УХВАЛА

03 квітня 2023 року

м. Київ

cправа № 905/531/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Селіваненка В.П. (головуючий), Булгакової І.В. і Малашенкової Т.М.,

розглянувши матеріали касаційної скарги акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" (далі - Банк)

на рішення господарського суду Донецької області від 17.11.2022 та

постанову Східного апеляційного господарського суду від 09.02.2023

за позовом Банку

до приватного малого підприємства "Моріон" (далі - ПМП "Моріон")

про стягнення 1 178 356,18 грн.,

ВСТАНОВИВ:

10.03.2023 (згідно з поштовими відмітками на конверті) Банк звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Донецької області від 17.11.2022 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 09.02.2023 у справі №905/531/22 і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Дослідивши матеріали касаційної скарги, Касаційний господарський суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

За змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" з 01.01.2022 встановлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2 481 грн.

Предметом позову у даній справі є стягнення 1 178 356,18 грн., а, отже, ціна позову у справі № 905/531/22 не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ГПК України.

Скаржник у касаційній скарзі зазначає, що вона стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики (підпункт "а" пункт 2 частини третьої статті 287 ГПК України), а також справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для скаржника (підпункт "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України). Так, скаржник вказує, що фундаментальність значення для формування правозастосовчої практики означає, що проблема вирішення подібних спорів, а саме вирішення спорів у договірних відносинах, зокрема, щодо розірвання договорів підряду та стягнення оплати за договором, які виникли внаслідок дії форс-мажору у зв`язку зі збройною агресією російської федерації, порядок підтвердження форс-мажору в таких випадках впливатиме на вирішення широкої маси спорів, створюючи тривалий у часі підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Банк звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до ПМП "Моріон" про стягнення 1 178 356,18 грн.

В обґрунтування позовних вимог Банк посилається на неналежне виконання ПМП "Моріон" зобов`язань за договором підряду від 07.02.2022 № Р-011922 (далі - Договір) у частині повернення суми попередньої оплати після дострокового розірвання договору внаслідок форс-мажорних обставин.

Рішенням господарського суду Донецької області від 17.11.2022 у справі №905/531/22, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 09.02.2023, у задоволенні позову відмовлено повністю.

Суд першої інстанцій, відмовляючи у задоволені позовних вимог, виходив з того, що:

між Банком як замовником та ПМП "Моріон" як підрядником було укладено Договір, за умовами якого підрядник зобов`язався виконати роботи з капітального ремонту приміщень Банку;

на виконання пункту 6 додатку №1 до Договору замовник перерахував на поточний рахунок підрядника передоплату у розмірі 40% від ціни договору, що складає 1 178 356,18 грн.;

пунктом 8.2 Договору передбачено можливість сторін в односторонньому порядку відмовитися від договору в разі існування форс-мажорних обставин понад один місяць, а також обов`язок підрядника у такому випадку повністю повернути отриману від замовника попередню оплату за договором протягом 5 робочих днів з моменту розірвання договору;

у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та введенням 24.02.2022 воєнного стану в Україні Торгово-промислова палата України (далі - ТПП України) на підставі статті 14 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", Статуту ТПП України видала офіційного листа від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1, яким засвідчено форс-мажорні обставини і який адресований всім, кого це стосується;

18.04.2022 замовник направив на електронну адресу підрядника електронний лист-повідомлення про відмову від Договору на підставі пункту 8.2 Договору та про необхідність повернення отриманої передоплати в сумі 1 178 356,18 грн.;

23.04.2022 замовник отримав від підрядника електронний лист, в якому останній відмовився повернути аванс, мотивувавши це тим, що грошові кошти були повністю витрачені на роботи за Договором, а з кінця лютого 2022 року ПМП "Моріон" припинило свою діяльність;

зважаючи на те, що ПМП "Моріон" не повернуло попередню оплату на загальну суму 1 178 356,18 грн. за Договором, Банк звернувся до господарського суду з даним позовом за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що Банком не було дотримано погодженого між сторонами порядку односторонньої відмови від Договору внаслідок виникнення форс-мажорних обставин (пункти 8.1, 8.2 Договору), а саме не було надіслано на адресу ПМП "Моріон" відповідного сертифікату ТПП України про настання обставин непереборної сили разом із листом від 18.04.2022 №Э.83.0.0.0/3-220418/3977 про односторонню відмову від Договору. Наведені обставини свідчать про те, що Договір фактично на теперішній час є чинним, а відтак у відповідача відсутній обов`язок з повернення грошових коштів в сумі 1 178 356,18 грн., отриманих від Банку як попередня оплата за Договором.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, зазначив, що місцевий господарський суд дійшов по суті правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, однак помилково виходив з того, що Банком не було дотримано порядку односторонньої відмови від Договору внаслідок виникнення форс-мажорних обставин, а також що Договір фактично на теперішній час є чинним.

Про те, що сторона позбавляється права посилатися на форс-мажорні обставини через несвоєчасне повідомлення, має бути прямо зазначено в договорі (подібний за змістом правовий висновок міститься у пункті 5.63 постанови Верховного Суду від 22.06.2022 у справі №904/5328/21).

Положення укладеного сторонами Договору прямо не передбачають юридичних наслідків того, що замовник не повідомив підрядника в строки, визначені договором, про факт настання таких обставин (з посиланням на відповідний сертифікат ТПП чи без нього).

У зв`язку з цим відсутні підстави вважати, що порушення Банком передбаченого договором строку повідомлення ПМП "Моріон" про настання форс-мажору означає автоматичну втрату Банком права посилатись на форс-мажор.

Відтак, враховуючи, що наведені Банком обставини дійсно є форс-мажорними, суд апеляційної інстанції вважає, що зобов`язання, які складають предмет Договору, є припиненими за наслідками направлення Банком у відповідності до пункту 8.2 Договору повідомлення, яке за своєю правовою природою є одностороннім правочином, спрямованим на припинення зобов`язання.

Проте суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні статей 76-79 ГПК України наявності правових підстав для застосування наслідків відмови позивача від договору в односторонньому порядку у вигляді стягнення суми попередньої оплати відповідно до пункту 8.2 Договору, оскільки позивачем як не доведено невиконання відповідачем умов Договору в частині закупівлі будівельних матеріалів та виконання робіт, так і не підтверджено точної суми невикористаного авансу, яка підлягає поверненню за наслідками односторонньої відмови замовника від договору. Матеріалами справи підтверджується, що відповідачем виконувалася закупівля будівельних матеріалів та надавалися позивачу роботи за договором підряду, в той час як розрахунок різниці між вартістю фактично виконаних робіт на момент припинення дії договору та сумою сплаченого авансу покладається саме на позивача.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність обумовлених договором та законом підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 1 178 356,18 грн. попередньої оплати за Договором з наведених позивачем доводів та обґрунтувань, у зв`язку з чим позовні вимоги не є законними та обґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

Наведені скаржником у касаційній скарзі доводи та зміст оскаржуваних судових рішень у цій справі не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Доводи, які викладені в касаційній скарзі, зводяться до висловлення незгоди з прийнятим судовим рішеннями, викладення власного бачення у питанні застосування правових норм, є проханням про повторний перегляд справи та переоцінку встановлених судами обставин, що виходить за межі повноважень Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

При цьому використання оціночних чинників, зокрема, таких понять, як: "суспільний інтерес", "значення для формування єдиної правозастосовчої практики", "малозначні справи" тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже виходячи з високого статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є "судом фактів".

Подана касаційна скарга фактично зводиться до спроби переконати суд у необхідності переглянути зміст рішень, ухвалених судами попередніх інстанцій, однак Верховний Суд не може ставити під сумнів законність рішення суду тільки через те, що таке рішення скаржник вважає незаконним.

Щодо наведених у касаційній скарзі доводів стосовно того, що справа має для скаржника виняткове значення Суд зазначає, що незгода з рішенням суду апеляційної інстанції не свідчить про її незаконність, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок прийняття цього рішення, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь відповідача є звичайним передбачуваним процесом.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.1996 "Справа "Леваж Престасьон Сервіс проти Франції" (Levages Prestations Services v. France, заява № 21920/93, пункт 48) вказано, що зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, роль якого обмежено перевіркою правильності застосування норм закону, процесуальні процедури у такому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється після його розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

У контексті викладеного необхідно враховувати, що Рекомендацією № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07.02.1995 державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини "с" статті 7 Рекомендації, скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися щодо тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.

З урахуванням наведеного Касаційний господарський суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Банку на рішення господарського суду Донецької області від 17.11.2022 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 09.02.2023 у справі №905/531/22, оскільки вона подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтею 234, пунктом 2 частини третьої статті 287, статтею 293 ГПК України, Верховний Суд

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк" на рішення господарського суду Донецької області від 17.11.2022 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 09.02.2023 у справі № 905/531/22.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Суддя В. Селіваненко

Суддя І. Булгакова

Суддя Т. Малашенкова