ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2023 року м. ОдесаСправа № 916/2230/22
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Таран С.В.,

Суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Громадської організації "Одеське товариство пенсіонерів"

на рішення Господарського суду Одеської області від 07.11.2022, прийняте суддею Литвиновою В.В., м. Одеса, повний текст складено 07.11.2022,

у справі №916/2230/22

за позовом: Департаменту комунальної власності Одеської міської ради

до відповідача: Громадської організації "Одеське товариство пенсіонерів"

про стягнення 11 826,38 грн

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2022 р. Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся з позовом до Громадської організації "Одеське товариство пенсіонерів", в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача 11826,38 грн неустойки за прострочення повернення об`єкта оренди.

Позовні вимоги обґрунтовані неправомірними діями відповідача, який, не зважаючи на припинення договірних орендних відносин з Департаментом комунальної власності Одеської міської ради, безпідставно не здійснив своєчасне повернення останньому об`єкта оренди нежитлового підвального приміщення загальною площею 28,9 кв.м, розташованого за адресою: м. Одеса вул. Базарна, 29, що в силу вимог законодавства є підставою для нарахування Громадській організації "Одеське товариство пенсіонерів" неустойки у розмірі подвійної плати за користування орендованим майном за час прострочення.

За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 09.09.2022 відкрито провадження у справі №916/2230/22.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 07.11.2022 у справі №916/2230/22 (суддя Литвинова В.В.) позовні вимоги задоволено в повному обсязі; стягнуто з Громадської організації "Одеське товариство пенсіонерів" на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради 11826,38 грн неустойки та 2481 грн витрат зі сплати судового збору.

Судове рішення мотивоване доведеністю позивачем факту несвоєчасного повернення Громадською організацією "Одеське товариство пенсіонерів" майна, орендованого останнім на підставі укладеного з Департаментом комунальної власності Одеської міської ради договору оренди нежитлового приміщення №628/ж/7 від 15.03.2005, який припинив свою дію 31.12.2020, що зумовило правомірність заявлення позивачем вимог про стягнення з відповідача неустойки за прострочення повернення об`єкта оренди за період 01.01.2021-26.10.2021.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Громадська організація "Одеське товариство пенсіонерів" звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 07.11.2022 у справі №916/2230/22 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Зокрема, в апеляційній скарзі скаржник наголошує на тому, що оскаржуване рішення було ухвалене за результатами розгляду даної справи в порядку письмового провадження, при цьому жодної судової кореспонденції апелянт не отримував, у зв`язку з чим суд першої інстанції позбавив Громадську організацію "Одеське товариство пенсіонерів" можливості взяти участь у розгляді цієї справи. Крім того, апелянт зазначає про те, що всупереч вимогам чинного законодавства позивач відмовився від викладеної у відповідній заяві пропозиції відповідача щодо складення акту приймання-передачі майна для повернення об`єкта оренди, натомість Департамент комунальної власності Одеської міської ради, безпідставно ігноруючи введення в Україні воєнного стану та наявність карантинних обмежень, протиправно здійснив нарахування неустойки за прострочення повернення майна, орендованого на підставі договору оренди нежитлового приміщення №628/ж/7 від 15.03.2005. Водночас скаржник стверджує про те, що останнім у березні-квітні місяцях 2022 року було проведено капітальний ремонт вищенаведеного приміщення, яке виступало об`єктом оренди для облаштування центру соціальної допомоги.

У відзиві на апеляційну скаргу №01-13/337 від 27.02.2023 (вх.№4/23/Д2 від 27.02.2023) Департамент комунальної власності Одеської міської ради просить апеляційну скаргу Громадської організації "Одеське товариство пенсіонерів" залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 07.11.2022 у справі №916/2230/22 без змін. Зокрема, позивач посилається на те, що, не зважаючи на припинення між сторонами договірних орендних відносин, відповідач своєчасно не повернув позивачеві орендоване майно за відсутності будь-яких правових підстав для продовження користування ним, при цьому у матеріалах справи відсутні та Громадська організація "Одеське товариство пенсіонерів" не надала жодного доказу на підтвердження відсутності своєї вини у несвоєчасному поверненні об`єкта оренди. Позивач також звертає увагу суду апеляційної інстанції на безпідставність посилань апелянта на воєнний стан, оскільки останній не було введено станом на час неправомірного користування відповідачем орендованим майном (01.01.2021-26.10.2021), а також на запровадження загальнодержавного карантину, адже введення останнього жодним чином не свідчить про відсутність підстав для нарахування неустойки за прострочення повернення об`єкта оренди.

Відповідно до частини тринадцятої статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно із частиною третьою статті 270 Господарського процесуального кодексу України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Частиною десятою статті 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина сьома статті 12 Господарського процесуального кодексу України).

Станом на 01.01.2022 прожитковий мінімум для працездатних осіб у місячному розмірі становив 2481 грн (стаття 7 Закону України "Про державний бюджет України на 2022 рік").

Враховуючи викладене та з огляду на ціну позову у даній справі (11826,38 грн), перегляд оскаржуваного рішення за апеляційною скаргою Громадської організації "Одеське товариство пенсіонерів" ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В. від 14.02.2023 вирішено здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

28.02.2023 від Громадської організації "Одеське товариство пенсіонерів" надійшли письмові пояснення до апеляційної скарги №22 від 27.02.2023 (вх.№4/23/Д3 від 28.02.2023), в яких скаржником доводи апеляційної скарги доповнені, зокрема, твердженнями про те, що приміщення, яким відповідач користувався на підставі договору оренди нежитлового приміщення №628/ж/7 від 15.03.2005, не належить до комунальної власності, а також про те, що Департамент комунальної власності Одеської міської ради відмовлявся отримувати орендну плату за вказаним договором. Крім того, у даних письмових поясненнях апелянт зазначив про недотримання позивачем обов`язкового досудового врегулювання спірних правовідносин.

В подальшому 28.03.2023 до апеляційного господарського суду надійшли письмові пояснення Департаменту комунальної власності Одеської міської ради №01-13/494 від 22.03.2023 (вх.№4/23/Д5 від 28.03.2023), в яких позивач наголошує, зокрема, на відсутності підстав для врахування під час апеляційного перегляду рішення Господарського суду Одеської області від 07.11.2022 у справі №916/2230/22 вищенаведених письмових пояснень Громадської організації "Одеське товариство пенсіонерів" до апеляційної скарги №22 від 27.02.2023 (вх.№4/23/Д3 від 28.02.2023), оскільки цими поясненнями апелянт фактично доповнює апеляційну скаргу новими доводами з пропуском встановленого процесуальним законом строку.

В силу частини першої статті 266 Господарського процесуального кодексу України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження.

Відповідно до частини першої статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення суду першої інстанції, його ухвалено 07.11.2022 і в цей же день складено та підписано повний текст останнього.

Отже, кінцевим строком як для апеляційного оскарження рішення Господарського суду Одеської області від 07.11.2022 у справі №916/2230/22, так і на подання доповнень до апеляційної скарги, є 28.11.2022.

Колегія суддів враховує, що письмові пояснення №22 від 27.02.2023 (вх.№4/23/Д3 від 28.02.2023), які за своїм змістом є доповненнями до апеляційної скарги, скаржником подано 28.02.2023, тобто з пропуском встановленого процесуальним законом двадцятиденного строку на апеляційне оскарження.

При цьому, апеляційний господарський суд зауважує на тому, що питання про поновлення пропущеного процесуального строку на подання вищенаведених доповнень до апеляційної скарги апелянт не порушує. Не містить такого клопотання і прохальна частина відповідних письмових пояснень до апеляційної скарги. Жодних поважних причин, які перешкоджали б скаржнику навести відповідні доводи в апеляційній скарзі, а також обставин, що перешкоджали вчасно подати доповнення до апеляційної скарги, скаржником не наведено.

Реалізація процесуальних прав та обов`язків учасників справі перебуває у тісному зв`язку з перебігом процесуальних строків.

Процесуальний строк виступає одним з ключових елементів господарсько-процесуальної форми, що направлений на забезпечення оперативного, динамічного й просторового перебігу провадження господарського процесу у визначених процесуальним законодавством часових рамках.

Зокрема, під процесуальними строками, з огляду на системний аналіз Господарського процесуального кодексу України, розуміють встановлений законом та/або судом проміжок часу, протягом якого повинна або може бути вчинена певна процесуальна дія або розпочата та/чи завершена та чи інша стадія судочинства.

Процесуальні строки, виступаючи засобом регламентації процесуальних дій учасників справи, також виконують функцію юридичного факту, тобто спричиняють виникнення, зміну або припинення процесуальних прав та обов`язків. У механізмі правової регламентації судочинства процесуальні строки мають правоутворююче та преклюзивне значення для суб`єктивних процесуальних прав та обов`язків, оскільки з початком і закінченням перебігу процесуального строку пов`язане настання чітко встановлених юридичних наслідків.

При цьому необхідно враховувати, що чинний Господарський процесуальний кодекс України має на меті забезпечити своєчасний розгляд справ і правову визначеність, унеможливити зловживання процесуальними правами та підвищити ефективність судочинства в цілому, для чого встановлено точний порядок та конкретні строки вчинення процесуальних дій, визначено стадії судового процесу, запроваджено розумні обмеження, у тому числі щодо подання доповнень до апеляційної скарги. Саме тому всі процесуальні дії суду та учасників процесу повинні вчинятися своєчасно.

За умовами статті 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

З огляду на те, що письмові пояснення до апеляційної скарги №22 від 27.02.2023 (вх.№4/23/Д3 від 28.02.2023), якими скаржник доповнює апеляційну скаргу, останнім подано поза межами встановленого процесуальним законом строку на апеляційне оскарження, а також те, що Громадська організація "Одеське товариство пенсіонерів" не порушувала питання про поновлення вказаного процесуального строку з обґрунтуванням причин неможливості подання таких доповнень у визначений процесуальним законом строк, колегія суддів дійшла висновку про залишення вищенаведених пояснень до апеляційної скарги без розгляду.

16.03.2023 від Громадської організації "Одеське товариство пенсіонерів" надійшло клопотання про залучення доказів №27 від 16.03.2023 (вх.№4/23/Д4 від 16.03.2023), в яких апелянт просить залучити до матеріалів справи рішення Одеської міської ради №234-VIII від 28.04.2021 "Про встановлення орендної плати суб`єктам, які мають право на отримання в оренду майна комунальної власності без проведення аукціону", визнавши цей доказ таким, що підтверджує загальновідомі обставини.

Колегією суддів не приймаються до уваги твердження апелянта про те, що рішення Одеської міської ради №234-VIII від 28.04.2021, яким визначено орендну плату суб`єктам, які мають право на отримання в оренду майна комунальної власності без проведення аукціону, є загальновідомим, оскільки скаржником жодним чином не обґрунтовано, чому, власне (з яких причин/підстав), інформація про встановлення органом місцевого самоврядування розміру орендної плати окремим юридичним особам, має вважатися загальним надбанням, у тому числі бути відомою суду. Натомість апелянтом фактично безпідставно ототожнюються поняття загальновідомості обставин з поняттям їх публічної доступності для ознайомлення.

В силу частин другої, третьої статті 80 Господарського процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Відповідно до частини третьої статті 269 Господарського процесуального кодексу України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції зауважує на тому, що апеляційний перегляд рішення Господарського суду Одеської області від 07.11.2022 у справі №916/2230/22 повинен здійснюватися з урахуванням тих документів, які були наявні у матеріалах справи на час постановлення оскаржуваного рішення і які суд першої інстанції мав можливість дослідити та оцінити, тим більше, що скаржник не надав жодного доказу і не навів переконливих аргументів на підтвердження існування обставин, які заважали йому надати вищенаведений доказ під час розгляду даної справи місцевим господарським судом.

З огляду на викладене, Південно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання Громадської організації "Одеське товариство пенсіонерів" про залучення доказів №27 від 16.03.2023 (вх.№4/23/Д4 від 16.03.2023).

Крім того, враховуючи наведені вище положення процесуального закону, з цих самих підстав документи, додані Громадською організацією "Одеське товариство пенсіонерів" до апеляційної скарги, як і документи, додані Департаментом комунальної власності Одеської міської ради до письмових пояснень №01-13/494 від 22.03.2023 (вх.№4/23/Д5 від 28.03.2023), до уваги колегією суддів не беруться, тим більше, що сторонами взагалі не порушується питання щодо можливості приєднання до матеріалів справи та врахування при апеляційному розгляді справи №916/2230/22 вищенаведених доказів, доданих ними до своїх процесуальних документів.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду у визначеному складі суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм матеріального та процесуального права, дійшла наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що 15.03.2005 між Приморською райадміністрацією м. Одеси ("Орендодавець") та Громадською організацією "Одеське товариство пенсіонерів" ("Орендар") укладено договір оренди нежитлового приміщення №628/ж/7 (далі договір №628/ж/7 від 15.03.2005), відповідно до пункту 1.1 якого Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування нежитлове підвальне приміщення загальною площею 28,9 кв.м за адресою: м. Одеса, вул. Базарна, 29 з метою розміщення діагностичного центру для людей похилого віку.

Цей договір діє з 04.04.2005 до 15.03.2006 (пункт 1.2 договору №628/ж/7 від 15.03.2005).

В силу пунктів 2.2, 2.3 договору №628/ж/7 від 15.03.2005 за орендоване приміщення Орендар зобов`язується сплачувати орендну плату відповідно до розрахунку, приведеного у додатку №1 до цього договору, що становить за перший після підписання договору оренди місяць 1 грн без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за минулий місяць на щомісячний індекс інфляції, що друкується Мінстатом України. До орендної плати не входить плата за комунальні послуги, вартість експлуатаційних витрат та плата за користування земельною ділянкою.

Пунктами 2.4, 2.5 договору №628/ж/7 від 15.03.2005 передбачено, що Орендар вносить орендну плату щомісячно до 15 числа поточного місяця незалежно від результатів його господарської діяльності. За повідомленнями Орендодавця розмір орендної плати змінюється у випадках зміни методики її розрахунку, цін і тарифів та в інших випадках, передбачених законодавчими актами України та рішеннями міської ради з дня їх вступу у законну силу.

За умовами пункту 7.1 договору №628/ж/7 від 15.03.2005 питання, не врегульовані цим договором, вирішуються відповідно до чинного законодавства.

Положеннями пункту 7.5 договору №628/ж/7 від 15.03.2005 визначено, що зміна або розірвання договору можуть мати місце за погодженням сторін.

Відповідно до пунктів 7.8, 7.9 договору №628/ж/7 від 15.03.2005 реорганізація Орендодавця не є підставою для зміни умов або припинення дії цього договору. Дія договору оренди припиняється, зокрема, внаслідок закінчення строку, на який його було укладено.

Передача приміщення в оренду не спричиняє передачу Орендарю права власності на це приміщення. Власником орендованого приміщення залишається територіальна громада міста Одеси (пункт 7.13 договору №628/ж/7 від 15.03.2005).

Додатком до договору №628/ж/7 від 15.03.2005 є підписаний сторонами без зауважень розрахунок орендної плати.

На підставі акту прийому-передачі б/н від 04.04.2005, підписаного на виконання умов договору №628/ж/7 від 15.03.2005, відповідачеві було передано нежитлове приміщення загальною площею 28,9 кв.м, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Базарна, 29.

В подальшому до договору №628/ж/7 від 15.03.2005 було укладено низку додаткових погоджень та додаткових договорів, а саме:

-додаткове погодження б/н від 16.03.2006, яким строк дії вказаного договору оренди продовжено до 15.03.2007;

-додаткове погодження б/н від 02.04.2007, на підставі якого змінено назву Орендодавця за договором №628/ж/7 від 15.03.2005 на Представництво по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради (найменування якого в подальшому було змінено на Департамент комунальної власності Одеської міської ради) та присвоєно даному договору оренди новий номер №25/7;

-додаткове погодження б/н від 02.04.2007, яким передбачено продовження строку дії договору оренди до 29.09.2007;

-додаткове погодження б/н від 15.03.2011 щодо продовження строку дії договору оренди до 31.12.2011;

-додаткове погодження б/н від 10.01.2012, яким продовжено строку дії договору оренди до 31.12.2012;

-додаткове погодження б/н від 02.01.2013 стосовно продовження строку дії договору оренди до 31.12.2013;

-додатковий договір №8 від 03.02.2014, в якому узгоджено, зокрема, продовження строку дії договору оренди до 31.12.2014;

-додатковий договір №9 від 14.01.2015 щодо пролонгації договору оренди до 01.07.2015;

-додатковий договір №10 від 21.09.2015, на підставі якого продовжено договір оренди до 31.12.2015;

-додатковий договір №11 від 21.01.2016, яким передбачено продовження строку дії договору оренди до 31.12.2016;

-додатковий договір №12 від 22.02.2017 стосовно продовження строку дії договору оренди до 31.12.2017;

-додатковий договір №13 від 04.12.2017, в якому сторони дійшли згоди щодо продовження договору оренди до 31.12.2018 та зміни розміру орендної плати;

-додатковий договір №14 від 02.03.2018, за умовами якого змінено орендну плату з 01.01.2018 до 31.12.2018;

-додатковий договір №15 від 14.03.2019 щодо зміни орендної плати (з 14.03.2019) та пролонгації договору оренди до 31.12.2019;

-додатковий договір №16 від 28.03.2019, яким узгоджено зміну орендної плати;

-додатковий договір №17 від 11.03.2020, згідно з яким продовжено строк дії договору оренди на 1 рік (з 01.01.2020 до 31.12.2020) та визначено розмір орендної плати з 01.01.2020 по 31.12.2020 в сумі 1 грн в рік за все приміщення (без урахування ПДВ та індексу інфляції), а з 01.01.2021 в сумі 456,62 грн в місяць (без урахування ПДВ та індексу інфляції), що є базовою ставкою орендної плати за місяць.

26.10.2021 на підставі акту приймання-передачі б/н, підписаного сторонам без зауважень, відповідач повернув Департаменту комунальної власності Одеської міської ради об`єкт оренди за договором №628/ж/7 від 15.03.2005, а саме: нежитлове підвальне приміщення загальною площею 28,9 кв.м, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Базарна, 29.

Предметом спору у даній справі є вимога позивача про стягнення з відповідача 11826,38 грн неустойки за прострочення повернення об`єкта оренди за період з 01.01.2021 по 26.10.2021.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з доведеності позивачем факту несвоєчасного повернення Громадською організацією "Одеське товариство пенсіонерів" майна, орендованого на підставі договору №628/ж/7 від 15.03.2005, який припинив свою дію 31.12.2020.

Колегія суддів погоджується з висновком Господарського суду Одеської області про задоволення позову з огляду на наступне.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захист цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.

Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).

В силу частин першої, четвертої статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до частини першої статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною сьомою статті 179 Господарського кодексу України унормовано, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Колегія суддів вбачає, що за своєю юридичною природою договір №628/ж/7 від 15.03.2005 є договором найму (оренди) комунального майна.

Згідно з частиною першою статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

В силу частини шостої статті 283 Господарського кодексу України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною першою статті 759 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Отже, договір №628/ж/7 від 15.03.2005 став підставою виникнення у сторін господарського зобов`язання відповідно до статей 173, 174 Господарського кодексу України (статті 11, 202, 509 Цивільного кодексу України).

За умовами частини першої статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу статті 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк.

Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Частиною першою статті 763 Цивільного кодексу України передбачено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Згідно з частиною другою статті 291 Господарського кодексу України договір оренди припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Частиною четвертою статті 284 Господарського кодексу України унормовано, що строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором (стаття 764 Цивільного кодексу України).

У частині другій статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №2269-XII від 10.04.1992, який був чинним станом на момент укладення між сторонами договору оренди, визначено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Системний аналіз вищевикладених приписів законодавства дозволяє зробити висновок, що для продовження дії договору оренди необхідна наявність таких юридичних фактів: продовження користування орендарем орендованим майном та відсутність своєчасного письмового повідомлення однієї зі сторін договору про припинення або зміну умов договору.

Правове регулювання процедури припинення орендних правовідносин спрямовано на досягнення справедливого балансу між правом орендодавця володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд і правом орендаря очікувати на стабільність та незмінність його майнового становища. У контексті наведених вище норм настання наслідків у вигляді припинення чи продовження договору є пов`язаним з дотриманням сторонами орендних правовідносин добросовісної та послідовної поведінки, обумовленої змістом укладеного договору, положеннями господарського законодавства, а також усталеними звичаями ділового обороту та документообігу.

Колегія суддів вбачає, що у пункті 1.2 договору №628/ж/7 від 15.03.2005 визначено строк його дії з 04.04.2005 до 15.03.2006, при цьому з метою пролонгації орендних правовідносин за вказаним договором було підписано низку додаткових погоджень та додаткових договорів, у зв`язку з чим строк дії даного договору оренди було неодноразово продовжено, зокрема, в останній раз до 31.12.2020 (на підставі додаткового договору №17 від 11.03.2020).

03.10.2019 Верховною Радою України було прийнято Закон України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ, у пункті 1 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" якого було передбачено, що цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію з 01.02.2020 (за виключенням окремих зазначених норм).

Водночас згідно з пунктом 5 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019 з дня введення в дію цього Закону було визнано таким, що втратив чинність, Закон України "Про оренду державного та комунального майна" №2269-XII від 10.04.1992.

Закон України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019 опублікований в офіційному друкованому виданні "Голос України" 26.12.2019, набрав чинності 27.12.2019 і введений в дію з 01.02.2020, а відтак саме з цієї дати підлягають застосуванню його приписи (за винятком окремих норм, наведених у розділі "Прикінцеві та перехідні положення").

За загальним правилом, якщо прийнятим нормативним актом порівняно з попереднім змінюється правове регулювання відносин в тій чи іншій сфері, то нові норми застосовуються з дати набрання ними чинності, якщо інше не визначено в самому нормативному акті (частина перша статті 5 Цивільного кодексу України).

Відповідно до пункту 2 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019 договори оренди державного або комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, продовжуються в порядку, передбаченому законодавством, яке діяло до дати набрання чинності цим Законом, до дати, яка наступить раніше: набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України чи рішенням представницького органу місцевого самоврядування (щодо договорів оренди комунального майна, розташованого в межах відповідної територіальної громади), передбаченим абзацом 5 частини другої статті 18 цього Закону, або 01.07.2020. Після настання однієї з дат, яка відповідно до цього пункту наступить раніше, але у будь-якому випадку не раніше дня введення в дію цього Закону, договори оренди продовжуються в порядку, визначеному цим Законом. Договори оренди державного та комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, зберігають свою чинність та продовжують діяти до моменту закінчення строку, на який вони були укладені.

Отже, порядок продовження договорів оренди державного та комунального майна, який діяв до 31.01.2020 та був передбачений Законом України "Про оренду державного та комунального майна" №2269-XII від 10.04.1992 (втратив чинність 31.01.2020), може бути застосовано до процедури продовження тих договорів, строк дії яких закінчився до 01.07.2020 включно, а щодо інших договорів оренди державного та комунального майна (строк дії яких закінчився після 01.07.2020) в силу вимог абзацу 3 пункту 2 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019 має застосовуватися порядок продовження, визначений цим Законом.

Саме такий сталий правовий висновок Верховного Суду викладено в постановах від 19.07.2022 у справі №924/852/21 та від 09.11.2021 у справі №908/2637/20.

Враховуючи викладене, беручи до уваги те, що, як зазначалося вище, строк дії укладеного між сторонами договору №628/ж/7 від 15.03.2005 було продовжено до 31.12.2020, тобто останній не закінчився 01.07.2020, правовідносини щодо його подальшої пролонгації регламентовані Законом України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019.

Згідно з частиною першою статті 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019 продовження договорів оренди здійснюється за результатами проведення аукціону, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Без проведення аукціону можуть бути продовжені договори, які: укладені та продовжуються вперше, за умови, якщо строк оренди за такими договорами становить п`ять років або менше; укладені без проведення аукціону з установами, організаціями, передбаченими частиною першою статті 15 цього Закону; укладені без проведення аукціону з підприємствами, установами, організаціями, передбаченими частиною другою статті 15 цього Закону відповідно до вимог статті 15 цього Закону, крім випадків, передбачених абзацами одинадцятим та дванадцятим частини другої статті 15 цього Закону; укладені з підприємствами, установами, організаціями, що надають соціально важливі послуги населенню, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, додатковий перелік яких може бути визначений представницькими органами місцевого самоврядування згідно із законодавством (частина друга статті 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019).

В силу частини третьої статті 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019 договори оренди можуть бути продовжені на той самий строк, на який вони були укладені, на підставі заяви орендаря про продовження договору, поданої орендодавцю не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору оренди.

За умовами абзацу 2 частини четвертої, частини п`ятої статті 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019 рішення про продовження договору оренди комунального майна, передбаченого частиною другою цієї статті, та рішення про відмову у продовженні договору оренди комунального майна приймаються орендодавцем або представницьким органом місцевого самоврядування чи визначеними ним органами у випадках, встановлених рішенням представницького органу місцевого самоврядування. Граничний строк прийняття рішень, передбачених частиною четвертою цієї статті, за умови їх прийняття орендодавцем, становить 30 календарних днів з дати отримання заяви і документів від орендаря. Граничний строк прийняття рішень, передбачених частиною четвертою цієї статті, за умови їх прийняття або погодження представницьким органом самоврядування чи визначеними ним органами, становить 60 календарних днів з дати отримання заяви і документів від орендаря.

Частиною сьомою статті 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019 передбачено, що договори, що продовжуються відповідно до частини другої цієї статті, продовжуються на тих самих умовах, на яких були укладені договори оренди, що продовжуються, з урахуванням вимог цього Закону та Порядку передачі майна в оренду. Орендна плата за договором, який може бути продовжений відповідно до частини другої цієї статті, встановлюється одним із таких способів: на рівні останньої місячної орендної плати, встановленої договором, що продовжується, якщо такий договір було укладено на аукціоні або конкурсі; на підставі застосування чинної на момент продовження договору орендної ставки до ринкової вартості об`єкта оренди, оцінка якого має бути здійснена на замовлення орендаря в порядку, визначеному цим Законом та Методикою розрахунку орендної плати, крім випадків, коли розмір такої орендної плати є нижчим за розмір орендної плати договору, що продовжується. У такому разі орендна плата встановлюється на рівні останньої місячної орендної плати, встановленої договором, що продовжується.

У частині восьмій статті 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019 визначено, що орендар, який звертається із заявою про продовження договору оренди відповідно до абзацу четвертого частини сьомої цієї статті, зобов`язаний разом із такою заявою надати орендодавцю звіт про оцінку майна та рецензію на цей звіт. Порядком передачі майна в оренду (для державного майна) або рішенням представницького органу місцевого самоврядування (для комунального майна) на орендаря може бути покладений обов`язок подачі додаткових документів разом із заявою про продовження договору оренди, що продовжується відповідно до частини другої цієї статті.

Докази своєчасного звернення Громадської організації "Одеське товариство пенсіонерів до Департаменту комунальної власності Одеської міської ради з відповідною заявою щодо продовження договору №628/ж/7 від 15.03.2005 у матеріалах справи відсутні.

Таким чином, як обґрунтовано зазначив в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції, договір №628/ж/7 від 15.03.2005 припинився 31.12.2020 у зв`язку зі спливом строку, на який він був укладений (з урахуванням минулих пролонгацій).

Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України (частина четверта статті 291 Господарського кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Згідно з частиною другою статті 795 Цивільного кодексу України повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору.

В силу частини другої статті 785 Цивільного кодексу України якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Отже, неустойка, право на стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається законодавцем як подвійна плата за користування річчю за час прострочення. Вказана неустойка не може бути ототожнена з неустойкою (штрафом, пенею), передбаченою пунктом 1 частини другої статті 258 Цивільного кодексу України, оскільки, на відміну від приписів статті 549 Цивільного кодексу України, її обчислення не здійснюється у відсотках від суми невиконання або неналежного виконання зобов`язання (штраф), а також у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (пеня).

Законодавство у сфері орендних правовідносин пов`язує припинення обов`язків орендаря з фактом поверненням об`єкту договору оренди, тобто з моментом підписання акта приймання-передачі. У разі невиконання обов`язку, передбаченого частиною першою статті 785 Цивільного кодексу України, закон визначає можливість стягнення неустойки за весь час прострочення виконання зобов`язання щодо повернення об`єкта оренди.

Таким чином, право на стягнення неустойки, встановленої частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, пов`язується з простроченням орендарем виконання зобов`язання з повернення орендованого майна за актом приймання-передачі.

Особливий статус зазначеної неустойки обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди виникає після закінчення дії договору оренди, і наймодавець (орендодавець) в цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші засоби стимулювання до виконання, окрім використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном.

Згідно з частинами першою, другою статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Для застосування наслідків, передбачених частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, яку позивач визначив як підставу вимог про стягнення неустойки, необхідна наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання, відповідно до вимог статті 614 цього Кодексу. При цьому для застосування відповідальності, передбаченої наведеною нормою, важливим є встановлення наявності в орендаря можливості передати майно, що було предметом оренди, та умисного невиконання ним цього обов`язку.

Зазначений висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 30.08.2019 у справі №910/13695/18.

Таким чином, беручи до уваги те, що договір №628/ж/7 від 15.03.2005 припинив свою дію 31.12.2020, суд апеляційної інстанції вбачає, що в силу приписів частини першої статті 785 Цивільного кодексу України обов`язок повернути орендоване нерухоме майно виник у відповідача негайно з 01.01.2021, між тим нежитлове підвальне приміщення загальною площею 28,9 кв.м, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Базарна, 29, було повернуто позивачу лише 26.10.2021, про що свідчить відповідний акт приймання-передачі б/н від 26.10.2021, який підписаний сторонами без зауважень.

Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).

Колегія суддів наголошує на тому, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами.

Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 05.06.2020 у справі №920/528/19.

За таких обставин, з огляду на припинення між сторонами договірних орендних відносин, апеляційний господарський суд зауважує, що Громадська організація "Одеське товариство пенсіонерів" своєчасно не повернула позивачеві орендоване майно за відсутності будь-яких правових підстав для продовження володіння та користуванням вказаним майном, при цьому у матеріалах справи відсутні та відповідачем до суду першої інстанції не подано жодного доказу на підтвердження відсутності його вини в несвоєчасному поверненні орендодавцю спірного нерухомого майна комунальної форми власності, що, з огляду на встановлену законом презумпцію вини порушника зобов`язання, свідчить про можливість застосування до орендаря наслідків, передбачених положеннями частини другої статті 785 Цивільного кодексу України, а саме: покладення на нього обов`язку зі сплати неустойки, нарахованої за період 01.01.2021-26.10.2021.

Твердження апелянта про те, що Департамент комунальної власності Одеської міської ради відмовився від пропозиції Громадської організації "Одеське товариство пенсіонерів" щодо складення акту приймання-передачі майна для повернення об`єкта оренди, колегією суддів оцінюються критично, адже вказані доводи скаржника не підтверджуються жодними доказами.

Посилання Громадської організації "Одеське товариство пенсіонерів" на введення в Україні воєнного стану, запровадження карантинних обмежень та проведення ним у березні-квітні місяцях 2022 року капітального ремонту об`єкта оренди, судом апеляційної інстанції до уваги не приймаються, оскільки вказані обставини жодним чином не свідчать про правомірність користування відповідачем нежитловим підвальним приміщенням загальною площею 28,9 кв.м, розташованим за адресою: м. Одеса, вул. Базарна, 29, після закінчення строку дії договору №628/ж/7 від 15.03.2005 та не підтверджують відсутність вини останнього у несвоєчасному поверненні орендованого майна.

Перевіривши наданий позивачем до суду розрахунок неустойки за прострочення повернення об`єкта оренди за договором №628/ж/7 від 15.03.2005, колегія суддів вбачає, що вказаний розрахунок проведено правильно, що свідчить про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради 11826,38 грн неустойки за несвоєчасне повернення об`єкта оренди, нарахованої за період 01.01.2021-26.10.2021.

Доводи скаржника про необхідність зменшення плати за користування майном, обґрунтовані посиланнями на положення пункту 14 Розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України, є безпідставними, оскільки, по-перше, вказаний пункт не поширюється на договори найму майна, яке належить територіальній громаді, про що зазначено безпосередньо у диспозиції цієї норми; по-друге, у будь-якому разі відповідним положенням регламентовано можливість зменшення орендної плати, а не неустойки, передбаченої частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України.

Доводи скаржника про те, що останній був позбавлений можливості взяти участь у розгляді цієї справи в суді першої інстанції, оскільки не отримував жодної судової кореспонденції, відхиляються апеляційним господарським судом з підстав їх необґрунтованості, оскільки з матеріалів справи вбачається, що відповідач був обізнаний про існування даної судової справи, звертався до місцевого господарського суду з клопотаннями про розгляд справи №916/2230/22 в порядку загального позовного провадження та відкладення розгляду справи (відмовлено ухвалою суду від 12.10.2022), а також з клопотанням про надіслання на його електронну пошту позову з додатками (задоволено ухвалою суду від 12.10.2022, у зв`язку з чим встановлено відповідачеві новий строк для подання відзиву 15 днів з моменту направлення позову з додатками на його електронну адресу та в цей же день надіслано відповідні сканкопії на вказану Громадською організацією "Одеське товариство пенсіонерів" у відповідному клопотанні електронну адресу, про що свідчить роздруківка електронного листа а.с.55), а відтак відповідач жодним чином не був обмежений в реалізації своїх прав на участь у вирішенні даного спору.

При цьому відповідач процесуальним правом на подання відзиву не скористався, свою позицію щодо позовних вимог не виклав, між тим в силу частини четвертої статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Натомість суд першої інстанції, діючи розумно та обачливо, після спливу встановленого відповідачеві строку на подання відзиву (з урахуванням поштового перебігу), беручи до уваги ненадходження від Громадської організації "Одеське товариство пенсіонерів" жодних заяв/повідомлень щодо неможливості подання відповідного відзиву та викладення своєї правової позиції у письмовій формі, дійшов правомірного висновку про необхідність розгляду даної справи за наявними у ній документами та, як наслідок, вирішив спір по суті шляхом ухвалення оскаржуваного відповідачем судового рішення.

За умовами статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об`єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із чим дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції; твердження апелянта про порушення Господарським судом Одеської області норм права при ухваленні рішення від 07.11.2022 у справі №916/2230/22 не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового акту колегія суддів не вбачає.

Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Громадської організації "Одеське товариство пенсіонерів" залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 07.11.2022 у справі №916/2230/22 без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Громадську організацію "Одеське товариство пенсіонерів".

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та у строки, визначені статтями 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 12.04.2023.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя К.В. Богатир

Суддя Л.В. Поліщук