УХВАЛА

04 квітня 2023 року

м. Київ

cправа № 910/12510/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Могил С.К. - головуючий (доповідач), Волковицька Н.О., Случ О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кравчук О.І.

та представників:

позивача: Коханій Т.В.

відповідача: Гарковенко І.Г., Лях К.М.

розглядаючи у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно - Західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця"

на постанову Північно - західного апеляційного господарського суду від 09.01.2023

та рішення Господарського суду Хмельницької області від 09.09.2022

у справі № 910/12510/21

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська локомотивобудівна компанія"

до Акціонерного товариства "Українська залізниця"

про зобов`язання вчинити дії, усунути перешкоди в користуванні майном та стягнення грошових коштів

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Українська локомотивобудівна компанія" (далі - ТОВ "Українська локомотивобудівна компанія", відповідач) звернулось до суду з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - АТ "Українська залізниця", відповідач) про:

- скасування рішення відповідача від 21.05.2021 № ЦКМ-14/211 про відміну трьох електронних аукціонів;

- визнання укладеними між сторонами трьох договорів оренди нерухомого майна в редакції позивача;

- зобов`язання відповідача передати позивачу орендовані приміщення шляхом підписання актів приймання-передачі;

- стягнення 5028,98 грн відсотків за користування чужими коштами.

Позов обгрунтований тим, що позивач, як переможець торгів з продажу права оренди майна відповідача, виконав усі умови договорів оренди нерухомого майна, що укладені із AT "Укрзалізниця" та сплатив всі необхідні платежі, а також виконав вимоги Регламенту роботи електронної торгової системи (далі - Регламент ЕТС) під час проведення аукціону та після визнання позивача переможцем. Однак відповідач у визначені законодавством строки договори оренди нерухомого майна не підписав, прийнявши натомість неправомірне рішення про відміну електронних аукціонів, чим порушив вимоги п.7.28, 7.3 Регламенту ЕТС.

Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 09.09.2022 (суддя Грамчук І.В.), залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.01.2023 (колегія суддів: Юрчук М.І.- головуючий, ТимошенкоО.М., Саврій В.А.), позов задоволений частково:

- скасовано рішення відповідача від 21.05.2021 № ЦКМ-14/211 про відміну електронних аукціонів UA-PS-2021-04-08-000034-1 (№ лоту: 730А); UA-PS-2021-04-08-000031-1 (№ лоту: 729А); UA-PS-2021 -04-09-000074-1 (№ лоту: 675А);

- визнано укладеними між АТ "Українська залізниця" та ТОВ "Українська локомотивобудівна компанія" (в редакції, викладеній у резолютивній частині судового рішення): (1) договір з продажу/надання в оренду майна (активів)/передачі права: "Оренда частини одноповерхової будівлі майстерні станції Гречани площею 2351,0 кв.м. за адресою: м. Хмельницький, вул. Волочиська, 10/2 та частини одноповерхової будівлі цеху залізобетонних виробів станції Гречани площею 370,4 кв.м. за адресою: м. Хмельницький, вул. Волочиська, 10/5, загальною площею 2721,4 кв.м.; (2) договір оренди частини одноповерхової будівлі ПТО "ПЛАУЕН" КОР.-ПОД., 1370,70 кв.м. за будь-яким цільовим призначенням за адресою: Житомирська обл., м.Коростень, вул. Кузьмінського, 47а; (3) договір оренди нежитлового приміщення № 2 цокольного поверху площею 61,8 кв.м, нежитлових приміщень першого поверху № 1-33 площею 10,5 кв.м та №1-35 площею 9,7 кв.м, нежитлового приміщення другого поверху № 2-10 площею 32,8 кв.м чотириповерхової будівлі депо, 114,8 кв.м. за будь-яким цільовим призначенням, за адресою: м. Хмельницький, вул. Волочиська, 10.

- зобов`язано АТ "Українська залізниця" передати ТОВ "Українська локомотивобудівна компанія" шляхом підписання актів приймання-передачі уповноваженими представникам, орендовані за зазначеними вище договорами приміщення за наведеним в судовому рішенні переліком.

В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Суди попередніх інстанції встановили, що АТ «Укрзалізниця» створено постановою Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 №200, відповідно до якої 100 відсотків акцій відповідача закріплюються в державній власності, на базі Державної адміністрації залізничного транспорту. Отже, за висновком судів усе передане відповідачу майно належить до державної форми власності, а спірні правовідносини щодо продажу права оренди належного відповідачу державного майна також врегульовуються Законом України "Про оренду державного та комунального майна", постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 № 483 «Порядок передачі в оренду державного та комунального майна» (далі - Порядок № 483).

Суди констатували, що обома сторонами аукціону було виконано вимоги Регламенту ЕТС в частині строків підписання протоколів спірних аукціонів, їх публікації на майданчику Prozorro, що свідчить про завершення аукціону, визначення позивача переможцем та згоду відповідача на укладення договору. Разом з тим, АТ «Українська залізниця» в порушення прямої вказівки закону у визначені законодавством строки договори оренди нерухомого майна не підписало, прийнявши з порушенням встановленого порядку та з неналежним мотивуванням оспорюване рішення про відміну електронних аукціонів, чим порушило вимоги п.п. 7.28, 7.3 Регламенту ЕТС, п.п. 64, 76, 81 Порядку №483.

Таким чином, оскаржуване рішення відповідача про відміну аукціонів є протиправним, прийнятим з метою ухилення від укладення договору оренди із законним переможцем електронних торгів, який виконав усі передбачені Законом України "Про оренду державного та комунального майна" та Порядком № 483 умови для укладення такого договору.

У зв`язку з чим відповідач зобов`язаний укласти з позивачем договори оренди майна за результатом підписання протоколів проведення електронних аукціонів UA-PS-2021-04-08-000031-1, UA-PS-2021-04-08-000034-1, UA-PS-2021-04-09-000074-1 в оприлюдненій відповідачем редакції.

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, відповідач звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати, прийняти нове рішення про відмову в позові.

Скаржник мотивує подання касаційної скарги на підставі п.п. 1, 3 ч. 2 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). В обґрунтування своїх вимог посилається на наступне.

Не врахувавши правові висновки Верховного Суду у постанові від 04.06.2019 у справі № 904/4125/18 та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 21.02.2020 у справі № 918/792/18 щодо питання права власності майна AT «Укрзалізниця», суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкових висновків про те, що майно, передане AT «Укрзалізниця» державою як внесок до статутного капіталу, належить до державної форми власності. Відповідно до положень Статуту АТ «Укрзалізниця» є юридичною особою приватного права, а майно, передане до статутного капіталу відповідача, є його приватною власністю.

Внаслідок помилкового визначення статусу належного відповідачу майна суди неправильно застосували до спірних правовідносин норми Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та Порядку № 483, які спірні правовідносини не врегульовують. У той же час відсутні висновки Верховного Суду про застосування ст.ст. 66, 85, 187 Господарського кодексу України (далі - ГК України), ст.ст. 115, 317, 318, 319, 325, 326, 328, 391, 396, 398, 509, 610, 627, 759, 765, 766 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця»», Статуту AT «Укрзалізниця», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 № 735, стосовно підстав набуття AT «Укрзалізниця» права власності на державне майно, внесене до статутного капіталу товариства; форму власності (правову природу) майна, набутого AT «Укрзалізниця» в якості внеску держави до статутного капіталу (державним чи приватним є майно, яке перебуває у власності AT «Укрзалізниця»).

Судами допущено неправильне застосування статей 11, 12, 14 ЦК України та Регламенту ETC. Так, пунктом 5.9.7 Регламенту ETC визначено обов`язок відповідача укласти договір оренди майна та опублікувати його через свій особистий кабінет в ETC протягом 20 робочих днів з дня, наступного за днем формування протоколу електронного аукціону, проте даний обов`язок виникає у організатора виключно за умови відсутності рішення про відміну електронного аукціону згідно з п. 7.3 Регламенту ETC. У зв`язку із прийняттям відповідачем 21.05.2021 рішення про відміну спірного електронного аукціону, обов`язок на укладення та опублікування договорів у організатора не виник. Більше того, навіть допущення відповідачем порушення Регламенту ETC може мати наслідком застосування відповідальності у вигляді відшкодування збитків, а не визнання договорів укладеними.

Суди помилково, без урахування висновків Верховного Суду України в постанові від 16.08.2005 у справі № 39/237, Верховного Суду в постановах від 16.03.2021 у справі № 911/178/20, від 20.02.2022 у справі №5006/5/396/2012, від 24.10.2018 у справі № 902/147/15 від 15.04.2021 у справі № 910/6496/20, від 16.06.2021 у справі № 375/278/20 задовольнили позовні вимоги про визнання договору укладеним та про зобов`язання відповідача передати майно позивачу за актами приймання-передачі, адже такий спосіб захисту прав позивача є неналежним та неефективним.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.02.2023 відкрито провадження за касаційною скаргою з підстав, передбачених п.п. 1, 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України.

Розглянувши доводи та аргументи касаційної скарги разом з матеріалами справи, Верховний Суд приходить до висновку про необхідність передачі вказаної справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини 5 статті 302 ГПК України з огляду на таке.

Згідно зі статтею 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Відповідно до частини 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Частиною четвертою статті 236 ГПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норми права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вирішуючи спір у даній справі, суди попередніх інстанцій виходили з того, що закріплене за АТ «Укрзалізниця» нерухоме майно є державною власністю, а отже спірні правовідносини щодо продажу права оренди державного майна врегульовуються насамперед Законом України "Про оренду державного та комунального майна" та Порядком № 483, приписи яких порушені відповідачем.

Касаційну скаргу відповідач мотивує тим, що належне йому майно, яке було предметом спірних аукціонів, є не державною власністю, а є власністю юридичної особи (господарського товариства), отже, є об`єктом права приватної власності, тоді як державі належить 100% акцій АТ «Укрзалізниця». У зв`язку з чим порядок продажу права оренди спірного майна врегульовується виключно Регламентом ЕТС, який відповідачем при прийнятті спірного рішення про відміну електронних аукціонів не порушений.

Отже, вирішення питання щодо правового статусу майна АТ «Укрзалізниця» має вирішальне значення для визначення сфери правового регулювання спірних правовідносин та, відповідно, має істотне значення для правильного вирішення даного спору.

Проаналізувавши предмет та зміст заявлених позовних вимог, висновки судів зроблених за результатом розгляду цих вимог, доводи скаржника та аргументи сторін щодо скарги, колегія суддів дійшла висновку, що у цій справі є виключна правова проблема та є очевидною необхідність формування єдиної правозастосовної практики у такій категорії справ, оскільки відсутні чіткі законодавчі положення щодо визначення правового режиму майна акціонерних товариств, 100% акцій яких перебуває у державній власності, висновку Верховного Суду з цього приводу немає і ця правова проблема може виникати у невизначеній кількості справ щодо майна таких акціонерних товариств.

Слід звернути увагу, що за даними Фонду державного майна України станом на 01.10.2022 кількість господарських товариств, державна частка у статутному капіталі яких перевищує 50%, становить більше 230.

Відповідно до частини п`ятої статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Для віднесення справи до категорії спорів, що містять виключну правову проблему і вирішення яких необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, така справа повинна мати кілька з наведених ознак, проте не одночасно у їх сукупності, зокрема:

- справа не може бути вирішена відповідним касаційним судом у межах оцінки правильності застосування судами нижчих інстанцій норм матеріального права чи дотримання норм процесуального права;

- встановлена необхідність відступити від викладеного в постанові Верховного Суду України правового висновку, який унеможливлює ефективний судовий захист;

- існують кількісні критерії, що свідчать про наявність виключної правової проблеми;

- існують якісні критерії наявності виключної правової проблеми, зокрема:

- немає усталеної судової практики у застосуванні однієї і тієї ж норми права, в тому числі, наявність правових висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному;

- невизначеність законодавчого регулювання правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема, в тому числі необхідність застосування аналогії закону чи права;

- встановлення глибоких та довгострокових розходжень у судовій практиці у справах з аналогічними підставами позову та подібними позовними вимогами, а також наявність обґрунтованих припущень, що аналогічні проблеми неминуче виникатимуть у майбутньому;

- наявність різних наукових підходів до вирішення конкретних правових питань у схожих правовідносинах тощо.

Так, правовий режим майна акціонерних товариств, 100% акцій яких належить державі, чітко не визначений у чинному законодавстві.

Відповідно до статті 22 Господарського кодексу України (далі - ГК України) суб`єктами господарювання державного сектора економіки є суб`єкти, що діють на основі лише державної власності, а також суб`єкти, державна частка у статутному капіталі яких перевищує 50% чи становить величину, яка забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність цих суб`єктів. Держава реалізує право державної власності у державному секторі економіки через систему організаційно-господарських повноважень відповідних органів управління щодо суб`єктів господарювання, що належать до цього сектора і здійснюють свою діяльність на основі права господарського відання або права оперативного управління. Отже, всі суб`єкти державного сектора економіки мають діяти на праві господарського відання чи оперативного управління.

Вказане суперечить іншим положенням ГК України (абзацу 2 частини 2 статті 66) та ЦК України (пункту 1 частини 1 статті 115), які передбачають, що господарське товариство є власником майна, переданого йому до статутного капіталу та набутого іншими законними способами. У статті 12 Закону України «Про господарські товариства», яка діяла щодо акціонерних товариств до вступу в дію Закону України «Про акціонерні товариства», також закріплено, що товариство є власником майна, переданого йому учасниками у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу, продукції, виробленої товариством у результаті господарської діяльності; одержаних доходів; іншого майна, набутого на підставах, не заборонених законом.

Закон України «Про управління об`єктами державної власності» передбачає, що об`єктами державної власності є корпоративні права, що належать державі у статутних капіталах господарських організацій (абзац 5 частини 1 статті 3).

Держава може мати частки у статутному капіталі акціонерних товариств, створених у процесі приватизації на підставі Закону України «Про приватизацію державного майна» або корпоратизації на підставі Указу Президента України від 15.06.1993 №210/93 «Про корпоратизацію підприємств», у державних холдингових компаніях, створених відповідно до Закону України «Про холдингові компанії в Україні», у національних акціонерних компаніях і в державних акціонерних компаніях, створених на підставі постанов Кабінету Міністрів України й указів Президента України про поіменовані компанії, а також у статутному капіталі банків, акції яких були набуті державою відповідно до Законів України «Про банки і банківську діяльність» та «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Судова практика з цього питання є неоднозначною.

У постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 09.10.2018 у справі № 826/11262/15 зазначено, що засновники акціонерного товариства з моменту передання товариству майнових внесків перестають бути власниками майна, що становить їх внески, здобуваючи у власність замість цього майна акції, емітовані товариством, і відповідно корпоративні права щодо цього товариства. Держава, набувши корпоративні права, має право брати участь в управлінні товариством, в якому 100 % акцій перебувають у державній власності, тоді як власником майна, переданого до статутного капіталу, є саме це товариство, а не держава.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 у справі № 804/15369/13-а підтримав висновки судів попередніх інстанцій про відмову в позові Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (100% акцій якого належать державі) про скасування рішення державного реєстратора про відмову у внесенні змін щодо форми власності придбаного позивачем майна з державної на приватну з підстав наявності розбіжностей у формі власності та не надання переліку об`єктів державної власності, які передані у приватну власність згідно вимог пункту 6 статті 5 Закону України "Про приватизацію державного майна".

Питання щодо права власності на майно АТ «Укрзалізниця» розглядалось об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 21.02.2020 у справі № 918/792/18, яка зазначила про те, що приймаючи рішення про утворення АТ "Українська залізниця" шляхом реорганізації (злиття) підприємств залізничного транспорту та встановлюючи його правонаступництво щодо всього майна, усіх прав та обов`язків зазначених підприємств, держава тим самим фактично висловила своє волевиявлення щодо переходу до АТ "Українська залізниця" права власності на відповідне майно, передане державною до його статутного капіталу. У той же час у вказаній справі Верховний Суд не зробив висновку щодо форми власності належного АТ «Укрзалізниця» нерухомого майна, тоді як за обставинами справи № 918/792/18 державна реєстрація речових прав на нерухоме майно за АТ "Українська залізниця" проведена за державною формою власності.

У провадженні Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду наразі перебуває касаційна скарга заступника керівника Полтавської обласної прокуратури на постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.11.2022 та рішення Господарського суду міста Києва від 18.07.2022 у справі № 917/1212/21, у якій також спірним є питання правового режиму майна Приватного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Надра України", 100% акцій якого належить державі. Суди попередніх інстанцій у цій справі дійшли висновку, що засновник - Кабінет Міністрів України з моменту передачі до статутного капіталу акціонерного товариства майна в якості внеску перестає бути власниками переданого майна, набуваючи у власність корпоративні права щодо управління товариством, а відповідне майно товариство набуває у приватну власність.

Підходи науковців щодо вирішення зазначеної проблеми також різняться.

Частина вважає, що положення нормативно-правових актів, які стосуються приватизації державного майна, дають підстави зробити висновок, що зміна державної форми власності може відбуватися виключно шляхом приватизації. Закон України «Про приватизацію державного майна» не відносить до способів приватизації передання такого майна державою до статутного фонду (капіталу) акціонерного товариства, створеного шляхом корпоратизації державного унітарного підприємства. Тому державне майно, що передане державою до статутного фонду (капіталу) державного унітарного підприємства, корпоратизованого у акціонерне товариство, 100 % акцій якого залишається у власності держави, до моменту завершення процедури приватизації (продажу у приватну власність належних державі акцій такого акціонерного товариства) є державною власністю [ Дзера Ю.М. Особливості правового режиму майна, переданого державою до статутного фонду (капіталу) акціонерного товариства у результаті корпоратизації державного унітарного підприємства // Юридична Україна. 2010. № 4. С. 59-63].

Інші вчені (І. В. Спасибо-Фатєєва, В . М. Кравчук, І. А. Селіванова та інші) констатують, що акціонерне товариство, створене у процесі корпоратизації, є власником майна, переданого йому засновником до статутного капіталу, а держава є власником акцій таких товариств до їх відчуження в установленому законодавством порядку [Цивільний кодекс України: Науково-практичний коментар (пояснення, тлумачення, рекомендації з використанням позицій вищих судових інстанцій, Міністерства юстиції науковців, фахівців). Т.3 : Юридична особа / за ред. проф. І. В. Спасибо-Фатєєвої. Харків: Страйд, 2009. С. 600; Спасибо - Фатєєва І.В . Про юридичні особи публічного і приватного права // Щорічник українського права. 2017. №9. С. 176-185; СелівановаІ.А . Проблеми правового статусу акціонерних товариств, в яких держава є акціонером // Вісник Верховного Суду України. 2009. № 9 (109). С. 44-48; Селіванова І.А. Про різновиди акціонерних компаній, створених за участю держави // Університетські наукові записки. 2007. № 2. С. 214-219].

А. М. Захарченко зазначає, що приватизація є не єдиним способом відчуження державного майна. Зважаючи на те, що законодавчі акти, які містять загальні положення про правовий статус господарських товариств, передбачають набуття господарським товариством права власності на майно, передане йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного капіталу, передання державного майна у власність акціонерному товариству може розглядатись як окремий спосіб відчуження такого майна (поряд із приватизацією й іншими) [Захарченко А.М. Щодо правового режиму об`єктів державної власності у складі майна державних акціонерних товариств та їх дочірніх підприємств // Науковий вісник Херсонського державного університету. Серія: Юридичні науки. 2016. Вип. 2(1). С. 124-129].

Дискусійним у юридичній науці є й питання про те, чи може товариство одночасно мати майно на різних правових режимах - праві господарського відання та праві власності. Якщо так, то чи впливає правовий режим майна, переданого до статутного капіталу, на правовий режим майна, самостійно набутого акціонерним товариством у процесі здійснення ним господарської діяльності.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдине застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

При відсутності усталеної судової практики, з урахуванням існування різних підходів до вирішення спірного питання та наявності великої кількості господарських організацій з корпоративними правами держави, вирішення цієї проблеми має велике значення для функціонування відповідного сектора економіки, а отже окреслена у цій ухвалі правова проблема носить характер виключної.

З огляду на викладене, враховуючи висновок, що справа № 910/12510/21 містить виключну правову проблему, вирішення якої повинно бути здійснене Великою Палатою Верховного Суду з метою забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики у таких питаннях, Верховний Суд у складі колегії Касаційного господарського суду вважає за необхідне передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Керуючись статтями 234, 302, 303 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Справу № 910/12510/21 разом із касаційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно - Західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" на постанову Північно - західного апеляційного господарського суду від 09.01.2023 та рішення Господарського суду Хмельницької області від 09.09.2022 передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Могил С.К.

Судді: Волковицька Н.О.

Случ О.В.