ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2023 року Справа № 903/1019/21

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Дужич С.П. , суддя Савченко Г.І.

без виклику сторін у справі

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Комтех Аутдор"

на рішення Господарського суду Волинської області, ухваленого 26.12.22р. суддею Дем`як В.М. у м.Луцьку, повний текст складено 04.01.23р.

у справі № 903/1019/21

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Комтех Аутдор"

до - Департаменту фінансів, бюджету та аудиту Луцької міської ради,

- Виконавчого комітету Луцької міської ради

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Комунального підприємства "Луцькреклама"

про стягнення 215 888,55 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Волинської області від 26.12.2022р. по справі №903/1019/21 у позові Товариства з обмеженою відповідальністю "Комтех Аутдор" до Департаменту фінансів, бюджету та аудиту Луцької міської ради, Виконавчого комітету Луцької міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Комунального підприємства "Луцькреклама", про стягнення 215 888,55грн. - відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Комтех Аутдор" звернулося до суду з апеляційною скаргою (вх.№398/23), в якій просить оскаржене рішення скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задоволити повністю. Крім того, просить здійснити новий розподіл судових витрат. Також, одночасно з апеляційною скаргою скаржник заявив клопотання про поновлення пропущеного строку подання апеляційної скарги.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, зокрема, наступне:

- вважає, що рішення місцевого господарського суду ухвалене з порушенням норм чинного законодавства;

- вказує на те, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог до Департаменту, з посиланням на недоведення позивачем зарахування до бюджету міста коштів у сумі 14624,71грн., сплачених на рахунок КП "Луцькреклама" за договором №129/ТК від 11.04.2012р. за період з 11.12.2018р. по 31.12.2018р., суд не надав належної оцінки нормам матеріального права, відповідним положенням нормативних та індивідуальних актів Виконкому, умовам договору №129/ТК, доводам позивача, у зв`язку з чим допустив порушення норм процесуального права при визначенні учасника справи, який несе обов`язок доведення цієї обставини, або її спростування;

- зазначає про те, що позивач неодноразово звертав увагу суду (зокрема, у п.7 заяви від 04.01.2022р. про заміну неналежного відповідача, у п.3.1 заяви від 14.03.2022р. про підстави та предмет вимог щодо кожного із відповідачів, у заяві про заміну неналежного відповідача від 31.10.2022р., та у додаткових поясненнях від 26.12.2022р.), на п.32 Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2003р. №2067 (Типові правила №2067), яким встановлено, що плата за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності, встановлюється у порядку, визначеному органами місцевого самоврядування;

- звертає увагу на те, що суд не звернув жодної уваги, зокрема, на п.3.3 заяви позивача від 14.03.2022р. про підстави та предмет вимог щодо кожного із відповідачів, та на відповідні посилання у його заяві про заміну неналежного відповідача від 31.10.2022р., зокрема, під час винекнення спірних відносин діяв Порядок розміщення зовнішньої реклами в місті Луцьку, затверджений рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 03.11.2011р. №770-1 (Порядок № 770-1), який є нормативним актом, прийнятим цим органом відповідно до ст.144 Конституції України у межах повноважень, визначених п.32 Типових правил №2067;

- зазначає, що суд проігнорував додаткові пояснення позивача від 26.12.2022р., долучені до заяви його представника про неможливість взяти участь у судовому засіданні 26.12.2022 у режимі відеоконференцзв`язку через відсутність світла та Інтернету, з проханням вважати їх вступним словом.

- вказує на те, що договір №129/ТК був укладений за формою, яка є додатком до Порядку №770-1, отже при його укладенні на підставі затвердженої типової форми, сторони цього договору діяли відповідно до ст.ст.3, 648 ЦК України, та ч.3 ст.184 ГК України. Тобто уклали його на підставі та у повній відповідності до правових актів органу державної влади та органу місцевого самоврядування, а саме: - пункту 32 Типових правил № 2067; -пунктів 3.1-3.3 Порядку №770-1; - відповідно до рішення Виконкому від 20.09.2012р. №629-1 "Про порядок визначення розміру плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Луцька", яким був визначений механізм розрахунку плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебувають у комунальній власності територіальної громади міста Луцька; - відповідно до рішення Виконкому від 21.02.2018р. №111-1 "Про збільшення базового тарифу в розрахунку плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Луцька", яким збільшено на період з 01.03.2018р. по 31.12.2018р. на 49 відсотків величину базового тарифу плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, встановленого Порядком №629-1, й яке у подальшому було скасоване постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.12.2018р. у справі №803/433/18 як протиправне. Тобто, з наведеного прямо слідує нормативно обґрунтоване припущення про зарахування до міського бюджету коштів, сплачених розповсюджувачем зовнішньої реклами на рахунок КП "Луцькреклама" за користування місцями комунальної власності м.Луцьк, оскільки така сплата є лише способом зарахування їх до міського бюджету згідно з Порядком № 770-1, Рішенням №20/89 та п.3.5 договору №129/ТК;

- вважає, що суд, пославшись у рішенні на недоведеність позивачем зарахування сплачених ними коштів до бюджету міста третьою особою на стороні відповідача, виходив з презумпції невиконання нею нормативних приписів тих органів, до сфери управління яких воно належить відповідно до ч.6 ст.3, ст.ст.78, 135 ГК України, за відсутності для того будь-яких нормативних або фактичних підстав;

- також зазначає, що на підтвердження зарахування до міського бюджету коштів, сплачених на рахунок КП "Луцькреклама", позивач надав договір №129/ТК, в якому закріплена умова про зарахування цих коштів до міського бюджету третьою особою на стороні відповідача, та послався на відповідні положення нормативних актів;

- що стосується відмови у задоволенні вимог до відповідача-2 про стягнення 201263,84грн. на підставі ст. 1166, 1175 ЦК України, з посиланням на пропуск позивачем позовної давності, вказує на те, що позивач залишає осторонь та ніяк не коментує посилання суду на те, що перебіг позовної давності щодо цієї вимоги розпочався саме 11.12.2018р. (тобто з дати прийняття Восьмим апеляційним адміністративним судом постанови у справі №803/433/18, в якій позивач не брав участі), при умові, що ч.1 ст.265 КАС України для таких випадків запроваджено спеціальний порядок оприлюднення інформації про результати розгляду цієї категорії судових справ, який відповідач-2 до цього часу не виконав;

- позивач звертає увагу на п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, яким встановлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. На усій території України з 12.03.2020р. було встановлено карантин відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020р. №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID 19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2". Строк дії цього карантину у подальшому неодноразово продовжувався і діяв безперервно, а згідно з постановою з Кабінету Міністрів України від 23.12.2022р. №1423, цей строк вкотре продовжено - до 31.07.2023р. включно (три місяці після 30.04.2023р.). Вважає, посилання суду у рішенні на пропуск позивачем позовної давності є помилковим.

Листом Північно-західного апеляційного господарського суду №903/1019/21/643/23 від 31.01.2023р. матеріали справи №903/1019/21 витребувано з Господарського суду Волинської області.

06.02.2023р. до Північно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №903/1019/21.

Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.02.2023р. поновлено строк на подання апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Комтех Аутдор" на рішення Господарського суду Волинської області від 26.12.2022р. у справі №903/1019/21, відкрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Комтех Аутдор" на рішення Господарського суду Волинської області від 26.12.2022р. у справі №903/1019/21, ухвалено розглянути апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Комтех Аутдор" на рішення Господарського суду Волинської області від 26.12.2022р. у справі №903/1019/21 без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження та запропоновано учасникам справи подати до суду апеляційної інстанції відзиви на апеляційну скаргу.

14.02.2023р. на електронну адресу Північно-західного апеляційного господарського суду від Виконавчого комітету Луцької міської ради надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає про те, що сам по собі договір не є доказом надходження відповідних коштів у місцевий бюджет. Доказом сплати є платіжні доручення, квитанції тощо, яких позивачем надано не було. Разом з тим, позивачем було додано до позовної заяви платіжні доручення, які є в матеріалах справи, у яких отримувачем коштів зазначено КП "Луцькреклама". Таким чином, доводи апелянта про перерахування цих коштів до місцевого бюджету спростовуються тим ж платіжними дорученнями, які надав сам позивач. Також позивач не надавав доказів, що ці кошти були перераховані до Департаменту фінансів, бюджету та аудиту Луцької міської ради.

Вказує на те, що скаржник очевидно не звернув увагу на той факт, що господарське судочинство дещо відрізняється від адміністративного, оскільки саме в адміністративному судочинстві обов`язок доказування лежить на суб`єктові владних повноважень, на відміну від цієї господарської справи. Жодних клопотань про неможливість подання тих чи інших доказів та їх витребування у суді першої інстанції позивачем заявлено не було.

Місцевий бюджет Луцької міської територіальної громади не є бюджетом Департаменту фінансів, бюджету та аудиту Луцької міської ради. Позовна вимога не стосувалася надмірно або помилково сплачених коштів на рахунок відповідача 1, а саме стягненню у порядку ст.1212 ЦК України. Повідомляє, що позивачем не надано жодних доказів про те, що Департамент фінансів, бюджету та аудиту Луцької міської ради зберіг кошти у розмірі 14624,71грн. за період з 11.12.2018р. по 31.12.2018р. на своєму рахунку.

Позиція стосовно стягнення коштів саме у порядку ст.1212 ЦК України з КП "Луцькреклама", а не з Виконавчого комітету Луцької міської ради чи Департаменту фінансів, бюджету та аудиту Луцької міської ради з аналогічних підстав та в аналогічних справах викладена у постановах Касаційного господарського суду від 25.08.2022р. у справі №903/357/21, від 04.05.2022р. у справі №903/359/21 ( відповідачем у цих справах було саме КП "Луцькреклама"), зокрема у постанові Касаційного господарського суду від 25.08.2022р. у справі №903/357/21.

Також, зазначає, що позивачем подано позов до неналежних відповідачів, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Стосовно витрат на правову допомогу, покликається на те, що у випадку, якщо суд дійде висновку, про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, то Виконавчий комітет Луцької міської ради заперечує стосовно заявленого розміру витрат на правову допомогу.

Вказує, що дана справа не відноситься до категорії складних, оскільки не потребувала опрацювання великої кількості документів, що підтверджується доданими до позовної заяви додатками та заявами по суті спору позивача. Враховуючи, що адвокат брав участь в режимі відеоконференції лише у декількох підготовчих засіданнях, а в розгляді справи по суті взагалі не брав участь, вважає, що час витрачений адвокатом на здійснення безпосередньо представництва інтересів позивача в суді є не значним. Стосовно співвідношення ціни позову, то звертає увагу суду, що 15000,00грн. є неспівмірним з ціною позову.

Просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Волинської області від 26.12.2022р. у справі №903/1019/21 з без змін.

Інші учасники справи не скористалися своїм правом згідно ч.1 ст.263 ГПК України та не надали суду відзивів на апеляційну скаргу, що згідно ч.3 ст. 263 ГПК не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Згідно із ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, 11.04.2012р. між КП "Луцькреклама" (уповноважена особа) та ТОВ "Комтех Аутдор" (розповсюджувач зовнішньої реклами) укладено договір №129/ТК тимчасового користування місцем розміщення засобу зовнішньої реклами. (а.с.26-28) (далі - договір), відповідно до умов якого, уповноважена особа передає розповсюджувачу зовнішньої реклами у тимчасове користування місце для розташування засобу зовнішньої реклами за адресою, вказаною у додатку, згідно з погодженим у встановленому порядку дозвільним документом на розміщення засобів зовнішньої реклами, а розповсюджувач зовнішньої реклами використовує надане місце за цільовим призначенням - для розміщення засобів зовнішньої реклами, здійснює оплату за тимчасове користування місцем та звільняє його у триденний термін після закінчення терміну дії дозволу на розміщення зовнішньої реклами. (п.1.1).

Розмір оплати за тимчасове користування місцем розміщення засобів зовнішньої реклами встановлюється Виконавчим комітетом Луцької міської ради та сплачується розповсюджувачем зовнішньої реклами на підставі цього договору та/або рахунків-фактур, наданих КП "Луцькреклама" (п.3.1).

Плата за тимчасове користування місцем розміщення засобів зовнішньої реклами складається з площі місця, базового тарифу та коригуючих коефіцієнтів, які послідовно перемножуються на базовий тариф та площі місця. Нарахування коригуючих коефіцієнтів на базовий тариф, який вказано по кожному засобів зовнішньої реклами у додатку до договору, проводиться у порядку, визначеному Виконавчого комітету Луцької міської ради (п.3.3).

Нарахування плати здійснюється з дати прийняття рішення виконавчим органом про надання дозволу на розміщення зовнішньої реклами та включає податок на додану вартість (п.3.4).

Плата за тимчасове користування місцем сплачується розповсюджувачем зовнішньої реклами щомісяця шляхом перерахування коштів на рахунок КП "Луцькреклама" та зараховується до бюджету міста, згідно з рішення Луцької міської ради від 26.01.2012р. №20/89. Допускається авансове перерахування грошових коштів (п.3.5).

У разі зміни в ціновій політиці сторони зобов`язані укласти додатковий договір (п.3.8).

Договір набуває чинності з дати його підписання сторонами, а в окремих випадках, згідно з вимогами ч.3 ст.631 ЦК України, з 01.03.2012р. (п.6.1).

Строк дії договору може бути продовжено шляхом укладання додаткової угоди та внесення змін до додатків(п.6.2).

Розмір плати за користування встановлено:

- Рішенням Виконавчого комітету Луцької міської ради №629-1 від 20.09.2012р. затверджено порядок визначення розміру плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Луцька (а.с.10-18). Визначено, що нарахування плати за тимчасове користування місцем розміщення рекламних засобів проводити з 01.11.2012р. відповідно до Порядку, беручи за основу ріст індексу інфляції за 2007-2011 роки, що становить 82% до грудня 2006 року, збільшуючи плату поетапно: з 01.11.2012р. по 28.02.2013р.; з 01.03.2013р. по 31.08.2013р.; з 01.09.2013р..

- Рішенням Виконавчого комітету Луцької міської ради №414-1 від 16.07.2014р. доповнено Порядок визначення розміру плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів пунктом 5, згідно якого, рішенням ВК може визначатись (змінюватись) розмір плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Луцька, на визначений термін в розмірі до 50% базового тарифу.

- Рішенням Виконавчого комітету Луцької міської ради №111-1 від 21.02.2018р. збільшено на період з 01.03.2018р. по 31.12.2018р. на 49% величину базового тарифу плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, встановленого Порядком визначення розміру плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Луцька.

Додатками №13від 18.01.2018р., №15 від 02.10.2018р. на виконання рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради №629-1 від 20.09.2012р. сторони визначили плату за тимчасове користування місцями розміщення засобу зовнішньої реклами (а.с.27-29)

На підставі виставлених третьою особою КП Луцькреклама рахунків (а.с.14-19), актів здачі-приймання робіт (надання послуг) (а.с.20-25) позивачем здійснено оплату наданих послуг за період з 01.03.2018р. по 31.12.2018р., що підтверджується податковими накладними, платіжними дорученнями у сумі 816 430,73грн. (а.с.7-12).

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.12.2018р. №803/433/18, залишеною в силі постановою Верховного Суду від 27.02.2020р., рішення Волинського окружного адміністративного суду від 05.05.2018р. скасовано та прийнято нову постанову, якою заявлений Товариством з обмеженою відповідальністю "Брендборд" позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради №111-1 від 21.02.2018р. "Про збільшення базового тарифу в розрахунку плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Луцька".

Позивач звернувся до третьої особи КП "Луцькреклама" з вимогою надати акт звірки розрахунків за період з 01.01.2018р. по 19.12.2018р. з врахуванням скасованого в судовому порядку рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради №111-1 від 21.02.2018р., однак остання залишена без належного реагування (а.с.6).

За вказаних обставин та з огляду на те, що КП "Луцькреклама" розрахунку наданих послуг згідно договору №129/ТК від 11.04.2012р. з врахуванням того, що рішення Виконавчого комітету визнано нечинним не надало, Товариство з обмеженою відповідальністю "Комтех Аутдор" звернулося до Господарського суду Волинської області з позовом про повернення зайво сплачених коштів за договором за №129/ТК від 11.04.2012р., розмір яких визначив за період з 01.03.2018р. по 31.12.2018р. в сумі 215 888,55грн.. При цьому в процесі підготовчого провадження у даній справі вимогу заявив до відповідачів:

- з Департаменту фінансів, бюджету та аудиту Луцької міської ради у розмірі 14624,71грн. на підставі ст.1212 ЦК України повернення майна набутого без достатніх правових підстав.

- з Виконавчого комітету Луцької міської ради 201263,84грн. на підставі ст.ст.1166, 1175 ЦК України за відшкодування шкоди завданої органом місцевого самоврядування у сфері нормотворчої діяльності.

Також, просить питання про розподіл витрат позивача на професійну правничу допомогу вирішити додатковим рішенням з урахуванням доказів, які будуть подані додатково у встановлений для цього строк.

Обґрунтовуючи позовну заяву, Товариство з обмеженою відповідальністю "Комтех Аутдор" посилається на те, що 21.02.2018р. виконавчим комітетом Луцької міської ради було прийнято рішення №111-1 "Про збільшення базового тарифу в розрахунку плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Луцька", яким збільшено на 49% величину базового тарифу плати за користування місцем розташування рекламних засобів. 11.04.2012р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Комтех Аутдор" та Комунальним підприємством "Луцькреклама" було укладено договір тимчасового користування місцем розміщення засобу зовнішньої реклами №129/ТК. За період з 01.03.2018р. по 31.12.2018р. позивач оплачував послуги за договором на підставі рахунків КП "Луцькреклама", які були складені із врахуванням рішення виконавчого комітету Луцької міської ради №854-1 від 18.12.2018р.. Проте, постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.12.2018р. у справі №803/433/18 рішення виконавчого комітету Луцької міської ради №111-1 від 21.02.2018р. "Про збільшення базового тарифу в розрахунку плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Луцька" визнано протиправним та нечинним. У зв`язку з цим, позивач надмірно сплатив у 2018 році кошти відповідачу в розмірі 215 888,55грн., а тому просить стягнути з Департаменту фінансів, бюджету та аудиту Луцької міської ради у розмірі 14 624,71грн. на підставі ст.1212 ЦК України та стягнути з Виконавчого комітету Луцької міської ради у сумі 201263,84грн. на підставі ст.ст.1166, 1175 ЦК України.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 16.12.2021р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №903/1019/21 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 26.01.2021р. постановлено перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 14.03.2022р..

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 02.02.2022р. відкладено підготовче засідання на 14.03.2022р. та запропоновано позивачу подати заяву із зазначенням предмета та підстави позову щодо кожного із відповідачів.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 14.03.2022р. залучено співвідповідачем Виконавчий комітет Луцької міської ради, зобов`язано позивача надіслати Виконавчому комітету Луцької міської ради позовну заяву з додатками, про що докази надіслання надати суду. Запропоновано Виконавчому комітету Луцької міської ради подати суду відзив на позов та наявні докази (протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали), копії якого з додатками надіслати іншим учасникам справи, докази надіслання надати суду та відкладено розгляд справи 04.04.2022р..

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 04.04.2022р. відкладено підготовче засідання та згідно п.2 резолютивної частини ухвали визначено, що про дату та час судового засідання учасники справи будуть повідомлені згідно ст.120 ГПК України.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 10.10.2022р. підготовче засідання призначено на 31.10.2022р..

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 31.10.2022р. замінено первісного відповідача - 1 Комунальне підприємство "Луцькреклама" на належного відповідача-1 Департамент фінансів, бюджету та аудиту Луцької міської ради та залучено третьою особою на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Комунальне підприємство "Луцькреклама", підготовче засідання відкладено на 28.11.2022р..

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 28.11.2022р. підготовче засідання відкладено на 02.12.2022р..

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 02.12.2022р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 26.12.2022р..

До Господарського суду Волинської області позивачем подано заяву за вх.№01-57/7138/22 від 26.12.2022р. про розгляд справи без його участі, але з врахуванням додаткових пояснень, у яких вказує, що у п.16 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджено Постановою КМУ від 03.08.2011р. №845 та звертає увагу суду на те, що у разі задоволення позову в даній частині позову, стягнення належить провести не з Департаменту фінансів та аудиту ЛМР, а з надходжень бюджету міста Луцька про що повинно бути чітко зазначено у рішенні та наказі суду.

Представник відповідача - 1 до Господарського суду Волинської області подав:

- заяву за вх.№01-57/7143/22 від 26.12.2022 про розгляд справи без його участі, у позові просить відмовити.

- заяву про застосування наслідків пропущення строків позовної давності за вх.№01-57/7144/22 від 26.12.2022, оскільки відповідач звернувся з позовом до останнього 31.10.2022, а строк позовної давності сплив ще 11.12.2021, а тому просить суд відмовити у позові.

Представник відповідача - 2 до Господарського суду Волинської області подав заяву за вх.№01-54/7149/22 про застосування наслідків пропущення строків позовної давності, оскільки постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.12.2018р. по справі №803/433/18 визнано протиправним та скасовано рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради від 21.10.2018р. за №111-1 "Про збільшення базового тарифу в розрахунку плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності територіальної громади м.Луцька", а 14.03.2022р. ухвалою суду залучено співвідповідачем Виконавчий комітет Луцької міської ради на підставі заяви повивача від 12.03.2022р., а відтак доводить, що позивач пропустив строк позовної давності на звернення до нього із позовом.

Уповноважений представник третьої особи в судове засідання не прибув, хоча належним чином був повідомлений про час та дату судового засідання, у відзиві на позовну заяву за вх.№01-05/2/281/21 від 22.12.2021р. (вих.№01-57/7854/21 від 23.12.2021) позовні вимоги вважає безпідставними, необґрунтованими та просить суд в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Як вже зазначалося, рішенням Господарського суду Волинської області від 26.12.2022р. по справі №903/1019/21 у позові відмовлено.

Колегія суддів апеляційного господарського суду не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч.5 ст.55 Конституції України).

Статтею 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України визначає Україну як правову державу, в якій визнається і діє принцип верховенства права. Одним з основних фундаментальних елементів цього принципу є юридична визначеність (legal certainty). Юридичні норми мають бути чіткими, ясними і недвозначними, оскільки інше не може забезпечити їх однакове застосування.

Водночас, ст.9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

На розширення цього положення Основного Закону в ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом першим статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Устименко проти України" (заява №32053/13).

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20.07.2006р. (заяви №29458/04 та №29465/04) вказав, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст.ст.6, 13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Верховною Радою України Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997р..

У пункті 145 рішення від 15.11.1996р. у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що ця норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони втілені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги ст.13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини" від 12.07.2001р. зазначено, що право на доступ до суду, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права.

Як вказано у рішенні Конституційного Суду України №15-рп/2004 від 02.11.2004р., верховенство права - це панування права в суспільстві. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

У відповідності до ст.7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону. Іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи мають право на судовий захист в Україні нарівні з громадянами і юридичними особами України. Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України. кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону. Кожен має право на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку в суді будь-якої інстанції.

Таким чином, конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

Водночас, під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Право на звернення до господарського суду в установленому порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частини 1, 2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам слід зважати і на його ефективність з точки зору ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Так, у рішенні від 15.11.1996р. у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ акцентував, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається цією статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема його застосування не повинно бути ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005р.).

Отже, зрештою ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018р. у справі №925/1265/16, від 12.12.2018р. у справі № 570/3439/16-ц, від 27.11.2018р. у справі № 905/2260/17.

Також, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018р. у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019р. у справі №569/17272/15-ц.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує висновки Великої Палати Верховного Суду (зокрема, викладених у постановах від 17.04.2018р. у справі №523/9076/16-ц, від 12.12.2018р. у справі №372/51/16-ц) стосовно того, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Апеляційний господарський суд також наголошує, що вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

Зазначена правова позиція сформована у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 14.06.2019р. по справі №910/6642/18.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

У відповідності до п.1 ст.12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

У статтях 3 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 ст.628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В силу ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим до виконання сторонами.

В силу ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.1212 ЦК України, безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст.11 ЦК України).

Загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, оскільки отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

У випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст.1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Положення глави 83 ЦК України "Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави" застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: 1) збільшення майна в однієї особи (вона набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння); 2) втрата майна іншою особою, тобто збільшення або збереження майна в особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; 3) причинний зв`язок між збільшенням майна в однієї особи і відповідною втратою майна іншою особою; 4) відсутність достатньої правової підстави для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи, тобто обов`язковою умовою є збільшення майна однієї сторони (набувача), з одночасним зменшенням його в іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, передбачених нормами статті 11 ЦК України.

Зокрема, набуття відповідачем як однією зі сторін зобов`язання коштів за рахунок іншої сторони не в порядку виконання договірного зобов`язання, а поза підставами, передбаченими договором, внаслідок перерахування на рахунок відповідача понад вартість товару, який було поставлено, виключає застосування до правовідносин сторін норм зобов`язального права, а є підставою для застосування положень ст.1212 ЦК України.

Вказана правова позиція узгоджується з правовою позицією, яка викладена у постановах Верховного Суду від 25.08.2022р. у справі №903/357/21, від 04.05.2022р. у справі №903/359/21, тощо.

За приписами ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно ст.1175 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Як встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, 11.04.2012р. між КП "Луцькреклама" (уповноважена особа) та ТОВ "Комтех Аутдор" (розповсюджувач зовнішньої реклами) укладено договір №129/ТК тимчасового користування місцем розміщення засобу зовнішньої реклами (договір), відповідно до умов якого, уповноважена особа передає розповсюджувачу зовнішньої реклами у тимчасове користування місце для розташування засобу зовнішньої реклами за адресою, вказаною у додатку, згідно з погодженим у встановленому порядку дозвільним документом на розміщення засобів зовнішньої реклами, а розповсюджувач зовнішньої реклами використовує надане місце за цільовим призначенням - для розміщення засобів зовнішньої реклами, здійснює оплату за тимчасове користування місцем та звільняє його у триденний термін після закінчення терміну дії дозволу на розміщення зовнішньої реклами. (п.1.1).

Розмір оплати за тимчасове користування місцем розміщення засобів зовнішньої реклами встановлюється Виконавчим комітетом Луцької міської ради та сплачується розповсюджувачем зовнішньої реклами на підставі цього договору та/або рахунків-фактур, наданих КП "Луцькреклама" (п.3.1).

Плата за тимчасове користування місцем розміщення засобів зовнішньої реклами складається з площі місця, базового тарифу та коригуючих коефіцієнтів, які послідовно перемножуються на базовий тариф та площі місця. Нарахування коригуючих коефіцієнтів на базовий тариф, який вказано по кожному засобів зовнішньої реклами у додатку до договору, проводиться у порядку, визначеному Виконавчого комітету Луцької міської ради (п.3.3).

Нарахування плати здійснюється з дати прийняття рішення виконавчим органом про надання дозволу на розміщення зовнішньої реклами та включає податок на додану вартість (п.3.4).

Плата за тимчасове користування місцем сплачується розповсюджувачем зовнішньої реклами щомісяця шляхом перерахування коштів на рахунок КП "Луцькреклама" та зараховується до бюджету міста, згідно з рішення Луцької міської ради від 26.01.2012р. №20/89. Допускається авансове перерахування грошових коштів (п.3.5).

Розмір плати за користування встановлено:

- Рішенням Виконавчого комітету Луцької міської ради №629-1 від 20.09.2012р. затверджено порядок визначення розміру плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Луцька (а.с.10-18). Визначено, що нарахування плати за тимчасове користування місцем розміщення рекламних засобів проводити з 01.11.2012р. відповідно до Порядку, беручи за основу ріст індексу інфляції за 2007-2011 роки, що становить 82% до грудня 2006 року, збільшуючи плату поетапно: з 01.11.2012р. по 28.02.2013р.; з 01.03.2013р. по 31.08.2013р.; з 01.09.2013р..

- Рішенням Виконавчого комітету Луцької міської ради №414-1 від 16.07.2014р. доповнено Порядок визначення розміру плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів пунктом 5, згідно якого, рішенням ВК може визначатись (змінюватись) розмір плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Луцька, на визначений термін в розмірі до 50% базового тарифу.

- Рішенням Виконавчого комітету Луцької міської ради №111-1 від 21.02.2018р. збільшено на період з 01.03.2018р. по 31.12.2018р. на 49% величину базового тарифу плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, встановленого Порядком визначення розміру плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Луцька.

Додатками №13від 18.01.2018р., №15 від 02.10.2018р. на виконання рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради №629-1 від 20.09.2012р. сторони визначили плату за тимчасове користування місцями розміщення засобу зовнішньої реклами (а.с.27-29)

На підставі виставлених третьою особою КП "Луцькреклама" рахунків (а.с.14-19), актів здачі-приймання робіт (надання послуг) (а.с.20-25) позивачем здійснено оплату наданих послуг за період з 01.03.2018р. по 31.12.2018р., що підтверджується податковими накладними, платіжними дорученнями у сумі 816 430,73грн. (а.с.7-12).

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.12.2018р. №803/433/18, залишеною в силі постановою Верховного Суду від 27.02.2020р., рішення Волинського окружного адміністративного суду від 05.05.2018р. скасовано та прийнято нову постанову, якою заявлений Товариством з обмеженою відповідальністю "Брендборд" позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради №111-1 від 21.02.2018р. "Про збільшення базового тарифу в розрахунку плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Луцька".

З вище викладеного вбачається, що рішення виконавчого комітету Луцької міської ради №111-1 "Про збільшення базового тарифу в розрахунку плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Луцька" є недійсним з моменту його прийняття, так як було визнано судом протиправним (незаконним) і скасованим, а отже у відповідача були відсутні правові підстави здійснювати нарахування для розповсюджувачів зовнішньої реклами збільшеної плати на 49% від базового тарифу за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів за період з 01.03.2018р. по 31.12.2018р..

Відповідно до ст.129-1 Конституції України, ст.18 ГПК України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Обов`язковість урахування судових рішень, які набрали законної сили, для інших судів визначається законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Згідно ч. 4 ст.75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Позивач звернувся до третьої особи КП "Луцькреклама" з вимогою надати акт звірки розрахунків за період з 01.01.2018р. по 19.12.2018р. з врахуванням скасованого в судовому порядку рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради №111-1 від 21.02.2018р., однак остання залишена без належного реагування (а.с.6).

З матеріалів справи вбачається, що внаслідок прийняття судом адміністративної юрисдикції рішення про визнання протиправним та скасування рішення виконавчого комітету Луцької міської ради за №111-1 від 21.02.2018р. "Про збільшення базового тарифу в розрахунку плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Луцька", підстава отримання КП "Луцькреклама" коштів при збільшених ставках тарифу відпала.

10.12.2021р. позивач (Товариство з обмеженою відповідальністю "Комтех Аутдор") звернувся з позовом до Комунального підприємства "Луцькреклама" (КП "Луцькреклама") про стягнення 215 888,55грн., сплачених відповідно до підстави, яка згодом відпала (ч.1 ст.1212 ЦК України).

В обґрунтування підстав заявленого у справі позову, позивач послався на скасування постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.12.2018р. у справі №803/433/18 Рішення виконавчого комітету Луцької міської ради №111-1 "Про збільшення базового тарифу в розрахунку плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Луцька" (надалі - Рішення №111-1), на виконання якого сторони 02.10.2018р. уклали додаток №15 до договору тимчасового користування місцем розміщення засобу зовнішньої реклами від 11.04.2012р. №129/ТК (договір №129/ТК) про збільшення на 49 відсотків плати за користування місцями розміщення зовнішньої реклами (ЗЗР) у період з 01.03.2018р. по 31.12.2018р. порівняно з величиною базового тарифу, встановленого попереднім Рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 20.09.2012р. №629-1 "Про порядок визначення розміру плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Луцька" (надалі - Порядок №629-1).

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 16.12.2021 провадження у справі №903/119/21 було відкрито.

04.01.2022р. позивач подав до суду заяву про заміну первісного відповідача належним відповідачем, а саме: виконавчим комітетом Луцької міської ради, у частині вимог щодо стягнення 201263,84грн., надміру сплачених позивачем у період дії незаконного Рішення №111-1 (тобто з 01.03.2018р. по 10.12.2018р. включно).

Вказаною заявою питання про доцільність виділення у самостійне провадження вимог щодо стягнення з первісного відповідача решти суми позову у розмірі 14624,71грн. (215888,55грн. - 201263,84грн.), яка є сумою переплати за період з 11.12.2018р. по 31.12.2018р., позивач відніс на розсуд суду з посиланням на ч.2 ст.47 та ч.6 ст.173 ГПК України.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 02.02.2022р. позивачу було запропоновано подати заяву із зазначенням предмета та підстави позову щодо кожного із відповідачів.

Згідно з цією заявою (яка по суті дублює заяву від 04.01.2022р.), за весь період дії незаконного Рішення №111-1 (тобто з 01.03.2018р. по 10.12.2018р.), на підставі якого позивачем було надмірно сплачено 201263,84грн., за правилами статей 1166, 1175 ЦК України повинен відповідати орган місцевого самоврядування, який прийняв цей незаконний нормативний акт.

Що стосується первісного відповідача, то за правилами ст.1212 ЦК України він повинен повернути надмірно сплачені на його рахунок кошти у розмірі 14624,71грн. лише за період з 11.12.2018р. по 31.12.2018р., оскільки у цей проміжок часу Рішення №111-1 вже не діяло.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 14.03.2022р. заяви позивача від 04.01.2022р. (про заміну неналежного відповідача) та від 14.03.2022р. (про підстави та предмет вимог щодо кожного із відповідачів) було задоволено та залучено співвідповідачем виконавчий комітет Луцької міської ради (виконком, відповідач -2).

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 31.10.2022р. замінено первісного відповідача (КП Луцькреклама) на належного відповідача-1 (Департамент фінансів, бюджету та аудиту Луцької міської ради (департамент)). Цією ж ухвалою змінено процесуальний статус КП "Луцькреклама" шляхом залучення його третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 26.12.2022 у задоволенні позовних вимог до відповідача-1 (департамент) відмовлено з посиланням на те, що позивачем не доведено зарахування до бюджету міста коштів у сумі 14624,71грн., сплачених на рахунок КП "Луцькреклама" за договором №129/ТК від 11.04.2012р. за період з 11.12.2018р. по 31.12.2018р., а у задоволенні позовних вимог до виконкому - з посиланням на пропуск позивачем позовної давності на підставі заяви відповідача-2 від 26.12.2022р. про її застосування.

Зокрема, відмовляючи у задоволенні позовних вимог до департаменту, з посиланням на не доведення позивачем зарахування до бюджету міста коштів у сумі 14624,71грн., сплачених на рахунок КП "Луцькреклама" за договором №129/ТК від 11.04.2012р. за період з 11.12.2018р. по 31.12.2018р., суд не надав належної оцінки нормам матеріального права, відповідним положенням нормативних та індивідуальних актів виконкому, умовам договору №129/ТК, доводам позивача, у зв`язку з чим допустив порушення норм процесуального права при визначенні учасника справи, який несе обов`язок доведення цієї обставини, або її спростування.

Відповідно до ст.114 Конституції України, закріплене положення про обов`язковість на відповідній території актів органів місцевого самоврядування, прийнятих в межах повноважень, визначених законом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звертав увагу суду (зокрема, у п.7 заяви від 04.01.2022р. про заміну неналежного відповідача, у п.3.1 заяви від 14.03.2022р. про підстави та предмет вимог щодо кожного із відповідачів, у заяві про заміну неналежного відповідача від 31.10.2022р., та у додаткових поясненнях від 26.12.2022р.), на п.32 Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2003р. №2067 (надалі - Типові правила № 2067), яким встановлено, що плата за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності, встановлюється у порядку, визначеному органами місцевого самоврядування

Судом встановлено, що під час дії спірних відносин діяв Порядок розміщення зовнішньої реклами в місті Луцьку, затверджений рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 03.11.2011р. №770-1 (Порядок №770-1), який є нормативним актом, прийнятим цим органом відповідно до ст.144 Конституції України у межах повноважень, визначених п. 32 Типових правил № 2067.

Цим Порядком №770-1 встановлено: 3.2 Розрахунок розміру плати за тимчасове користування місцем розміщення засобу зовнішньої реклами, на ділянках та об`єктах, що перебувають у комунальній власності, визначається у порядку, встановленому виконавчим комітетом Луцької міської ради.

Плата за тимчасове користування місцем, що перебуває у комунальній власності, перераховується на бюджетний рахунок та зараховується до бюджету міста

Вказані положення Порядку №770-1 повністю узгоджуються з рішенням Луцької міської ради від 25.01.2012р. №20/89 "Про функціонування Комунального підприємства "Луцькреклама" (у редакції рішення Луцької міської ради від 26.02.2015р. №71/24 "Про внесення змін до рішення міської ради від 26.01.2012р. №20/89 "Про функціонування Комунального підприємства "Луцькреклама"), - у подальшому - "Рішення №20/89", - пунктом 2 якого встановлено:

"кошти за право тимчасового користування місцями, що перебувають у комунальній власності міста Луцька, для розміщення зовнішньої реклами, у тому числі податок на додану вартість, зараховуються на рахунок комунального підприємства "Луцькреклама". Не пізніше наступного робочого дня після зарахування коштів на вищезазначений рахунок комунального підприємства "Луцькреклама" без ПДВ та коштів на покриття своїх витрат КП "Луцькреклама" перераховує на рахунок Головного управління Державного казначейства України у Волинській області, відкритий для виконання міського бюджету за кодом бюджетної класифікації 24060300 "Інші надходження". Остаточний розрахунок з бюджетом проводиться протягом 10-ти календарних днів місяця, наступного за звітним. Податок на додану вартість перераховується Комунальним підприємством "Луцькреклама" до державного бюджету в порядку та терміни, встановлені чинним законодавством".

Згідно актів Луцької міської ради та її виконавчого комітету та у договорі №129/ТК закріплені наступні умови:

3.1. Розмір плати за тимчасове користування місцем розташування ЗЗР встановлюється виконавчим комітетом Луцької міської ради та сплачується розповсюджувачем зовнішньо реклами на підставі цього договору та/або рахунківфактур, наданих КП "Луцькреклама".

3.2. Розповсюджувач зовнішньої реклами зобов`язаний отримати рахунок на сплату коштів за тимчасове користування місцем розташування ЗЗР не пізніше 20 числа поточного місяця та проводити оплату не пізніше останнього робочого дня поточного місяця.

3.3. Плата за тимчасове користування місцем розташування ЗЗР складається з площі місця, базового тарифу та коригуючих коефіцієнтів, які послідовно перемножуються на базовий тариф і площу місця. Нарахування коригуючих коефіцієнтів на базовий тариф, який вказано по кожному ЗЗР у додатку до цього договору, проводиться у порядку, визначеному виконавчим комітетом Луцької міської ради.

3.5. Плата за тимчасове користування місцем (місцями) розташування ЗЗР сплачується розповсюджувачем зовнішньої реклами щомісячно шляхом перерахування коштів на рахунок КП "Луцькреклама" та зараховується до бюджета міста, згідно з рішенням Луцької міської ради від 26.01.2012р. № 20/89.

Сам договір №129/ТК був укладений за формою, яка є додатком до Порядку №770-1.

Таким чином, при його укладенні на підставі затвердженої типової форми, сторони цього договору діяли відповідно до ст.ст.3, 648 ЦК України, та ч.3 ст.184 ГК України, тобто уклали його на підставі та у повній відповідності до правових актів органу державної влади та органу місцевого самоврядування, а саме: - п.32 Типових правил № 2067; - п.п.3.1-3.3 Порядку № 770-1;

- відповідно до рішення Виконкому від 20.09.2012р. №629-1 "Про порядок визначення розміру плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Луцька", яким був визначений механізм розрахунку плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебувають у комунальній власності територіальної громади міста Луцька;

- відповідно до рішення Виконкому від 21.02.2018р. №111-1 "Про збільшення базового тарифу в розрахунку плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Луцька", яким збільшено на період з 01.03.2018р. по 31.12.2018р. на 49 відсотків величину базового тарифу плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, встановленого Порядком №629-1, й яке у подальшому було скасоване постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.12.2018р. у справі №803/433/18 як протиправне.

Тобто, наведене свідчить про нормативно обґрунтоване припущення про зарахування до міського бюджету коштів, сплачених розповсюджувачем зовнішньої реклами на рахунок КП "Луцькреклама" за користування місцями комунальної власності м.Луцьк, оскільки така сплата є лише способом зарахування їх до міського бюджету згідно з Порядком №770-1, Рішенням №20/89 та п.3.5 договору №129/ТК.

Таким чином, на думку колегії суддів, місцевий господарський суд, пославшись у рішенні на недоведеність позивачем зарахування сплачених ними коштів до бюджету міста третьою особою на стороні відповідачів, виходив з презумпції невиконання нею нормативних приписів тих органів, до сфери управління яких воно належить відповідно до ч.6 ст.3, ст.ст.78, 135 ГК України, за відсутності для того будь-яких нормативних або фактичних підстав.

Водночас, на підтвердження зарахування до міського бюджету коштів, сплачених на рахунок КП "Луцькреклама", позивач долучив до матеріалів справи договір №129/ТК, в якому закріплена умова про зарахування цих коштів до міського бюджету третьою особою на стороні відповідача, та послався на відповідні положення нормативних актів.

При цьому, відповідачем та третьою особою, зокрема у відзивах, зазначені обставини не були спростовані та не заперечено тверджень позивача про зарахування сплачених ним сум до бюджету.

Також, інших обставин на спростування не зарахування зазначеної суми до міського бюджету судом не встановлено та матеріали справи не містять.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає обґрунтованими позовні вимоги до відповідача-1 (департаменту), оскільки позивачем доведено зарахування до бюджету міста коштів у сумі 14624,71грн., сплачених на рахунок КП "Луцькреклама" за договором №129/ТК від 11.04.2012р. за період з 11.12.2018р. по 31.12.2018р..

Відповідно до пп.1 п.16 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011р. №845 (Постанова №845), органи Казначейства за судовими рішеннями про стягнення надходжень бюджету здійснюють безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів для повернення надмірно та/або помилково сплачених податків і зборів та інших доходів бюджету.

Таким чином, суд першої інстанції допустив порушення ст.79 та ч.4 ст. 236 ГПК України при ухваленні рішення у цій частині вимог.

Стосовно позовної вимоги про стягнення з Виконавчого комітету Луцької міської ради 201263,84грн. на підставі ст. 1166, 1175 ЦК України за відшкодування шкоди завданої органом місцевого самоврядування у сфері нормотворчої діяльності, слід зазначити наступне.

Як вже було зазначено вище, рішенням Виконавчого комітету Луцької міської ради №111-1 від 21.02.2018р. збільшено на період з 01.03.2018р. по 31.12.2018р. на 49% величину базового тарифу плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, встановленого Порядком визначення розміру плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Луцька.

11.04.2012р. між КП "Луцькреклама" (уповноважена особа) та ТОВ "Комтех Аутдор" (розповсюджувач зовнішньої реклами) укладено договір №129/ТК тимчасового користування місцем розміщення засобу зовнішньої реклами.

Розмір оплати за тимчасове користування місцем розміщення засобу зовнішньої реклами встановлюється Виконавчого комітету Луцької міської ради та сплачується розповсюджувачем на підставі цього договору та/або рахунків-фактур, наданих КП "Луцькреклама" (п.3.1). Плата складається з площі місця, базового тарифу та коригуючих коефіцієнтів, які послідовно перемножуються на базовий тариф та площі місця. Нарахування коригуючих коефіцієнтів на базовий тариф, який вказано по кожному засобу зовнішньої реклами у додатку до договору, проводиться у порядку, визначеному Виконавчого комітету Луцької міської ради (п.3.3). Нарахування плати здійснюється з дати прийняття рішення виконавчим органом про надання дозволу на розміщення зовнішньої реклами та включає податок на додану вартість (п.3.4).

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.12.2018р. у справі №803/433/18 визнано протиправним та скасовано рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради від 21.02.2018р. №111-1 "Про збільшення базового тарифу в розрахунку плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Луцька".

Як вбачається з матеріалів справи, заперечуючи проти задоволення позову, відповідач - 2 Виконавчий комітет Луцької міської ради, подав заяву про пропуск строків позовної давності, яка вмотивована посиланням на положення ст.267 ЦК України.

Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

У відповідності до ст.257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч.3 ст.267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Положенням ч. 4 ст.267 ЦК України закріплено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Судом встановлено, що право на позов у ТОВ "Комтех Аутдор" до Виконавчого комітету Луцької міської ради виникло з моменту набрання чинності постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.12.2018р. по справі №803/433/18 про скасування рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради від 21.02.2018р. №111-1 "Про збільшення базового тарифу в розрахунку плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Луцька", тобто з 11.12.2018р..

ТОВ "Комтех Аутдор" звернувся з позовом до відповідача-2 Виконавчого комітету Луцької міської ради 12.03.2022р..

Разом з тим, судом встановлено, що постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020р. №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (зі змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено карантин з 12.03.2020р. до 31.12.2022р. на всій території України.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020р. розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину".

Зазначений Закон України набрав чинності 02.04.2020р., а ТОВ "Комтех Аутдор" звернувся з позовом до відповідача-2 Виконавчого комітету Луцької міської ради 12.03.2022р..

З огляду на викладене, слід дійти висновку, що при зверненні до суду ТОВ "Комтех Аутдор" не було пропущено позовну давність.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає обґрунтованими позовні вимог позивача про стягнення з Виконавчого комітету Луцької міської ради 201263,84грн. на підставі ст.1166, 1175 ЦК України.

Отже, за вказаних обставин, виходячи із системного аналізу обставин встановлених при розгляді даної справи у їх сукупності та наданих доказів, виходячи із загальних засад, встановлених у ст.3 ЦК України, а саме справедливості, добросовісності та розумності, колегія суддів вважає, що позивачем доведено обґрунтованість позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до ст.73 ГПК України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

Апеляційний суд приймає до уваги, що 17.10.2019р. набув чинності Закон України №132-IX від 20.09.2019р. "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема змінено назву ст.79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, чим в господарський процес фактично впроваджено стандарт доказування "вірогідності доказів".

У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.1997р. наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до ст.79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Варто відзначити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018р. у справі №910/18036/17, від 23.10.2019р. у справі №917/1307/18, від 18.11.2019р. у справі №902/761/18, від 04.12.2019р. у справі №917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020р. у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016р. у справі "Дж.К. та Інші проти Швеції" ("J.K. and Others v. Sweden") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007р. у справі "Бендерський проти України" ("Benderskiy"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Відповідно до ч.4 ст.11 ГПК України ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених ст.86 ГПК України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

У п.п.1-3 ч.1 ст.237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Колегія суддів зауважує, що принцип "процесуальної рівності сторін" передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (рішення ЄСПЛ від 27.10.1993 у справі "Dombo V. v. The Netherlands").

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції за відсутності встановлених фактичних обставин, дійшов помилкових висновків про не доведеність позивачем наявності підстав для задоволення позовних вимог, огляду на їх не обґрунтованість.

Таким чином, дослідивши фактичні обставини справи, що входять до предмету доказування у цій справі та стосуються кваліфікації спірних відносин, суд апеляційної інстанції вважає, що позивачем доведено обґрунтованість позовних вимог, а відповідачем не спростовано заявлені позовні вимоги позивача, а також судом не виявлено на підставі наявних доказів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, які беззаперечно вказують на помилковість висновків апеляційного господарського суду.

Отже, доводи апеляційної скарги отримали своє підтвердження під час апеляційного перегляду рішення Господарського суду Волинської області від 26.12.2022р. по справі №903/1019/21 і спростовують висновки суду першої інстанцій про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 215888,55грн..

Водночас, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що заперечення відповідача - 2 та відповідні обґрунтування у письмовому відзиві на апеляційну скаргу щодо обставин справи є безпідставними та такими, що не можуть впливати на розгляд справи по суті.

За вказаних обставин, виходячи із системного аналізу обставин встановлених при розгляді даної справи у їх сукупності та наданих доказів, виходячи із загальних засад, встановлених у ст.3 ЦК України, а саме справедливості, добросовісності та розумності, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції прийняте з порушеннями норм права при неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права знайшли своє підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку, а відтак наявні правові підстави для її задоволення.

Слід також зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

В силу приписів ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно до ч.1 ст.277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів Північно - західного апеляційного господарського суду вважає, що апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Комтех Аутдор" слід задовольнити, в свою чергу, керуючись п.3 ч.1 ст.277 Господарського процесуального кодексу України, рішення Господарського суду Волинської області від 26.12.2022р. по справі №903/1019/21 слід скасувати та прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Судові витрати судом розподілено з урахуванням положень ст.ст.123, 129 ГПК України.

У відповідності ст.7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" від 15.12.2020р. №1082-IX, розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 1 січня 2021р. складає 2270,00грн..

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлено Законом України "Про судовий збір".

У відповідності до ст.2 Закону України "Про судовий збір", платники судового збору - громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене цим Законом.

Згідно ч.1 ст.4 Закону України "Про судовий збір", судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до пп.1 п.2 ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір", за подання до суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У відповідності до приписів підпункту 4 п.2 ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір", судовий збір за подання до господарського суду апеляційної скарги на рішення суду; апеляційних скарг у справі про банкрутство, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами, становить - 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Згідно з ч.2 ст.123 ГПК України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Зі змісту п.2 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір" вбачається, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі повернення заяви або скарги.

Відповідно до ч.5 ст.7 Закону України "Про судовий збір", повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики.

Згідно з п.5 розділу І Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013р. №787 повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету або на єдиний рахунок (у разі його використання) податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів, перерахування компенсації здійснюється за поданням (висновком) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Судом вставлено, що при зверненні до суду першої інстанції 10.12.2021р. позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 3238,33грн. (1,5% від 215 888,55грн.), згідно платіжного доручення від 10.12.2021р. №570.

Під час розгляду справи судом залучено належним відповідачем щодо частини вимог у розмірі 201263,84грн. відповідача - 2 з підстав, передбачених ст.ст.1166, 1175 ЦК України.

Ці вимоги не є об`єктом справляння судового збору згідно з п.13 ч.2 ст.3 Закону України "Про судовий збір", а тому зайво сплачений позивачем судовий збір з цих майнових вимог у розмірі 201263,84грн. (3238,33грн. 2270,00грн. (мінімальної ставка судового збору, що підлягає сплаті за звернення до суду з позовною заявою) = 968,33грн.) підлягає поверненню позивачу у порядку, встановленому п.1 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір".

Також, з огляду на вказане, базою для розрахунку судового збору за подання позовної заяви є розмір прожиткового мінімуму станом на 1 січня 2021 року (2270,00грн.), оскільки 1,5% від ціни позовних вимог до відповідача-1 (14624,71грн. х 1,5% = 219,37грн.) становить меншу суму від цієї порогової величини (мінімальної ставки судового збору).

Таким чином, ставка судового збору, що підлягає сплаті за звернення до суду з позовною заявою складає 2270,00грн..

Своєю чергою, згідно з ч.3 ст.4 Закону України "Про судовий збір", при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Ставка судового збору, що підлягає сплаті за звернення до суду з апеляційною скаргою, яка подається в електронній формі, враховуючи вище зазначені приписи Закону України "Про судовий збір", складає 2724,00грн. (2270,00грн. х 150% х 0,8).

Також, разом із апеляційною скаргою Товариство з обмеженою відповідальністю "Комтех Аутдор" просить суд здійснити новий розподіл витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем при розгляді справи у суді першої інстанції.

Згідно із ст.15 Господарського процесуального кодексу України, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ст.16 ГПК України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п.12 ч.3 ст.2 зазначеного Кодексу).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (ст.124 ГПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст.126 ГПК України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;

3) розподіл судових витрат (ст.129 ГПК України).

Згідно із ст.123 зазначеного Кодексу, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.126 ГПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч.8 ст.129 ГПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст.126 цього Кодексу).

Водночас за змістом ч.4 ст.126 ГПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.ч.5, 6 ст.126 ГПК України).

У розумінні положень ч.5, 6 ст.126 ГПК України, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021р. у справі № 927/237/20).

Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04).

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Визначивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, суд здійснює розподіл таких витрат.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч.4 ст.129 ГПК України, відповідно до якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом з тим у ч.5 ст.129 ГПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до ч.5 ст.129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч.4 ст.129 ГПК України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 ст.129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог ч.4 ст.126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (ч.ч.5-6 ст.126 ГПК України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою та дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись ч.ч.5 - 7, 9 ст.129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Таку правову позицію щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, викладено в постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019р. у справі №922/445/19, від 22.11.2019р. у справі №902/347/18, від 06.12.2019р. у справі №910/353/19, у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020р. у справі №755/9215/15-ц, тощо.

За змістом ч.3 ст.237 Цивільного кодексу України, однією з підстав виникнення представництва є договір.

Частиною 1 ст.627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (п.28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020р. у справі №755/9215/15-ц; п.19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

Слід зауважити, що неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у ст.627 ЦК України.

Частинами 1 та 2 ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі:

- фіксованого розміру,

- погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" як "форма винагороди адвоката", але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст.30 Закону Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Слід також зауважити, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Подібний висновок викладений у п.5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.

Крім того, слід зазначити, що за положенням ч.2 ст.2 ГПК України, суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Пункт 1 ч.3 цієї статті визначає верховенство права однією із основних засад (принципів) господарського судочинства.

Зміст вказаного принципу неодноразово і досить детально аналізував Конституційний Суд України. Так, зокрема, в абзаці 2 підпункту 4.1 п.4 Рішення від 02.11.2004р. №15-рп/2004 ним акцентувалася увага на тому, що верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.

Так, ч.3 ст.126 ГПК України визначає, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Оцінюючи зміст зазначених приписів слід зазначити, що подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.

Саме лише незазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару).

Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.

Також слід зауважити, що ч.3 ст.126 ГПК України конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), не визначає, обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним.

Тому, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис.

Отже враховуючи вище викладене слід дійти висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

Статтею 126 ГПК України також не передбачено, що відповідна сторона зобов`язана доводити неспівмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката одразу за всіма пунктами з переліку, визначеного частиною четвертою вказаної статті.

Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом, тощо.

Висновки, аналогічні відображеним вище, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022р. у справі №922/1964/21.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених Товариством з обмеженою відповідальністю "Комтех Аутдор" витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції на оплату послуг адвоката, судом встановлено, що з метою отримання правової допомоги, 21.05.2019р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Комтех Аутдор" (клієнт) та адвокатом Єсіповим Ігорем Анатолійовичем (адвокат) укладено договір №20-05/19/1 про надання професійної правничої допомоги (далі - договір), згідно п.2.1 якого адвокат приймає до свого виконання доручення клієнта та бере на себе зобов`язання надавати клієнту правничу допомогу протягом дії договору, а клієнт зобов`язується оплатити надану йому правничу допомогу, а також відшкодувати адвокату фактичні витрати, необхідні для виконання договору

Відповідно до п.4.1 договору, розмір гонорару (винагороди), який клієнт сплачує або повинен сплатити адвокату за надану їм правову допомогу, порядок його обчислення та сплати, а також зміст конкретною доручення клієнта, за виконання якого цей гонорар повинен бути сплачений, визначається сторонами в окремих додаткових угодах, які після їх підписання стор нами стають невід`ємними частинами цього договору.

При визначенні розміру гонорару враховується базовий тариф, який встановлений адвокатом для даної категорії клієнтів й обраного клієнтом виду гонорару (погодинна ставка або фіксована сума), складність справи та виконаних робіт (наданих послуг), час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсяг наданих послуг та виконаних робіт, ціна позову та (або) значення справи для клієнта, у тому числі вплив результатів вирішення справи на репутацію клієнта або публічний інтерес до справи. Додатковою угодою можуть бути визначені й інші показники (коефіцієнти), які беруться до уваги при визначенні розміру гонорару за виконання конкретною доручення (п.4.2 договору).

У відповідності до п.5.1 договору, цей договір набирає чинності 3 моменту його укладення, а його умови застосовуються до відносин, які виникли між сторонами до його укладення (ч.3 ст.631 ЦК України). У зв`язку з цим всі попередні домовленості, що стосуються цих відносин, з цього ж моменту втрачають силу.

01.12.2021р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Комтех Аутдор" (клієнт) та адвокатом Єсіповим Ігорем Анатолійовичем (адвокат) укладено додаткову угоду №8/20-05/19/1 до договору №20-05/19/1 від 21.05.2019р. про надання професійної правничої допомоги (далі додаткова угода), згідно п.1.1 якої, дана угода визначає механізм визначення та порядок оплати гонорару, який належить адвокату за надання правової допомоги клієнту по господарській справі у судах всіх інстанцій, предметом якої є стягнення з Комунального підприємства "Луцькреклама" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Комтех Аутдор" сум переплат за договором тимчасового користування місцем розміщення засобу зовнішньої реклами від 11.04.2012р. №129/TK, які виникли у зв`язку з визнанням протиправним та нечинним рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради від 21.02.2018р. №111-1 "Про збільшення базового тарифу в розрахунку плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Луцька".

Предмет доручення клієнта у межах справи, зазначеної у п.1.1: - підготовка позовної заяви та інших документів процесуального характеру; - представництво клієнта у судах всіх інстанцій; -представництво клієнта під час виконання судових рішень (п.1.2 додаткової угоди).

Відповідно до п.3.1 додаткової угоди, порядок обчислення гонорару, обраний Клієнтом (фіксований розмір або погодинна оплата): фіксований розмір.

У відповідності до п.3.2 додаткової угоди, розмір гонорару визначається з урахуванням ставок, рекомендованих рішенням Ради адвокатів Харківської області від 21.07.2021р. №13/1/7 "Про розгляд звернень адвокатів Харківщини стосовно необхідності перегляду розробки (мінімальних) ставок адвокатського гонорару", і складається із: 3.2.1. Вартості підготовки процесуальних документів і ведення справи у суді: 15000,00грн. у суді кожної інстанції. 3.2.2. Гонорару успіху (гонорар за позивний результат розгляду справи): 5 відсотків від суми задоволених судом вимог (але не менше однієї мінімальної заробітної плати станом на момент ухвалення судом першої, апеляційної та/або касаційної інстанції судового рішення по суті справи). 3.3. Співмірність гонорару з ціною позову: загальний розмір гонорару не може перевищувати 12 відсотків від ціни позову.

Пункт 3.4 додаткової угоди визначає порядок сплати гонорару: 3.4.1. Сплата гонорару здійснюється Клієнтом за результатами розгляду справи у суді кожної інстанції, у безготівковому порядку шляхом перерахування відповідної суми коштів на банківські рахунки, відкриті на ім?я адвоката.

П.3.4.2. Клієнт повинен остаточно розрахуватись за надану йому правову допомогу у суді кожної інстанції на підставі рахунку (акта - рахунку), в якому зазначаються: - сума гонорару; -розмір витрат, фактично понесених адвокатом у зв`язку з виконанням наданого йому доручення: -сума гонорару успіху (при вирішенні справи повністю або частково на користь клієнта);

П.3.4.3. 3 метою визначення всіх належних до сплати сум (зокрема суми гонорару успіху), рахунок (акт-рахунок) виставляється протягом 2-х робочих днів після ухвалення відповідним судом судового рішення за результатами розгляду (перегляду) справи, та підлягає оплаті Клієнтом протягом наступних 30 днів;

П.3.4.4. У випадку ухвалення судами рішень у порядку письмового провадження (або без участі адвоката у відповідному судовому засіданні), остаточний розрахунок проводиться протягом 30 днів на підставі рахунку (акта - рахунку), який виставляється адвокатом у строк до 2-х робочих днів після отримання відомостей про результат розгляду справи відповідним судом.

Згідно п.4.1 додаткової угоди, клієнт бере на себе зобов`язання по оплаті судових та інших витрат, пов`язаних з його справою (в тому числі, але не виключно, судового збору, витрат на проведення судових експертиз, транспортні, поштові, відрядні (добові) витрати, отримання документів, збирання доказів, залучення висновків спеціалістів тощо). Якщо такі витрати були понесені безпосередньо адвокатом, клієнт повинен відшкодувати їх понад суму гонорару у порядку та строки, визначені п.3.4.

У відповідності до п.1. акту - рахунку №КА/903/1019/21-1 від 26.12.2022р., відповідно до умов Додаткової угоди №8/20-05/19/1 від 01.12.2021р. до договору про надання професійної правової допомоги №20-05/19/1 від 21.05.2019 (надалі - договір), адвокатом під час представництва клієнта у Господарському суді Волинської області по справі №903/1019/21 були виконані роботи (надані послуги), які відповідають всім умовам цього договору.

Відповідно до п.2 акту - рахунку №КА/903/1019/21-1 від 26.12.2022р., згідно з п.3.2 та п.3.3 додаткової угоди №8/20-05/19/1 від 01.12.2021р., гонорар за виконану роботу становить суму 15000,00грн., а саме: підготовка процесуальних документів і ведення справи у суді, вартість 15000,00грн..

Відповідно до платіжного доручення №614 від 28.12.2022р. ТОВ "Комтех Аутдор" сплачено адвокату Єсіпову І.А. 15000,00грн. з призначенням платежу "Оплата за надання послуг зг.Акту №КА/903/1019/21-1 від 26.12.2022р. Без ПДВ".

Отже, позивач згідно з вимогами ст.74 ГПК України довів надання йому послуг професійної правничої допомоги під час розгляду справи №903/1019/21 у Господарському суді Волинської області.

Водночас, від Виконавчого комітету Луцької міської ради надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому, зокрема, заперечує стосовно заявленого розміру витрат на правову допомогу. Вказує, що дана справа не відноситься до категорії складних, оскільки не потребувала опрацювання великої кількості документів, що підтверджується доданими до позовної заяви додатками та заявами по суті спору позивача. Враховуючи, що адвокат брав участь в режимі відеоконференції лише у декількох підготовчих засіданнях, а в розгляді справи по суті взагалі не брав участь, вважає, що час витрачений адвокатом на здійснення безпосередньо представництва інтересів позивача в суді є не значним. Стосовно співвідношення ціни позову, то звертає увагу суду, що 15000,00грн. є неспівмірним з ціною позову.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у ч.4 ст.126 ГПК України. Ці критерії Суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Водночас, як вбачається з заперечення відповідача про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, таких доказів, у тому числі розрахунків, які свідчили б про не обґрунтованість та не пропорційність таких послуг до предмета спору, з урахуванням ціни позову та значення справи для сторін, неправильність розрахунку витрат або про неналежність послуг адвоката по справі, Виконавчим комітетом Луцької міської ради не надано.

При цьому, твердження відповідача з приводу того, що витрати позивача на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у відповідному розмірі є завищеними та є неспівмірними з ціною позову, до уваги суду не береться, оскільки самі по собі такі доводи не підтверджені відповідними обґрунтуваннями, доказами і розрахунками та жодним чином не спростовується той факт, що адвокатом надавались послуги професійної правничої допомоги у даній справі.

З доданих до матеріалів справи на підтвердження судових витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції документів вбачається, що понесені ТОВ "Комтех Аутдор" витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 15000,00грн. є підтвердженими.

Беручи до уваги викладене, враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення пропорційно із відповідачів на користь ТОВ "Комтех Аутдор" відшкодуання витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанцій у заявленій сумі.

Керуючись ст.ст.129, 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Комтех Аутдор" задовольнити.

Рішення Господарського суду Волинської області від 26.12.2022р. по справі №903/1019/21 скасувати, прийняти нове судове рішення.

Позов задовольнити.

Стягнути з Виконавчого комітету Луцької міської ради (43025, м.Луцьк, вул.Богдана Хмльницького, 19, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Комтех Аутдор" (79035, м.Львів, вул.Зелена, 109, кім.316, ) 201263грн. 84коп. шкоди, завданої його незаконним рішенням від 21.02.2018р. №111-1 "Про збільшення базового тарифу в розрахунку плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Луцька".

Стягнути з Департаменту фінансів, бюджету та аудиту Луцької міської ради (43025, м.Луцьк. вул. Богдана Хмелницького, 19, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Комтех Аутдор" (79035, м.Львів, вул.Зелена, 109, кім.316, ) безпідставно отримані кошти у розмірі 14624грн. 71коп..

Стягнути з Виконавчого комітету Луцької міської ради (43025, м.Луцьк, вул.Богдана Хмльницького, 19, ) в дохід Державного бюджету України 3018грн. 96коп. судового збору за подання позовної заяви.

Стягнути з Департаменту фінансів, бюджету та аудиту Луцької міської ради (43025, м.Луцьк. вул. Богдана Хмелницького, 19, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Комтех Аутдор" (79035, м.Львів, вул.Зелена, 109, кім.316, ) 2270грн. 00коп. судового збору за подання позовної заяви.

Стягнути з Виконавчого комітету Луцької міської ради (43025, м.Луцьк, вул.Богдана Хмльницького, 19, ) в дохід Державного бюджету України 4528грн. 44коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Стягнути з Департаменту фінансів, бюджету та аудиту Луцької міської ради (43025, м.Луцьк. вул. Богдана Хмелницького, 19, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Комтех Аутдор" (79035, м.Львів, вул.Зелена, 109, кім.316, ) 2724,00грн. 00коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Стягнути з Виконавчого комітету Луцької міської ради (43025, м.Луцьк, вул.Богдана Хмльницького, 19, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Комтех Аутдор" (79035, м.Львів, вул.Зелена, 109, кім.316, ) 13910грн. 03коп. відшкодування витрат на оплату професійної правничої допомоги, понесених у зв`язку із розглядом справи №903/1019/21 в суді першої інстанції.

Стягнути з Департаменту фінансів, бюджету та аудиту Луцької міської ради (43025, м.Луцьк. вул. Богдана Хмелницького, 19, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Комтех Аутдор" (79035, м.Львів, вул.Зелена, 109, кім.316, ) 1089грн. 97коп. відшкодування витрат на оплату професійної правничої допомоги, понесених у зв`язку із розглядом справи №903/1019/21 в суді першої інстанції.

Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Комтех Аутдор" (79035, м.Львів, вул.Зелена, 109, кім.316, ) з Державного бюджету України судовий збір у розмірі 968,33грн., надмірно сплачений згідно платіжного доручення від 10.12.2021р. №570.

Видачу наказів на виконання даної постанови доручити Господарському суду Волинської області.

Справу №903/1019/21 повернути до Господарського суду Волинської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Оригінал даної постанови з гербовою печаткою Північно - західного апеляційного господарського суду надіслати Товариству з обмеженою відповідальністю "Комтех Аутдор".

Повний текст постанови складений "05" квітня 2023 р.

Головуючий суддя Павлюк І.Ю.

Суддя Дужич С.П.

Суддя Савченко Г.І.