для фінансування нових майна (обладнання/залізничного транспорту) з валютним коригуванням) від 13.06.2019 №4000/06/19-В позивач передав відповідачу в лізинг обладнання Leadwell вертикальний фрезерний обробний центрV-42iF, що підтверджується підписаним та скріпленим печатками обох сторін актом (видаткова накладна) прийому-передачі предмета лізингу від 14.01.2019.

В порушення умов договору фінансового лізингу та норм чинного законодавства відповідач належним чином взяті на себе зобов`язання щодо повної та своєчасної оплати лізингових платежів з урахуванням валютного коригування не виконав, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість за період з 30.03.2021 по 14.07.2022 у розмірі 1 614 252,23 грн.

Доказів сплати заборгованості у вказаному розмірі відповідач у матеріали справи не надав.

Враховуючи встановлені у справі обставини та норми чинного законодавства, які підлягають застосуванню у спірних правовідносинах, апеляційний господарський суд погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про стягнення з АТ «Київський завод «Радар» 1 614 252,23 грн заборгованості за період з 30.03.2021 по 14.07.2022.

Щодо доводів АТ «Київський завод «Радар» про те, що обладнання, яке є предметом лізингу, не введено в експлуатацію, апеляційний господарський суд зазначає, що станом на час розгляду справи у господарському суді першої інстанції АТ «Київський завод «Радар» доказів на підтвердження вказаних обставин не надало.

Відтак, господарський суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, з яким погоджується апеляційний господарський суд, що до стягнення з АТ «Київський завод «Радар» на користь ТОВ «УЛФ-Фінанс» підлягає 1 614 252,23 грн заборгованості за період з 30.03.2021 по 14.07.2022.

Щодо вимог про стягнення 380 362,86 пені, 67 748,15 грн 3% річних та 125 067,27 грн 10% штрафу.

Штрафними санкціями у ГК України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч. 1 ст. 230 ГК України).

За визначенням ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом (ч. 2 ст. 551 ЦК України).

Умовами п. п. 7.1.1, 7.1.2 загальних умов до договору фінансового лізингу передбачено, що за несвоєчасну оплату лізингових платежів та інших платежів, передбачених договором, лізингоодержувач сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої в період прострочення, від суми заборгованості за кожен день прострочення; у разі прострочення (затримки) сплати лізингових платежів та інших платежів за договором понад 30 календарних днів, крім пені, лізингоодержувач сплачує штраф у розмірі 10% від суми простроченої заборгованості.

Господарський суд першої інстанції розглянув заперечення АТ «Київський завод «Радар» проти вимог про стягнення з нього передбачених п. п. 7.1.1 та 7.1.2 загальних умов договору неустойки, а саме пені та штрафу у розмірі 10% від суми простроченої заборгованості. АТ «Київський завод «Радар», посилаючись на ст. 61 Конституції України вказує, що подвійне притягнення особи до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення заборонено.

Апеляційний господарський суд погоджується з наданою вказаним доводам АТ «Київський завод «Радар» оцінкою, що такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня та її розмір та спосіб визначення встановлено ч. 3 ст. 549 ЦК України, ч. 6 ст. 231 ГК України та ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», а право встановити у договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам ч. 4 ст. 231 ГК України. Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено ч. 2 ст. 231 ГК України. При цьому в інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України, тобто коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно зі ст. 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій (наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.02.2018 у справі №911/2813/17, від 22.03.2018 у справі №911/1351/17, від 25.05.2018 у справі №922/1720/17, від 02.04.2019 у справі №917/194/18).

Відтак, чинне законодавство України не містить прямої заборони законодавця щодо одночасного застосування такого виду забезпечення виконання зобов`язання, як пеня та штраф, та, відповідно, суб`єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов`язань встановленням окремого виду відповідальності - договірної санкції, за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань, зокрема, передбаченої п. 7.1.1 загальних умов договору пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ та визначеного п. 7.1.2 загальних умов договору штрафу у розмірі 10% від суми простроченої заборгованості у разі прострочення (затримки) сплати лізингових платежів та інших платежів за договором понад 30 календарних днів.

Також, згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

ТОВ «УЛФ-Фінанс» у поданій апеляційній скарзі не погоджується з висновком господарського суду першої інстанції, що в межах даної справи підлягають розгляду нараховані позивачем пеня, проценти річних та штраф лише на суму заборгованості з оплати лізингових платежів, що є предметом даного спору (тобто за період ).

Апеляційний господарський суд, з огляду на вказані доводи апеляційної скарги зазначає таке.

Позивач заявив до стягнення (з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог) заборгованість за період 14.04.2021 по 14.07.2022 та надав відповідні докази на підтвердження наявності такої заборгованості, оцінка яких наведена вище за текстом цієї постанови. При цьому, нарахування 10% штрафу позивач здійснює з 30.03.2021, а пені та 3% річних - з 14.04.2021.

Таким чином, нарахування пені, 3% річних та штрафу у зв`язку з невиконанням АТ «Київський завод «Радар» зобов`язання зі сплати лізингових платежів за вказаний період є правомірним та обґрунтованим.

Водночас, у апеляційній скарзі ТОВ «УЛФ-Фінанс» вважає, чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України сум; вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Дійсно, норми ст. 625 ЦК України не обмежують права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум передбаченої договором / законом відповідальності до повного виконання боржником грошового зобов`язання.

Позивач заявив до стягнення пеню, штраф та 3% річних, нарахованих на суму невиконаного зобов`язання, що є предметом розгляду у цій справі, з урахуванням заборгованості, присудженої до стягнення рішенням Господарського суду міста Києва від 21.04.2021 у справі №910/19036/20.

У цьому випадку господарський суд першої інстанції перевірив та вважав обґрунтованими вимоги ТОВ «УЛФ-Фінанс» про стягнення 3% річних та пені, нараховані на заборгованість за загальний період прострочення з 14.04.2021 по 23.02.2022. Тобто без урахування присудженого до стягнення рішенням Господарського суду міста Києва у справі №910/19036/20 основного боргу у розмірі 1 961 646,97 грн.

Нарахування 10% штрафу (які заявлено позивачем за період починаючи з 13.03.2021) місцевий господарський суд вважав правомірним за період 14.04.2021 по 13.01.2022 (дати платежу за графіком; згідно із заявою позивача про збільшення позовних вимог та розрахунком після 23.02.2022 штраф не нараховувався). Колегія суддів апеляційної інстанції відзначає, що в цьому випадку нарахування штрафу 10% є неустойкою, передбаченою ст. 549 ЦК України, а не ч. 2 ст. 625 ЦК України, як це вважає позивач.

Апеляційний господарський суд, з огляду на доводи апеляційної скарги зауважує, що, визначаючи розмір заборгованості за договором, суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду. При цьому перебіг часу, за який нараховуються пеня та проценти річних, починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

З наданого позивачем розрахунку вбачається, що він зроблений з урахуванням рішення Господарського суду міста Києва від 21.04.2021 у справі № 910/19036/21. Разом з тим у цьому рішення практично зовсім не вказано, за який період (з конкретними датами) за договором лізингу стягнуто пеню, штраф та 3% річних. Позивач не надав до матеріалів справи, що розглядається, відповідний розрахунок стягуваних сум, який він подавав у справі № 910/19036/21. Відтак, господарський суд першої інстанції правомірно дійшов висновку, що в межах даної справи підлягають розгляду нараховані позивачем пеня, проценти річних та штраф лише на суму заборгованості з оплати лізингових платежів, що є предметом даного спору, досліджених та перевірених судом, оскільки дослідженню підлягає в т.ч. розмір заборгованості, періоди її виникнення та її несплата відповідачем, тощо, і за відсутності таких вихідних даних здійснення належної перевірки розрахунку заявлених до стягнення сум є неможливим.

Перевіривши наданий позивачем та здійснений господарським судом першої інстанції розрахунок заявлених до стягнення пені, штрафу та процентів річних, апеляційний господарський суд погоджується зі здійсненим місцевим господарським судом розрахунком. Таким чином, до стягнення з відповідача на користь позивача обґрунтованими є 114 282,57 грн пені та 19 820,34 грн 3% річних, що є меншим ніж заявлено позивачем до стягнення; наданий позивачем розрахунок 10% штрафу є арифметично вірним, тому вказані вимоги позивача про стягнення з відповідача 125 067,27 грн (розрахунок пені, інфляційних та 3% річних здійснено за допомогою Калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій https://ips.ligazakon.net/calculator/ff).

Щодо результатів розгляду місцевим господарським судом клопотання АТ «Київський завод «Радар» про зменшення розміру неустойки (пені та штрафу) згідно зі ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України, з якими не погоджується ТОВ «УЛФ-Фінанс» у апеляційній скарзі, апеляційний господарський суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Схоже правило міститься в ч. 3 ст. 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, за змістом наведених норм суд має право зменшити розмір санкцій зокрема з таких підстав, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора; якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин. Такий перелік не є вичерпним, оскільки ч. 3 ст. 551 ЦК України визначає, що суд має таке право і за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Так, соціальна значущість підприємства також має значення при вирішенні питання про зменшення штрафних санкцій.

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки судом поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення.

При цьому обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Встановивши відповідні обставини, суд вирішує питання щодо можливості зменшення розміру заявленої до стягнення пені, що є правом суду, яке реалізується ним на власний розсуд.

Визначення конкретного розміру зменшення штрафних санкцій належить до дискреційних повноважень суду. При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені ст. ст. 551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені ст. 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил ст. 86 ГПК України визначати конкретні обставини справи, які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обставин справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав (відповідний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08.10.2020 у справі №904/5645/19; від 14.04.2021 у справі №922/1716/20).

Чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі ст. 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто сукупності з`ясованих обставин, що свідчать про наявність підстав для такого зменшення, та здійснюється на розсуд суду.

Статтею 17 Конституції України встановлено, що оборона України, захист її суверенітету територіальної цілісності і недоторканності, забезпечення економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, Збройних Сил України, справою всього народу.

Прагнучи до мирного співіснування з усіма державами, Україна підтримує свою обороноздатність на рівні оборонної достатності для захисту від агресії.

Постановою Кабінету Міністрів України від 4.03.2015 №83 затверджено Перелік об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, до якого внесено АТ «Київський завод «Радар».

Господарський суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги належність відповідача до підприємств оборонно-промислового корпусу України та воєнний стан у зв`язку із повномасштабною агресією російської федерації та зменшив розмір пені і штрафу на 50%, у зв`язку з чим до стягнення з відповідача підлягає 57 141,29 грн пені та 62 533,64 грн штрафу.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 276 ГПК України).

Враховуючи встановлені у справі обставини та норми чинного законодавства, які підлягають застосуванню у спірних правовідносинах, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення місцевого господарського суду у цій справі є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування не вбачається; підстави для задоволенні апеляційної скарги - відсутні.

Судові витрати.

У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги витрати за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 74, 129, 269, 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "УЛФ-Фінанс" на рішення Господарського суду міста Києва від 03.10.2022 у справі №910/21837/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 03.10.2022 у справі №910/21837/21 залишити без змін.

3. Судові витрати, пов`язані з поданням апеляційної скарги, покласти на апелянта.

4. Справу №910/21837/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 05.04.2023.

Головуючий суддя О.О. Євсіков

Судді А.М. Демидова

В.А. Корсак