ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" березня 2023 р.м. Одеса Справа № 916/3347/22

Господарський суд Одеської області

У складі судді Желєзної С.П.

Секретаря судових засідань Босової Ю.С.

За участю представників сторін:

Від позивача: Вакаренко І.В. в порядку самопредставництва;

Від відповідача: Лола Л.О. на підставі ордеру;

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до приватного підприємства Раціон груп про розірвання договору та виселення,

ВСТАНОВИВ:

Департамент комунальної власності Одеської міської ради (далі по тексту Департамент) звернувся до господарського суду із позовною заявою до приватного підприємства Раціон груп (далі по тексту ПП Раціон груп) про розірвання договору оренди №53ШЛ/1 від 23.03.2018р. та виселення відповідача з нежитлового приміщення першого поверху, загальною площею 109,71 кв. м., яке розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Генерала Петрова, 34, на користь Департаменту.

Позовні вимоги обґрунтовані фактом неналежного виконання відповідачем грошових зобов`язань, прийнятих на себе за умовами договору оренди №53ШЛ/1 від 23.03.2018р. в частині сплати орендних платежів протягом періоду з 01.11.2021р. по 31.10.2022р., що згідно приписів чинного законодавства та умов договору надає право позивачу вимагати розірвання договору та повернення нерухомого майна. При цьому, у поданій до суду позовній заяві Департаментом наголошено, що дія договору була продовжена сторонами у порядку, визначеному ст. 18 Закону України „Про оренду державного та комунального майна № 157-IX від 03.10.2019р., а, отже, договір може бути розірваний у судовому порядку.

ПП Раціон груп повністю заперечувало проти задоволення заявлених позовних вимог, посилаючись на відсутність заборгованості зі сплати орендних платежів. У своїх запереченнях відповідачем наголошено про наявність об`єктивних обставин: запровадження карантинних обмежень, в результаті яких ПП Раціон груп не мало об`єктивної можливості використовувати орендоване приміщення, яке було передано в оренду для організації харчування учнів. Крім того, ПП Раціон груп зазначено, що після введення на території України воєнного стану у лютому 2022р. Одеською міською радою було прийнято рішення №969-VIII від 29.06.2022р., яким орендарі звільнені від сплати орендної плати у випадку неможливості використання комунального майна. Посилаючись на викладені обставин, а також на перехід шкіл на дистанційну форму навчання, ПП Раціон груп наполягає на відсутності правових підстав для розірвання договору та виселення підприємства із займаних приміщень.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи та пояснення учасників судового процесу, суд встановив наступне.

Територіальній громаді м. Одеса в особі Одеської міської ради на праві комунальної власності належать нежилі будівлі за адресою: м. Одеса, вул. Генерала Петрова, 34, загальною площею 5953, кв. м., що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №77931918 від 11.01.2017р., а також витягом про реєстрацію права власності та свідоцтвом про право власності на нерухоме майно.

23.03.2018р. між Департаментом (Орендодавець) та ПП Олімпія сервіс (Орендар) було укладено договір оренди нежилого приміщення №53ШЛ/1, відповідно до п. п. 1.1, 1.3 якого Орендодавець передає, а Орендар приймає у строкове платне користування нежитлове приміщення першого поверху, загальною площею 109,71 кв. м., що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Генерала Петрова, 34, (Одеський навчально-виховний комплекс №53 „Загальноосвітня школа №І-ІІІ ступенів-ліцей Одеської міської ради Одеської області). Ринкова вартість об`єкта оренди становить 1 040 775,00 грн. Термін дії договору оренди до 30 червня 2018р.

Згідно з п. п. 2.2, 2.4 договору оренди №53ШЛ/1 від 23.03.2018р. за орендоване приміщення Орендар зобов`язується сплачувати орендну плату, що становить за перший після підписання договору оренди місяць 5 250,71 грн. та є базовою ставкою орендної плати за місяць. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за минулий місяць на щомісячний індекс інфляції, що друкується Мінстатом України. Податок на додану вартість розраховується відповідно до вимог чинного законодавства. Орендар зобов`язаний вносити орендну плату щомісячно до 15 числа поточного місяця, незалежно від результатів його господарської діяльності.

Відповідно до п. 4.1 договору оренди №53ШЛ/1 від 23.03.2018р. вказані у п. 1.1 приміщення Орендодавцем передаються Орендарю виключно для організації харчування учнів.

Згідно з п. 4.7 договору оренди №53ШЛ/1 від 23.03.2018р. після закінчення строку дії договору чи у випадку його дострокового розірвання, Орендар зобов`язаний у 15-денний термін передати Орендодавцю приміщення за актом у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі їх в оренду, та відшкодувати Орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) об`єкта оренди.

Умовами п. 5.3 договору оренди №53ШЛ/1 від 23.03.2018р. передбачено, що у разі невнесення Орендарем орендної плати на протязі 3-х місяців з дати закінчення терміну платежу, Орендодавець має право відмовитися від договору і вимагати повернення об`єкта оренди. Також Орендодавець має право відмовитись від договору оренди у разі невикористання орендарем приміщення за його профільним призначенням, невиконання поточного та капітального ремонту, в порядку, передбаченому цим договором та законодавством України. У разі відмови Орендодавця від договору оренди, договір є розірваним з моменту одержання Орендарем повідомлення Орендодавця про відмову від договору.

23.03.2018р. між Департаментом та ПП Олімпія сервіс було підписано акт приймання-передачі нежитлового приміщення, згідно якого Орендодавцем було передано у користування Орендарю нежитлове приміщення першого поверху, загальною площею 109,71 кв. м., що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Генерала Петрова, 34; технічний стан майна задовільний, майна комунальної власності у приміщенні немає.

23.03.2018р. між Департаментом та ПП Олімпія сервіс було укладено додаткову угоду №1 до договору оренди №53ШЛ/1 від 23.03.2018р., згідно умов якої сторони, керуючись рішенням Одеської міської ради №2779-VII від 14.12.2017р., передбачили, що за орендоване приміщення Орендар за період з 01.01.2018р. по 01.07.2018р. зобов`язуються сплатити орендну плату у розмірі 1 грн.

06.08.2018р. між Департаментом та ПП Олімпія сервіс було укладено додаткову угоду №2 до договору оренди №53ШЛ/1 від 23.03.2018р., згідно умов якої сторонами було продовжено строк дії договору з 01.07.2018р. по 31.12.2018р.; керуючись рішенням Одеської міської ради №3357-VII від 06.06.2018р., сторони передбачили, що за орендоване приміщення Орендар за період з 01.07.2018р. по 31.12.2018р. зобов`язуються сплатити орендну плату у розмірі 1 грн.

24.06.2019р. між Департаментом та ПП Олімпія сервіс було укладено додаткову угоду №3 до договору оренди №53ШЛ/1 від 23.03.2018р., згідно умов якої сторонами було продовжено строк дії договору до 31.12.2019р.; керуючись рішеннями Одеської міської ради сторони передбачили, що за орендоване приміщення Орендар за період з 01.01.2019р. сплачує орендну плату в розмірі 1 грн. за рік за все приміщення.

16.10.2019р. між Департаментом та ПП Раціон груп було укладено додаткову угоду №4 до договору оренди №53ШЛ/1 від 23.03.2018р., згідно умов якої сторонами було змінено назву Орендаря з ПП Олімпія сервіс на ПП Раціон груп.

01.04.2020р. між Департаментом та ПП Раціон груп було укладено додаткову угоду №5 до договору оренди №53ШЛ/1 від 23.03.2018р., згідно умов якої сторонами було продовжено строк дії договору з 01.01.2020р. до 31.12.2020р.

08.09.2020р. ПП Раціон груп звернулось до Департаменту із заявою, згідно якої відповідач просив продовжити дію договорів оренди нежитлових приміщень, що розташовані у Київському та Малиновському районах м. Одеси, відповідно до доданих до заяви додатків, які суду надані не були.

10.03.2022р. Департаментом освіти та науки Одеської міської ради було прийнято наказ №91 „Про організацію освітнього процесу в закладах освіти комунальної власності територіальної громади м. Одеси на період воєнного стану.

17.03.2022р. ПП Раціон груп звернулось до Департаменту із листом, відповідно до якого відповідач, посилаючись на передачу йому у користування шкільних харчоблоків, просив не нараховувати орендну плату з 24.02.2022р.

29.06.2022р. Одеською міською радою було прийнято рішення №969-VIII „Про орендну плату за використання комунального майна територіальної громади м. Одеси у період воєнного стану.

У поданій до суду позовній заяві Департаментом було наголошено про наявність у відповідача заборгованості за орендною платою за договором оренди №53ШЛ/1 від 23.03.2018р. за період з 01.11.2021р. по 31.10.2022р., розмір якої згідно доданого до позовної заяви розрахунку складає 0,38 грн., що є підставою для дострокового розірвання договору та виселення відповідача із займаного приміщення.

Вирішуючи питання про обґрунтованість заявлених в межах даної справи позовних вимог, суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, та встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів.

Варто зауважити, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, у зв`язку з чим, суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

При цьому, особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Відповідно до ч.1 ст. 179 Господарського кодексу України (далі по тексту ГК України) майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Статтею 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 759 ЦК України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Відповідно до статті 761 цього Кодексу право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Згідно з ч. 1 ст. 284 ГК України істотними умовами договору оренди є: об`єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу.

Відповідно до ч. 1, 3, 4 ст. 291 ГК України одностороння відмова від договору оренди не допускається. Договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу. Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України.

Господарським судом в процесі вирішення даного спору було встановлено, що 23.03.2018р. між Департаментом та ПП Олімпія сервіс, найменування якого було змінено на ПП Раціон груп, було укладено договір оренди нежилого приміщення №53ШЛ/1, за умовами якого Департаментом було передано відповідачу у користування нежитлове приміщення, яке розташоване у будівлі Одеського навчально-виховного комплексу №53 „Загальноосвітня школа №І-ІІІ ступенів-ліцей Одеської міської ради Одеської області за адресою: м. Одеса, вул. Генерала Петрова, 34.

У відповідності до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Особливості припинення зобов`язань за правочинами щодо фінансових інструментів, вчиненими на організованому ринку капіталу та поза ним, встановлюються законодавством. Законом можуть бути встановлені випадки, коли припинення зобов`язань на певних підставах не допускається.

Статтею 631 ЦК України та ч. 7 ст. 180 Господарського кодексу України (далі - ГК України) передбачено, що строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

В силу вимог п. 7 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення правовідношення.

Господарський суд зазначає, що за загальним правилом закінчення строку дії договору не є підставою для припинення визначених ним зобов`язань, оскільки згідно зі статтею 599 ЦК України, частиною першою статті 202 ГК України такою підставою є виконання, проведене належним чином.

В силу положень ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

В той же час, згідно з положеннями ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Як вбачається із змісту ч. 2 ст. 651 ЦК України, чинним законодавством України під істотним розуміється таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Приписами ч. 2 ст. 653 ЦК України врегульовано, що у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Правові, економічні та організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна, що перебуває в державній та комунальній власності, майна, що належить Автономній Республіці Крим, а також передачею права на експлуатацію такого майна; майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання майна, що перебуває в державній та комунальній власності, майна, що належить Автономній Республіці Крим, врегульовані Законом України „Про оренду державного та комунального майна № 157-IX від 03.10.2019р., який набрав чинності 27.12.2019р.

В силу вимог ч. 1 ст. 24 Закону України „Про оренду державного та комунального майна договір оренди припиняється у разі закінчення строку, на який його укладено; укладення з орендарем договору концесії такого майна; приватизації об`єкта оренди орендарем (за участю орендаря); припинення юридичної особи - орендаря або юридичної особи - орендодавця (за відсутності правонаступника); смерті фізичної особи - орендаря; визнання орендаря банкрутом; знищення об`єкта оренди або значне пошкодження об`єкта оренди.

Згідно з ч. 2 ст. 24 Закону України „Про оренду державного та комунального майна договір оренди може бути достроково припинений за згодою сторін. Договір оренди може бути достроково припинений за рішенням суду та з інших підстав, передбачених цим Законом або договором.

Враховуючи положення спеціального закону, який має бути застосований до спірних правовідносин у зв`язку з передачею у користування ПП Раціон груп комунального майна, господарський суд доходить висновку, що закінчення строку дії договору має наслідком припинення правовідносин сторін, оскільки за умовами договору оренди орендарю надано право користуватись майном протягом певного визначеного у договорі строку.

Господарський суд зазначає, що Департамент має право вимагати розірвання договору оренди №53ШЛ/1 від 23.03.2018р. у випадку, якщо договір є чинним., тобто строк дії договору не сплинув на момент звернення до суду із позовною заявою та на момент вирішення спору судом, оскільки після набрання рішенням суду законної сили зобов`язання сторін будуть припинені на майбутнє. Таким чином, договір оренди, строк дії якого закінчився, не може бути розірваний у судовому порядку, оскільки за таким договором зобов`язання сторін припинились.

Відповідно до ч. 1 ст. 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Додатковою угодою №5 від 01.04.2020р. до договору оренди №53ШЛ/1 від 23.03.2018р. сторонами по справі було продовжено строк дії договору до 31.12.2020р.

Відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України „Про оренду державного та комунального майна договори оренди державного або комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, продовжуються в порядку, передбаченому законодавством, яке діяло до дати набрання чинності цим Законом, до дати, яка наступить раніше: набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України чи рішенням представницького органу місцевого самоврядування (щодо договорів оренди комунального майна, розташованого в межах відповідної територіальної громади), передбаченимабзацом п`ятим частини другої статті 18 цього Закону, або 1 липня 2020 року. Після настання однієї з дат, яка відповідно до цього пункту наступить раніше, але у будь-якому випадку не раніше дня введення в дію цього Закону, договори оренди продовжуються в порядку, визначеному цим Законом. Договори оренди державного та комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, зберігають свою чинність та продовжують діяти до моменту закінчення строку, на який вони були укладені.

Враховуючи вимоги п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України „Про оренду державного та комунального майна суд доходить висновку, що договір оренди комунального майна №53ШЛ/1 від 23.03.2018р., починаючи з 01.07.2020р., підлягає пролонгації із застосуванням вимог зазначеного Закону.

З огляду на викладене суд вважає за необхідне надати правову оцінку доводам Департаменту, яким у поданій до суду позовній заяву було наголошено, що строк дії договору оренди №53ШЛ/1 від 23.03.2018р. був продовжений із дотриманням вимог Закону України „Про оренду державного та комунального майна. При цьому, позивачем наголошено про наявність правових підстав для продовження строку дії без проведення аукціону.

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України „Про оренду державного та комунального майна продовження договорів оренди здійснюється за результатами проведення аукціону, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 ст. 18 Закону України „Про оренду державного та комунального майна визначено, що без проведення аукціону можуть бути продовжені договори, які:

1) укладені та продовжуються вперше, за умови, якщо строк оренди за такими договорами становить п`ять років або менше;

2) укладені без проведення аукціону з установами, організаціями, передбаченими частиною першою статті 15 цього Закону;

3) укладені без проведення аукціону з підприємствами, установами, організаціями, передбаченими частиною другою статті 15 цього Закону відповідно до вимог статті 15 цього Закону, крім випадків, передбачених абзацами одинадцятим та дванадцятим частини другої статті 15 цього Закону;

4) укладені з підприємствами, установами, організаціями, що надають соціально важливі послуги населенню, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, додатковий перелік яких може бути визначений представницькими органами місцевого самоврядування згідно із законодавством.

Пунктом 134 Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020р. № 483, визначено, що продовження договорів оренди здійснюється за результатами проведення аукціону або без проведення аукціону в передбачених Законом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України „Про оренду державного та комунального майна право на отримання в оренду державного та комунального майна без проведення аукціону мають: органи державної влади та органи місцевого самоврядування, інші установи і організації, діяльність яких фінансується за рахунок державного або місцевих бюджетів; релігійні організації для забезпечення проведення релігійних обрядів та церемоній; Пенсійний фонд України та його органи; дипломатичні представництва, консульські установи іноземних держав, представництва міжнародних міжурядових організацій в Україні для виконання функцій дипломатичного представництва, консульських і статутних функцій міжнародних міжурядових організацій.

Згідно з ч. 2 ст. 15 Закону України „Про оренду державного та комунального майна право на отримання в оренду державного та комунального майна, що не міститься в Переліку першого типу, без проведення аукціону також мають: музеї; державні та комунальні підприємства, установи, організації у сфері культури і мистецтв чи громадські організації у сфері культури і мистецтв (у тому числі національні творчі спілки або їх члени під творчі майстерні); заклади освіти всіх форм власності, що мають ліцензію на провадження освітньої діяльності; громадські організації ветеранів для розміщення реабілітаційних установ для ветеранів; реабілітаційні установи для осіб з інвалідністю та дітей з інвалідністю для розміщення таких реабілітаційних установ; державні та комунальні спеціалізовані підприємства, установи та заклади соціального обслуговування, що надають соціальні послуги відповідно до Закону України "Про соціальні послуги"; державні видавництва і підприємства книгорозповсюдження; вітчизняні видавництва та підприємства книгорозповсюдження, що забезпечують підготовку, випуск та (чи) розповсюдження не менш як 50 відсотків книжкової продукції державною мовою (за винятком видань рекламного та еротичного характеру); народні депутати України і депутати місцевих рад для розміщення громадської приймальні; потенційні орендарі для організації та проведення науково-практичних, культурних, мистецьких, громадських, суспільних та політичних заходів на строк, що не перевищує п`яти календарних днів протягом шести місяців, а також щодо майна, яке передається суб`єктам виборчого процесу з метою проведення публічних заходів (зборів, дебатів, дискусій) під час та на період виборчої кампанії; потенційні орендарі для організації та проведення науково-практичних, культурних, мистецьких, громадських, суспільних та політичних заходів на строк, що не перевищує 30 календарних днів протягом одного року щодо кожного орендаря, якщо балансоутримувачем є державне або комунальне підприємство, установа, організація, що здійснює діяльність з організації конгресів і торговельних виставок; державні та комунальні спортивні клуби, дитячо-юнацькі спортивні школи, школи вищої спортивної майстерності, центри олімпійської підготовки, центри студентського спорту закладів вищої освіти, фізкультурно-оздоровчі заклади, центри фізичного здоров`я населення, центри фізичної культури і спорту осіб з інвалідністю, а також бази олімпійської, паралімпійської та дефлімпійської підготовки; громадські об`єднання фізкультурно-спортивної спрямованості, що є неприбутковими організаціями, внесеними до Реєстру неприбуткових установ та організацій, утворені ними спортивні клуби (крім спортивних клубів, що займаються професійним спортом), дитячо-юнацькі спортивні школи, школи вищої спортивної майстерності, центри олімпійської підготовки, центри студентського спорту закладів вищої освіти, центри фізичної культури і спорту осіб з інвалідністю, що є неприбутковими організаціями, внесеними до Реєстру неприбуткових установ та організацій, - виключно для проведення спортивних заходів або надання фізкультурно-спортивних послуг; потенційні орендарі для організації та надання послуг з метою боротьби та протидії поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) на період дії карантину, зумовленого протидією поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19); молодіжні та дитячі громадські об`єднання, які протягом останніх двох років, що передують року звернення, співпрацюють з органами державної влади та/або органами місцевого самоврядування щодо виконання державних цільових, регіональних, місцевих та інших програм у сфері молодіжної політики; молодіжні центри, що є неприбутковими установами державної та комунальної форм власності.

Строк дії договору оренди №53ШЛ/1 від 23.03.2018р. був продовжений Департаментом та ПП Раціон груп неодноразово, а, отже, відсутні підстави для продовження дії договору без проведення аукціону у випадку, передбаченому абзацом 1 ч. 2 ст. 18 Закону України „Про оренду державного та комунального майна. При цьому, ПП Раціон груп не входить до переліку установ, організацій, передбаченому ч. 1 та ч. 2 ст. 15 названого Закону; докази надання відповідачем соціально важливих послуг населенню, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, додатковий перелік яких може бути визначений представницькими органами місцевого самоврядування, в матеріалах справи також відсутні.

Підсумовуючи вищенаведене, господарський суд доходить висновку про недоведеність Департаментом наведених у поданій до суду позовній заяві правових підстав для продовження строку дії договору оренди №53ШЛ/1 від 23.03.2018р. без проведення аукціону.

Господарський суд звертає увагу Департаменту, що навіть у випадку наявності у ПП Раціон груп права на продовження строку дії договору оренди №53ШЛ/1 від 23.03.2018р. без проведення аукціону, в результаті подання відповідачем заяви від 08.09.2020р. спірний договір міг бути продовжений лише до 31.12.2021р. Докази на підтвердження звернення ПП Раціон груп із заявами до Департаменту про продовження строку дії договору у 2021р. та у 2022р. в матеріалах справи відсутні.

З викладених обставин господарський суд, враховуючи недоведеність Департаментом передбачених Законом України „Про оренду державного та комунального майна правових підстав для продовження строку дії договору оренди №53ШЛ/1 від 23.03.2018р. без проведення аукціону, доходить висновку, що спірний договір припинив свою дію 31.12.2020р. у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено. Наведене дозволяє суду дійти висновку про необхідність відмови у задоволенні заявлених Департаментом до ПП Раціон груп позовних вимог про розірвання договору оренди №53ШЛ/1 від 23.03.2018р.

Вирішуючи питання про наявність правових підстав для задоволення заявлених Департаментом до ПП Раціон груп позовних вимог в частині виселення відповідача, суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 173 ГПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Позовна вимога Департаменту про виселення відповідача з нежитлового приміщення першого поверху, загальною площею 109,71 кв. м., яке розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Генерала Петрова, 34, є похідною вимогою, задоволення якої залежить від задоволення позовної вимоги про розірвання договору.

Відмовляючи у задоволенні заявлених Департаментом позовних вимог про розірвання договору оренди №53ШЛ/1 від 23.03.2018р. судом було встановлено, що договір припинив свою дію 31.12.2020р. у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України „Про оренду державного та комунального майна у разі припинення договору оренди орендар зобов`язаний протягом трьох робочих днів з дати припинення договору повернути орендоване майно в порядку, визначеному договором оренди.

Господарський суд зазначає, що, з одного боку, встановлений судом факт припинення дії договору оренди №53ШЛ/1 від 23.03.2018р. свідчить про наявність у ПП Раціон груп обов`язку повернути орендоване майно. Проте, з іншого боку, позовні вимоги Департаменту у названій частині обґрунтовані наявністю у відповідача обов`язку повернути майно після розірвання судом договору у зв`язку з істотним порушення договору відповідачем. Доводи про наявність у ПП Раціон груп обов`язку повернути майно у зв`язку з припиненням дії договору 31.12.2020р. Департаментом наведені не були.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р. визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту), кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому як ефективний спосіб слід розуміти такий, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р. вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02).

Іншими словами, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет міжнародного договору за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права для вирішення конкретного спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Згідно зі ст. 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.12.2019р. по справі №917/1739/17 дійшла висновку, що суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Великою Палатою Верховного Суду також зазначено, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»). Активна роль суду проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі й застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Принцип «jura novit curia» застосовується у випадку, коли позивач обґрунтовує свій позов певними обставинами, проте посилається на помилкові норми права. Проте, застосування судом цього принципу не є безмежним.

Отже, принцип «jura novit curia», з одного боку, підлягає безумовному застосуванню: суд зобов`язаний застосувати правильні норми права, перекваліфікувавши позов, незалежно від посилань позивача. З другого боку, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін. Сторін не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції й надання доказів в умовах нової кваліфікації судом правовідносин (рішення Європейського суду з прав людини від 14 січня 2021 року у справі «Гусєв проти України» (скарга № 25531/12)).

Підсумовуючи викладене вище, господарський суд доходить висновку, що невірно обрана позивачем правова кваліфікація позовних вимог в частині виселення ПП Раціон груп із орендованого майна має наслідком неможливість задоволення заявлених позивачем вимог у названій частині позову, оскільки виселення відповідача із займаного приміщення з підстав припинення дії договору оренди №53ШЛ/1 від 23.03.2018р. у 2020р. матиме наслідком зміну підстав позову, правом на розпорядження яким наділений лише позивач.

При цьому, суд зазначає, що виселення відповідача з підстав, які не були наведені Департаментом в обґрунтування заявлених позовних вимог, матиме наслідком порушення принципу змагальності сторін, який надає учасникам судового процесу можливість подати докази та аргументи щодо зазначеного питання.

З огляду на викладене, суд доходить висновку про необхідність відмови у задоволенні заявлених Департаментом до ПП Раціон груп позовних вимог про виселення відповідача з нежитлового приміщення першого поверху, загальною площею 109,71 кв. м., яке розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Генерала Петрова, 34.

У п. 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 "Справа "Серявін та інші проти України"" (Заява N 4909/04) зазначено, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Окрім того, господарський суд, при вирішення даної справи враховує висновки, наведені Європейським судом з прав людини у справі "Проніна проти України", яким було вказано, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З урахуванням висновків, до яких дійшов суд при вирішенні даного спору, суду не вбачається за необхідне надавати правову оцінку кожному із доводів, наведених учасниками судового процесу в обґрунтування власних правових позицій, зокрема, доводам відповідача про наявність правових підстав для звільнення від сплати орендних платежі та відсутність заборгованості за орендною платою.

Згідно вимог ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Разом з тим, ст. 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підсумовуючи вищезазначене, господарський суд доходить висновку щодо правомірності та законності відмови у задоволенні заявлених Департаментом комунальної власності Одеської міської ради до приватного підприємства Раціон груп позовних вимог про розірвання договору оренди №53ШЛ/1 від 23.03.2018р. та виселення відповідача з нежитлового приміщення першого поверху, загальною площею 109,71 кв. м., яке розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Генерала Петрова, 34.

Судові витрати зі сплати судового збору покладаються судом на позивача відповідно до приписів ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 236 238, 240 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.

Відповідно до ст. ст. 254, 256 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції до Південно-Західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складання повного тексту рішення суду.

Повний текст рішення складено 06 квітня 2023 р.

Суддя С.П. Желєзна