РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

10.04.2023Справа № 910/474/23
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Собин»

до Державного публічного акціонерного товариства «УКРАГРОЛІЗИНГ»

про стягнення 50 000,00 грн,

Суддя Карабань Я.А.

Без виклику представників сторін (судове засідання не проводилось).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Собин» (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного публічного акціонерного товариства «УКРАГРОЛІЗИНГ» (надалі - відповідач) про стягнення суми грошових коштів у розмірі 50 000, 00 грн.

Позовні вимоги, з посиланням на ст. 11, 12, 16, 525, 526, 530, 599, 612, 936, 946 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського Кодексу України, обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем свого грошового зобов`язання за договором відповідального зберігання №10-13-109з/551 від 24.10.2013, в частині повної та своєчасної оплати послуг за листопад і грудень 2022 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.01.2023 дану позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом п`яти днів з дня вручення даної ухвали.

26.01.2023 від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.01.2023 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в справі №910/474/23, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання).

17.02.2023 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній заперечує проти задоволення позовних вимог та, зокрема, зазначає, що договір не є укладеним у зв`язку з тим, що не було складено ні акта приймання-передачі майна, ні жодного іншого документа, який би підтверджував факт отримання майна позивачем. Також зауважує, що власником приміщення, в якому зберігалося майно, стала інша особа, а тому позивач вже не є зберігачем такого майна, в зв`язку з чим останній втратив право стягнення на свою користь плати за фактичне його зберігання.

Відповіді на відзив матеріали справи не містять.

Беручи до уваги вище наведене та відсутність будь-яких клопотань сторін, у яких останні заперечували проти розгляду даної справи по суті, а також зважаючи на наявність в матеріалах справи всіх документів та доказів, необхідних для повного, всебічного та об`єктивного її розгляду і вирішення цього спору, суд дійшов висновку про можливість вирішення по суті наведеної справи, призначеної до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення/виклику представників сторін (без проведення судового засідання) за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України в разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

24.10.2013 між позивачем (надалі - зберігач) та відповідачем (надалі - поклажодавець) укладено договір відповідального зберігання № 10-13-109з/551 (надалі - договір), відповідно до п. 1.1 якого, в порядку та на умовах, визначених цим договором, за актом приймання-передачі, який є невід`ємною частиною цього договору, поклажодавець передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання речові докази у кримінальному провадженні № 0000149 від 03.04.2013 (надалі - майно) в кількості, визначеній у додатках до договору "Перелік майна, яке передається на відповідальне зберігання".

Пунктом 1.2. договору визначено, що майно буде знаходитися на зберіганні за адресою: Київська область, м. Переяслав-Хмельницький, вул. Героїв Дніпра, буд. 38.

Згідно із п. 1.3. договору майно, яке передається на зберігання, постановою слідчого СУ ФР ДПІ у Подільському районі ГУ Міндоходів у м. Києві від 14.08.2013 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0000149 від 03.04.2013.

У пунктах 2.1.5., 2.1.6. договору передбачено, що зберігач зобов`язаний повернути майно поклажодавцеві за першою вимогою останнього у такому технічному стані, у якому було прийняте на зберігання та зафіксовано у протоколі огляду місця події від 13.08.2013. Повернення майна поклажодавцю здійснюється за актом приймання-передачі.

Зберігач зобов`язаний надати поклажодавцеві підтверджуючі документи на право власності зберігача на майданчик, на якому зберігатиметься майно. У разі, коли майданчик, на якому зберігатиметься майно належить зберігачу на праві користування, останній зобов`язаний надати поклажодавцеві документальне підтвердження права користування зазначеним майданчиком з документальним підтвердженням права доступу поклажодавця до майна, що зберігається (п. 2.1.8. договору).

Пунктом 2.4. договору передбачено, що зберігачу категорично заборонено змінювати місцезнаходження майна, прийнятого на зберігання, без письмової згоди відповідача за згодою СУ ФР ДПІ у Подільському районі ГУ Міндоходів у місті Києві.

Відповідно до п. 3.1.1, 3.1.2., 3.1.3. договору поклажодавець зобов`язаний передати зберігачеві майно на зберігання не пізніше, ніж через 10 календарних днів після підписання цього договору. Забрати в зберігача майно до закінчення строку дії договору. Сплачувати зберігачу послуги за договором з розрахунку 15 000, 00 грн за один місяць відповідно до виставлених рахунків.

Договір набуває чинності з дати підписання акту передачі-приймання майна і діє до 31.12.2013 (п. 6.1. договору).

У додатку № 1 до договору наведено перелік майна, яке передається на відповідальне зберігання.

В подальшому сторонами були укладені додаткові договори № 1/713 від 27.12.2013, № 2/282 від 11.06.2014, № 3/315 від 02.06.2014 до договору, якими продовжено строк його дії.

Додатковим договором № 5/666 від 31.12.2014 до договору сторони продовжили строк його дії до 31.06.2015 та внесли зміни до п. 3.1.3. договору, збільшивши вартість послуг зберігання до 25 000, 00 грн за один місяць.

Вказані вище факти встановлені рішеннями Господарського суду міста Києва від 10 листопада 2015 року № 910/25267/15, від 6 червня 2016 року № 910/3018/16, від 6 червня 2016 року № 910/18870/16, від 20 березня 2017 року № 910/2864/17, від 25 липня 2017 року № 910/7607/17, від 17 жовтня 2017 року № 910/15281/17, від 24 квітня 2018 року № 910/1306/18, від 2 липня 2018 року № 910/5032/18, від 9 жовтня 2018 року № 910/9807/18, від 21 лютого 2019 року № 910/15886/18, від 11 червня 2019 року № 910/5318/19, від 23 вересня 2019 року № 910/9499/19, від 23 січня 2020 року № 910/14971/19, від 8 квітня 2020 року № 910/1171/20, від 15 липня 2020 року № 910/4872/20, від 13 серпня 2020 року № 910/7806/20, від 28 жовтня 2020 року № 910/11641/20, від 27 січня 2021 року № 910/15257/20, від 11 лютого 2021 року № 910/19263/20, від 12 квітня 2021 року № 910/1747/21, від 7 червня 2021 року № 910/5412/21, від 6 серпня 2021 року № 910/9101/21, від 11 жовтня 2021 року № 910/12971/21, від 6 грудня 2021 року № 910/16283/21, від 21 лютого 2022 року № 910/20098/21, від 1 червня 2022 року № 910/2081/22, від 18 липня 2022 року № 910/3512/22, від 26 серпня 2022 року № 910/5441/22, від 5 грудня 2022 року № 910/9534/22 та від 14 листопада 2022 року № 910/11940/22, якими було та стягнуто плату згідно договору за період з серпня 2015 року по жовтень 2022 року.

Вказані вище рішення набрали законної сили та скасовані не були.

За приписами частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Зазначеними вище судовими рішеннями також встановлено, що спірний договір припинив свою дію 31.06.2015, проте відповідач передане на зберігання позивачу майно не забрав, а тому в нього виникло грошове зобов`язання з оплати коштів за фактичний час зберігання майна після закінчення строку дії договору.

Позивачем виставлено відповідачу рахунки на оплату послуг відповідального зберігання в листопаді 2022 року № 124 від 01.11.2022 на суму 25 000, 00 грн та в грудні 2022 року № 137 від 01.12.2022 на суму 25 000, 00 грн, що в загальній сумі складає 50 000, 00 грн.

19.12.2022 та 02.01.2023 позивачем разом із вказаними вище рахунками та актами надання послуг № 172 від 30.11.2022, № 173 від 31.12.2022 направлено відповідачу вимоги за вих. № 2 та за вих. № 1 щодо оплати послуг із зберігання в листопаді та в грудні 2022 року на загальну суму 50 000, 00 грн, наведене підтверджується описами вкладення та чеками поштового відділення №080 та №318 відповідно.

Відповіді на вказані вище претензії матеріали справи не містять

З огляду на те, що відповідач не розрахувався з позивачем за надані послуги з відповідального зберігання в листопаді та грудні 2022 року, позивач звернувся до суду з цим позовом, у якому просить стягнути з відповідача на свою користь 50 000,00 грн заборгованості.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Внаслідок укладення договору між сторонами, згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов`язки і за своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором зберігання, який підпадає під правове регулювання глави 66 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно з частиною 1 статті 938 Цивільного кодексу України зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Судом встановлено, що позивачем, на виконання умов договору, прийнято від відповідача на зберігання майно згідно з переліком, зазначеним у додатку № 1 до договору.

Частиною першою статті 946 Цивільного кодексу України передбачено, що плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п. 3.1.3. договору, в редакції додаткового договору № 5/666 від 31.12.2014, поклажодавець зобов`язаний сплачувати зберігачу послуги за договором з розрахунку 25 000, 00 грн за один місяць відповідно виставлених рахунків.

Як убачається з матеріалів справи, позивачем виставлено відповідачу рахунки на оплату послуг відповідального зберігання в листопаді 2022 року № 124 від 01.11.2022 на суму 25 000, 00 грн та в грудні 2022 року № 137 від 01.12.2022 на суму 25 000, 00 грн, що в загальній сумі складає 50 000, 00 грн.

Судом враховано, що строк дії договору закінчився 31.06.2015.

Водночас за приписом ч. 3 ст. 946 Цивільного кодексу України, у разі, якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов`язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання.

Судом також встановлено, що в межах справи № 910/25267/15 ДПАТ "НАК "Украгролізинг" звернулось із зустрічним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Собин" про визнання недійсним договору відповідального зберігання №10-13-109з/551 від 24.10.2013 відповідно до приписів статті 234 Цивільного кодексу України, як вчиненого без наміру створити обумовлені ним наслідки та такого, що не набрав чинності з огляду на відсутність акта прийому-передачі обумовленого ним майна.

Проте рішенням Господарського суду міста Києва від 10.11.2015, залишеним без змін постановами Київського апеляційного господарського суду від 20.01.2016 та Вищого господарського суду України від 15.03.2016, в задоволенні зазначеного позову було відмовлено.

Доказів того, що відповідач забрав майно матеріали справи не містять.

Отже, суд приходить до висновку, що відповідач зобов`язаний вносити плату за весь фактичний час зберігання майна та строк виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань за договором із внесення такої плати за листопад та грудень 2022 року є таким, що настав.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України унормовано, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Дана норма кореспондується з приписами ст.193 Господарського кодексу України.

Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Матеріалами справи підтверджується факт наявності у відповідача заборгованості за отримані послуги відповідального зберігання в розмірі 50 000, 00 грн, доказів її погашення відповідачем у порядку передбаченому ГПК України суду не надано та вказана заборгованість не спростована, а тому суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Доводи відповідача про те, що договір не укладено та майно на зберігання позивачу не передано, оскільки сторонами не підписано акт приймання-передачі майна відхиляються судом з огляду на положення ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, у постановах Вищого господарського суду України від 15.03.2016 у справі №910/25267/15 та від 18.10.2016 у справі №910/3018/16 зі спору між позивачем та відповідачем з аналогічних правовідносин встановлено факт прийняття поклажодавцем від зберігача послуг з відповідального зберігання майна за договором, оплату цих послуг поклажодавцем, тобто фактичну реалізацію сторонами прав та обов`язків відповідно до умов договору.

Щодо тверджень відповідача щодо неможливості отримання майна, яке знаходиться на зберіганні, в зв`язку із наявною забороною органів прокуратури на отримання майна, що визнано речовим доказом, а також обов`язком органів прокуратури нести витрати за зберігання майна, яке є речовим доказом, то вони відхиляються судом з огляду на те, що між позивачем та відповідачем склались господарські правовідносини на підставі укладеного договору зберігання майна та стороною вказаного договору є саме відповідач, а не прокуратура Київської області.

Заперечуючи проти позову, відповідач також вказує на те, що позивач вже не є зберігачем даного майна, оскільки позивач відчужив приміщення, в яких воно зберігалося.

На підтвердження даної обставини відповідач надав суду копію рішення Переяславської міської ради від 18.11.2021 № 96-17-VІІІ "Про затвердження Товариству з обмеженою відповідальністю "Собин" технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, розташованої по вулиці Героїв Дніпра, 38 в місті Переяславі Київської області"; копію договору купівлі-продажу майна від 06.10.2021, розташованого за адресою: Київська область, місто Переяслав, вулиця Героїв Дніпра, будинок 38г, укладеного між позивачем та ОСОБА_1.; копію акта №1 прийому-передачі майна на відповідальне зберігання від 06.10.2021, відповідно до якого Товариство з обмеженою відповідальністю "Собин" передало, а ОСОБА_1 прийняла на безоплатне відповідальне зберігання майно, яке є предметом договору.

За приписами статті 949 Цивільного кодексу України зберігач зобов`язаний виконувати свої обов`язки за договором зберігання особисто. Зберігач має право передати річ на зберігання іншій особі у разі, якщо він вимушений це зробити в інтересах поклажодавця і не має можливості отримати його згоду. Про передання речі на зберігання іншій особі зберігач зобов`язаний своєчасно повідомити поклажодавця. У разі передання зберігачем речі на зберігання іншій особі умови договору зберігання є чинними і первісний зберігач відповідає за дії особи, якій він передав річ на зберігання.

Враховуючи викладене вище, суд зазначає, що передаючи річ на зберігання іншій особі, умови договору зберігання є чинними та первісний зберігач відповідає за дії особи, якій він передав річ на зберігання, а відтак право на отримання плати за фактичне зберігання речі належить саме первісному зберігачу.

Зберігач зобов`язаний надати поклажодавцеві підтверджуючі документи на право власності зберігача на майданчик, на якому зберігатиметься майно. У разі, коли майданчик, на якому зберігатиметься майно належить зберігачу на праві користування, останній зобов`язаний надати поклажодавцеві документальне підтвердження права користування зазначеним майданчиком з документальним підтвердженням права доступу поклажодавця до майна, що зберігається (п. 2.1.8. договору).

Умови договору також не передбачають обов`язкової належності зберігачу на праві власності майданчика, де зберігається майно, зі змісту п. 2.1.8. договору вбачається, що такий майданчик може бути й в користуванні зберігача.

Відтак заперечення відповідача про те, що позивач не є зберігачем переданого йому майна, є безпідставними.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З огляду на наведені вище норми, враховуючи доведення позивачем своїх позовних вимог, а відповідачем не представлення суду більш вірогідних доказів, ніж ті, які надані позивачем, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 50 000, 00 грн основної заборгованості.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача 5 000, 00 грн витрат на правову допомогу.

Згідно із ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Позивачем на підтвердження понесення витрат на правову допомогу долучено до матеріалів справи: копію договору про надання правничої допомоги № 19/12 від 19.12.2022, ордер серії ВК № 1062822 від 03.01.2023, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 1103 від 03.03.2014, копію посвідчення адвоката № 1103 від 11.09.2014, копію акта приймання-передачі наданих послуг від 02.01.2023 з детальним розрахунком та описом робіт (наданих послуг), виконаних за вказаним вище договором на суму 5 000, 00 грн, копію платіжної інструкції № 698 від 02.01.2023 на суму 5 000, 00 грн.

Частини 1 та 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України встановлюють, що:

- витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави;

- за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Частина 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України ).

Відповідно до приписів ч. 6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Водночас відповідачем не наведено обставин та не надано доказів на підтвердження неспівмірності витрат на оплату правничої допомоги, клопотання про зменшення витрат на правову допомогу не заявлялося.

При цьому, судом враховано, що заявлений до відшкодування розмір судових витрат не є надмірним та завищеним, оскільки відповідає як принципам матеріального (договірного) права, так і процесуального права (оскільки висвітлює затрати по роботі адвоката у даній справі), що відповідає правовим позиціям, викладеним Верховним Судом у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 та у постановах від 25.04.2018 у справі №922/3142/17, від 02.05.2018 у справі №910/22350/16, від 11.06.2018 року у справі №923/567/17.

Беручи до уваги підтвердження позивачем правового статусу адвоката, надання доказів фактичного надання правничої допомоги на підставі договору, а також співмірність розміру витрат з наданими послугами, суд дійшов висновку про обґрунтованість поданої заяви, в зв`язку з чим, судом покладаються на відповідача витрати позивача на правову допомогу в розмірі 5 000, 00 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. 86, 129, 232-234, 240, 250-252 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Державного публічного акціонерного товариства «УКРАГРОЛІЗИНГ» (01601, місто Київ, вулиця Мєчнікова, будинок 16-А, ідентифікаційний код 30401456) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Собин» (08400, Київська область, місто Переяслав-Хмельницький(п), вулиця Героїв Дніпра, будинок 38, ідентифікаційний код 36298149) 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн 00 коп. основного боргу, 2 684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн 00 коп. судового збору та 5 000 (п`ять тисяч) грн 00 коп. витрат на правову допомогу.

Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до апеляційної інстанції у строки передбачені ст. 256 ГПК України.

Суддя Я.А.Карабань