ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.04.2023м. ДніпроСправа № 904/4925/22

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Мельниченко І.Ф., розглянув спір

за позовом Нікопольської міської ради, м. Нікополь, Дніпропетровська обл.

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , м. Нікополь, Дніпропетровська обл.

про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі 22 610,02 грн.

Без участі представників сторін.

СУТЬ СПОРУ:

Нікопольська міська рада звернулась до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення безпідставно збережених коштів за період з 01.08.2019 по 01.04.2021 у розмірі 22 610,02 грн.

Судові витрати позивач просить покласти на відповідача.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що відповідач в період з 01.08.2019 по 01.04.2021 був фактичним користувачем земельної ділянки, який без достатньої правової підстави, за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, а також зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України.

У відзиві на позов відповідач заперечує проти позовних вимог та вказує про те, що згідно з висновками, зробленими Верховним Судом, місцевій раді під час формування відповідного позову до суду необхідно було виокремити питання, що повинні стати предметом її доказової позиції: 1) встановити факт виникнення між сторонами кондиційних відносин; 2) підтвердити, що земельна ділянка є об`єктом цивільних правовідносин; 3) встановити факт розташування на спірній земельній ділянці майна, що перебуває у власності особи, до якої подається позов; 4) правильно розрахувати суму безпідставно збережених коштів.

Одним із головних елементів позовної заяви є предмет спору об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Об`єктом цивільних правовідносин є конкретні блага, з приводу яких суб`єкти вступають між собою в зазначені правові відносини, у нашому випадку це земельна ділянка.

Відповідач вказує про те, що згідно з ч. 9 ст. 79-1 ЗК України земельна ділянка має бути об`єктом цивільних прав виключно з дати її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї, що означає про те, що означення земельної ділянки як об`єкта цивільних прав пов`язане з подвійною реєстрацією: 1) реєстрація земельної ділянки в Державному земельному кадастрі; 2) державною реєстрацією прав на неї як на об`єкт нерухомого майна, оскільки згідно зі статтями 125, 202 ЗК України та ст. 182 ЦК України право на нерухоме майно, до якого належить земельні ділянки, підлягає обов`язковій державній реєстрації.

Проте, на думку відповідача, будь-яких документів як доказів на об`єкт спору, позивачем до суду не надано.

Крім того, відповідач вказує про те, що доданий до позовної заяви акт розрахунку збитків не є відповідним документом, який підтверджує правильність та відповідність розрахунку завданих збитків; сума безпідставно збережених коштів розрахована без: 1) технічної документації із землеустрою щодо спірної земельної ділянки; 2) витягу з Державного земельного кадастру; 3) витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки; 4) висновку судової експертизи про встановлення нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки.

Також відповідач просить суд продовжити процесуальний строк для надання відзиву на позовну заяву.

В обґрунтування поданого клопотання відповідач зазначає про те, що останній намагався виконати вимоги суду щодо строків зазначених в ухвалі про відкриття провадження, проте ситуація у м. Нікополі та Нікопольському районі загострилася обстрілами з РСЗВ та ствольної артилерії з окупованої території Запорізької області напроти м. Нікополь на протилежному березі Каховського водосховища.

Вказане є причиною постійного звучання тривог в м. Нікополь, через що відповідач не зміг звернутися до позивача про надання копій документів, підтверджуючих його намагання укласти договір оренди земельної ділянки, та своєчасно надати відзив на позов.

Розглянувши подане відповідачем клопотання про продовження строку для подання відзиву на позов господарський суд зазначає наступне.

Згідно пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Верховною Радою України затверджено Укази Президента України про продовження строку дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб.

Відповідно до ч. 2 ст. 119 ГПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Розглянувши заяву відповідача про продовження строку для подачі відзиву на позов та враховуючи введений в Україні воєнний стан з 24.02.2022, дію якого було продовжено з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб, а також приймаючи до уваги пояснення відповідача, суд вважає за доцільне задовольнити клопотання останнього та продовжити йому строк на подання відзиву на позов.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 28.12.2022 відкрито провадження у справі № 904/4925/22, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами.

16.02.2023 відповідачем через канцелярію суду подано письмові пояснення.

Судом враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

З огляду на викладене та згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України справу розглянуто за наявними у справі матеріалами, а рішення підписано без його проголошення.

За результатом дослідження матеріалів справи, оцінки доказів у їх сукупності господарський суд, -

УСТАНОВИВ:

Предметом доказування у даній справі є обставини, щодо наявності підстав для стягнення збитків завданих територіальній громаді міста Нікополя, у зв`язку з використанням відповідачем земельної ділянки без оформлених документів на землекористування та несплатою останнім орендної плата за користування земельною ділянкою.

Звертаючись з даним позовом позивач вказує про те, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на АДРЕСА_1 знаходиться об`єкт нерухомого майна «Будівля складу для зберігання тари», право власності на який з 12.05.2015 по 01.04.2021 зареєстровано за ОСОБА_1 .

Рішенням Нікопольської міської ради від 25.06.2021 № 39-9/VIII було надано дозвіл на розробку землевпорядної документації щодо відповідної земельної ділянки, де зазначена фактична площа 0,0856 га. Така ж площа зазначена й в Технічному паспорті від 16.04.2021 на вказане нерухоме майно.

Позивач вказує про те, що відповідно до фактичних обставин справи, речові права (власності, оренди) на спірну земельну ділянку відповідачем не оформлені, плата за землю не здійснювалась.

Тобто, відповідачем як власником нерухомості не оформлено відповідні речові права на земельну ділянку, чим порушено законні права Нікопольської міської ради як власника земель комунальної власності міста, зокрема в частині отримання доходу у вигляді орендної плати.

28.09.2022 виконавчим комітетом Нікопольської міської ради прийнято рішення №659, яким затверджено акт комісії з визначення та відшкодування збитків у вигляді неодержаних доходів, завданих Нікопольській міській раді, як власнику землі ОСОБА_1 за земельну ділянку на АДРЕСА_1 .

Згідно Акта комісії з визначення та відшкодування збитків у вигляді неодержаних доходів від 30.06.2022 розмір збитків за період з 01.08.2019 по 01.04.2021 складає 22 610,02 грн.

04.10.2022 позивачем на адресу відповідача направлявся лист від 03.10.2022 № 1946/22 щодо виконання рішення виконавчого комітету Нікопольської міської ради від 28.09.2022 № 659 та акту від 30.06.2022.

10.11.2022 позивачем на адресу відповідача направлялась претензія від 09.11.2022 № 272/22 щодо необхідності сплатити заборгованість у сумі 22 610,02 грн.

Вказаний лист та претензія залишились без задоволення.

Позивач здійснив розрахунок безпідставно збережених коштів, які Нікопольська міська рада не отримала від Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , як користувача земельної ділянки по АДРЕСА_1 , площа 0,0856 га у розмірі 22 610,02 грн. за період з 01.08.2019 по 01.04.2021.

В добровільному порядку безпідставно збережені кошти у розмірі 22 610,02 грн. відповідачем не сплачені.

За інформацією ГУ ДПС у Дніпропетровській області (лист від 09.11.2021 № 35760/5/04-36-24-11-21), Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , податкову декларацію з плати за землю за 2018- 2021 ріки не надавав, земельний податок не сплачував.

Предметом розгляду даній справі є вимога позивача про стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , як власника нерухомого майна, 22 610,02 грн. безпідставно збережених коштів орендної плати, за фактичне користування без належних на те правових підстав спірною земельною ділянкою, на якій ці об`єкти розміщені.

Перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентується Земельним кодексом України.

Відповідно до ч. 2 ст. 120 ЗК України (у редакції, чинній на час здійснення державної реєстрації права власності на нерухоме майно за відповідачем) якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, є підставою припинення права користування земельною ділянкою (п. "е" ч.1 ст. 141 ЗК України).

За змістом гл. 15 ЗК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується, зокрема, через право оренди.

Частина 1 ст. 93 ЗК України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (п. "в" ч. 1 ст. 96 ЗК України).

Згідно із ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Отже, за змістом указаних приписів виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте, з огляду на приписи ч.2 ст. 120 ЗК України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно.

Судом установлено, що за відповідачем з 12.05.2015 оформлено право власності на нерухоме майно, яке розміщене на спірній земельній ділянці. При цьому матеріали справи не містять доказів належного оформлення права користування спірною земельною ділянкою ФОП ОСОБА_1 .

Таким чином, відповідач у період вказаний у позовній заяві користувався спірною земельною ділянкою без достатньої правової підстави.

Згідно з п. 4 ч. 3 ст. 1212 Цивільного кодексу України положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовується також до вимог про відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до загальних положень законодавства про відшкодування завданої шкоди таке відшкодування є мірою відповідальності. Разом з тим обов`язок набувача повернути безпідставно набуте (збережене) майно потерпілому не належить до заходів відповідальності, оскільки боржник при цьому не несе жодних майнових втрат - він зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно утримував (зберігав). На відміну від зобов`язань, які виникають із завдання шкоди, для відшкодування шкоди за пунктом 4 частини третьої статті 1212 ЦК вина не має значення, оскільки важливий сам факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Відтак в даному випадку немає підстав для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок.

З даного приводу Верховний Суд у постанові від 23.05.2018 №629/4628/16-ц (провадження №14-77цс18), дійшов висновку, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Згідно зі статтею 3 Закону України "Про оренду землі" об`єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності.

Відповідно до частини 1 статті 21 Закону України "Про оренду землі" орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою за договором оренди.

Таким чином, для вирішення даного спору є необхідним встановлення чи є земельна ділянка, безпідставне використання якої є підставою позову сформованим об`єктом цивільних прав, за користування яким позивач просить стягнути безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати.

Державна реєстрація земельної ділянки, відповідно до статті 1 Закону України "Про Державний земельний кадастр" - це внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера (ч. 4 ст. 79-1 ЗК України). Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї (ч. 9 ст. 79-1 ЗК України).

З приписів наведеної норми права вбачається, що земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації її у Державному земельному кадастрі.

В той же час, наявними в матеріалах справи документами підтверджується, що земельна ділянка під нерухомим майном відповідача не сформована як об`єкт цивільних прав в розумінні статті 79-1 ЗК України, доказів такого оформлення земельної ділянки не надано до суду, що виключає реальну можливість її передачі в оренду в заявлений позивачем період та обчислення розміру безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати за землю, оскільки об`єктом оренди може бути тільки земельна ділянка як сформований у встановленому законодавством порядку об`єкт цивільних прав.

Крім того, оскільки розмір позовних вимог визначений позивачем саме з розрахунку орендної плати за користування земельною ділянкою відповідачем, необхідною умовою його визначення відповідно до Закону України "Про оренду землі", Податкового кодексу України та Земельного кодексу України є встановлення нормативної грошової оцінки землі, на підставі якої визначається розмір орендної плати.

Частинами 1, 2 статті 20 Закону України "Про оцінку земель" визначено, що за результатами бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок складається технічна документація, а за результатами проведення експертної грошової оцінки земельних ділянок складається звіт. Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі: визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності (стаття 13 Закону України "Про оцінку земель").

Статтею 18 Закону України "Про оцінку земель" встановлено, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться відповідно до державних стандартів, норм, правил, а також інших нормативно-правових актів на землях усіх категорій та форм власності. Нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться юридичними особами, які є розробниками документації із землеустрою відповідно до Закону України "Про землеустрій".

За змістом статей 15, 20, 21 Закону України "Про Державний земельний кадастр" до Державного земельного кадастру включаються такі відомості про земельні ділянки як нормативна грошова оцінка. Внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру є обов`язковим. Відомості про нормативну грошову оцінку земель вносяться до Державного земельного кадастру на підставі технічної документації з такої оцінки.

Згідно з абзацом 3 частини 1 статті 13 Закону України "Про оцінку земель" нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки, зокрема, комунальної власності.

Крім того, за змістом статті 289 Податкового кодексу України для визначення розміру орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

Відповідно до частини 2 статті 18 Закону України "Про оцінку земель" нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться: розташованих у межах населених пунктів незалежно від їх цільового призначення - не рідше ніж один раз на 5-7 років;

розташованих за межами населених пунктів земельних ділянок сільськогосподарського призначення - не рідше ніж один раз на 5-7 років, а несільськогосподарського призначення - не рідше ніж один раз на 7-10 років.

Відповідно до частини 2 статті 20 та частини 3 статті 23 Закону України "Про оцінку земель" дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави дійти висновку про те, що нормативна грошова оцінка землі проводиться в обов`язковому порядку для визначення орендної плати за землі комунальної та державної форм власності. При цьому, технічна документація з нормативної грошової оцінки земельних ділянок, розташованих у межах населених пунктів, затверджується рішенням відповідної сільської, селищної чи міської ради.

Отже, нормативна грошова оцінка є основою для визначення розміру орендної плати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності (наведене узгоджується з правовою позицією, викладена у постановах Верховного Суду від 28.01.2019 по справі №922/3782/17, від 12.03.2019 по справі №916/2948/17).

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У частині третьої статті 2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин третьої-четвертої статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд наголошує щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

До того ж, господарський суд наголошує, що 17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 № 132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів".

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша). Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 вказаного кодексу обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина перша).

Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Шабельник проти України" (заява № 16404/03) від 19.02.2009 зазначається, що хоча стаття 6 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) гарантує право на справедливий судовий розгляд, вона не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів як таких, бо це передусім питання, яке регулюється національним законодавством (див. рішення у справі "Шенк проти Швейцарії" від 12.07.1998 та у справі "Тейшейра ді Кастру проти Португалії" від 09.06.1998).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 76 ГПК України).

Принцип належності доказів полягає в тому, що господарський суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Господарський суд відзначає, що правило належності доказів обов`язкове не лише для суду, а й для осіб, які є суб`єктами доказування (сторони, треті особи), і подають докази суду. Питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Як вбачається з матеріалів справи, протягом 2015-2021 років відомості про спірну земельну ділянку не були внесенні до Земельного кадастру, спірна земельна ділянка не була сформована як об`єкт цивільного права та відповідно не могла бути предметом орендних відносин.

Крім того, позивачем не доведено належними та допустимими доказами проведення нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки, що в свою чергу, виключає можливість обчислення безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати за землю.

З огляду на викладене, у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо стягнення збитків завданих використанням земельної ділянки в сумі 22 610,02 грн.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судових рішеннях у справі, питання вичерпності висновків судів, суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З урахуванням вказаного, суд зазначає, що інші доводи, міркування сторін, судом розглянуті, але до уваги та врахування при вирішенні даної справи не приймаються, оскільки на результат вирішення спору не впливають.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 15788,67грн. покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 2, 73, 74, 76, 77-79, 86, 129, 165, 221, 233, 238, 240, 241, 327 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Нікопольської міської ради до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі 22 610,02 грн. відмовити.

Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повне рішення складено 05.04.2023.

Суддя І.Ф. Мельниченко