ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.03.2023м. ХарківСправа № 922/12/23

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Жигалкіна І.П.

при секретарі судового засідання Кісельовій С.М.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Харківської міської ради, м. Харків
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Альфа", м. Харків
про стягнення коштів
за участю представників:

не з`явилися

ВСТАНОВИВ:

Харківська міська рада (надалі - Позивач) звернувся 02.01.2023 до Господарського суду Харківської області з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Альфа" (надалі - Відповідач) суму у розмірі 1 978 071,84 грн, як заборгованості за період з 01.01.2020 о 26.02.2022 зі сплати орендної плати за користування земельною ділянкою по пр. Героїв Харкова, 10/12 у м. Харкові відповідно до Договору оренди від 25.01.2005 за №8810/05 та земельної ділянки по пр. Героїв Харкова ріг вул. Кооперативної у м. Харкові відповідно до Договору оренди від 07.02.2005 за №8818/05. А також покласти судові витрати на Відповідача.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 06 лютого 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі №922/12/23. Справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження з повідомлення сторін та призначенням її на 19.01.2023 р. о 11:15.

Суд своєю ухвалою від 19.01.2023 повідомив учасників провадження про відкладення підготовчого провадження на 09.02.2023 о(б) 11:30 год.

Судом було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 02 березня 2023 року о 12:00 ухвалою від 09.02.2023.

Представник Позивача у судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив.

Представник Відповідача у судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, вимоги ухвал суду не виконав.

Так, частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Враховуючи вищевказане суд вважає, що Відповідач був належним чином повідомлений судом про розгляд спору за його участю. В той же час, Відповідач не був позбавлений можливості скористатися вільним доступом до електронного реєстру судових рішень в Україні, в силу статті 4 Закону України «Про доступ до судових рішень» та ознайомитися з ухвалами Господарського суду Харківської області та визначеними у ній датами та часом розгляду даної справи та забезпечити представництво його інтересів в судових засіданнях.

При цьому, явка учасників справи в судові засідання судом обов`язковою не визнавалась.

Як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд, позивач так як і відповідач як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення Європейського суду прав людини у справі "Каракуця проти України").

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи те, що судом було здійснено заходи, щодо належного повідомлення Відповідача про дату, час та місце розгляду справи, та приймаючи до уваги те, що судом не було визнано явку Відповідача в судове засідання обов`язковою, суд дійшов висновку про те, що його неявка в судове засідання не перешкоджає розгляду справи по суті.

Суд приймає до уваги, що сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів, надано достатньо часу для підготовки до судового розгляду справи.

У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи (ч. 9 ст. 165 та ч.2 ст.178 ГПК України).

В ході розгляду даної справи господарським судом Харківської області, у відповідності до п. 4 ч. 5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ГПК України.

В ході розгляду даної справи судом було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи - у відповідності до приписів ч. 1 ст. 210 ГПК України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Враховуючи положення ст.ст. 13, 74 ГПК України якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній матеріалами і документами без явки в судове засідання Відповідача.

Згідно статті 114 ГПК України, суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, яка ратифікована Україною 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Згідно з частиною 1 статті 3 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

З урахуванням наведеного, розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарським судом встановлено наступне.

25.01.2005 між Харківською міською радою та ТОВ «Альфа» укладено договір оренди землі №8810/05 (далі-Договір від 25.01.2005), на підставі якого орендодавець надав, а орендар прийняв у строкове платне користування земельну ділянку (кадастровий номер №:01:002:0005) несільськогосподарського призначення - землі житлової та громадської забудови, яка знаходиться м. Харків, пр. Московський (пр. Героїв Харкова), 10/12.

Земельну ділянку передано на підставі рішень XXI сесії Харківської міської ради XXIV скликання від 28.04.2004 №66/04 «Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для будівництва (реконструкції) та подальшої експлуатації об`єктів» та XХV сесії Харківської міської ради IV скликання від 06.10.2004 №144/04 «Про внесення змін до рішень сесій Харківської міської ради».

Відповідно до акту приймання-передачі земельної ділянки від 25.01.2005 орендарю передано земельну ділянку площею 0,9891 га в оренду строком до 01.12.2029 для зміни функціонального призначення незавершеної будівництвом нежитлової будівлі від діловий культурно-комерційний центр з прибудовою до неї адміністративно-торговельних приміщень (але не пізніше прийняття об`єкту до експлуатації) та для експлуатації, із виконанням будівництва до 01.06.2009 року.

Відповідно до п.5 Договору від 25.01.2005 нормативна грошова оцінка земельної ділянки на період будівництва згідно з довідкою №1550/04 від 11.10.2004 становить 3 705 445 грн., на період експлуатації згідно з довідкою №1551/04 від 11.10.2004 становить 18 527 226 грн.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 04.07.2016 у справі 922/1775/16 за позовом Харківської міської ради до ТОВ «Альфа» про внесення змін до договору, внесено зміни до договору оренди землі від 25.01.2005 №8810/05 у зв`язку із зміною нормативної грошової оцінки земельної ділянки по пр. Московському, 10/12 у м. Харкові та у зв`язку із зміною нормативної грошової оцінки земель міста Харкова станом на 01.01.2013. Відповідно до вказаного рішення, нормативно грошова оцінка земельної ділянки відповідно до витягу з технічної документації № 359 від 31.10.2013 становить 27 913 688 гривень.

Пункт 9 договору оренди землі від 25.01.2005 року № 8810/05 викладено в наступній редакції:

«9. Розмір орендної плати за земельну ділянку згідно з розрахунком № 791/14 від 20.11.2013 на рік становить 5,6% від її нормативної грошової оцінки і складає 1 563 166,53 грн (один мільйон п`ятсот шістдесят три тисячі сто шість гривень п`ятдесят три копійки), або в місяць - 130 263,88 грн (сто тридцять тисяч двісті шістдесят три гривні вісімдесят вісім копійок).».

Рішення Господарського суду Харківської області від 12.09.2016 у справі 922/1775/16 набрало законної сили 16.07.2016. На підставі ухвали Східного апеляційного господарського суду від 16.07.2019 у справі 922/1775/16, що залишена без змін Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19.09.2019.

Відповідно до п.10 Договору від 25.01.2005 обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляціі.

Рішенням Харківської міської ради 33 сесії 7 скликання від 26.02.2020 №2011/20 «Про поновлення договорів оренди землі та продовження строків будівництва об`єктів» та Додатком 1 до цього рішення, продовжено ТОВ «Альфа» строки завершення будівництва нежитлової будівлі під діловій культурно-комерційний центр з прибудовою до неї адміністративно-торговельних приміщень по пр. Московському, 10/12 до 26.02.2022.

Розмір річної орендної плати за користування земельною ділянкою по пр. Московському, 10/12 у м. Харкові площею 0,9891 га становить 2,1 % від 27 913 688, 00, а саме 586 187, 45 грн.

01 липня 2020 року між Харківською міською радою та ТОВ «Альфа» укладено додаткову угоду до договору оренди землі, зареєстрованого 25 січня 2005 року за № 8810/05 у Харківській регіональній філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах.

На підставі пунктів 8, 9 Додаткової угоди від 01.07.2020 до Договору від 25.01.2005, договір укладено строком: на період будівництва до 26.02.2022 (але не пізніше прийняття об`єкту до експлуатації), на період експлуатації до 01.12.2029. Розмір орендної плати за земельну ділянку (на період продовження строків будівництва до 26.02.2020) становить 2,1% від суми нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Відповідно до п. 5 додаткової угоди нормативна грошова оцінка земельної ділянки на дату укладання додаткової угоди становить 97678160 грн.

Згідно з п. 10 Додаткової угоди від 01.07.2020 до Договору від 25.01.2005 орендар самостійно здійснює обчислення орендної плати за землю з урахуванням індексації, визначеної законодавством, за затвердженими Кабінетом Міністрів України формами.

Також між Харківською міською радою та ТОВ «Альфа» було укладено договір оренди землі від 07.02.2005 №8818/05 (надалі Договір від 07.02.2005), на підставі якого орендодавець надав, а орендар прийняв у строкове платне користування земельну ділянку (кадастровий номер №:01:004:0007) несільськогосподарського призначення землі житлової та громадської забудови, яка знаходиться м. Харків, пр. Московський (нині пр. Героїв Харкова) ріг вул. Кооперативної. Земельну ділянку передано на підставі рішення XXI сесії Харківської міської ради XXIV скликання від 28.04.2004 №66/04 «Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для будівництва (реконструкції) та подальшої експлуатації об`єктів».

Відповідно до акту приймання-передачі земельної ділянки від 07.02.2005 орендарю передано земельну ділянку площею 0,3500 га в оренду строком до 01.12.2029 для будівництва громадсько-торговельного центру (але не пізніше прийняття об`єкту до експлуатації) та для експлуатації.

Відповідно до п.5 Договору від 07.02.2005 нормативна грошова оцінка земельної ділянки на період будівництва згідно з довідкою №1648/04 від 01.07.2004 року становить 1 212 904 грн; на період експлуатації згідно з довідкою №1649/04 від 01.07.2004 становить 6 064 519 грн.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 12.09.2016 у справі 922/2448/16 за позовом Харківської міської ради до ТОВ «Альфа» про внесення змін до договору, внесено зміни до договору оренди землі від 07.02.2005 №8818/05 у зв`язку із зміною нормативної грошової оцінки земельної ділянки по пр. Московському ріг вул. Кооперативної у м. Харкові та у зв`язку із зміною нормативної грошової оцінки земель міста Харкова станом на 01.01.2013. Відповідно до вказаного рішення, нормативна грошова оцінка земельної ділянки відповідно до витягу з технічної документації № 366 від 30.10.2013 становить 9 359 490 грн.

Пункт 9 Договору від 07.02.2005 № 8818/05 викладено в наступній редакції:

«9. Орендна плата за земельну ділянку вноситься Орендарем щомісячно у грошовій формі на рахунок управління Державної казначейської служби України у м. Харкові Харківської області. Інформація щодо реквізитів отримується у відповідному органі державної податкової служби за місцем знаходження земельної ділянки.

Розмір орендної плати за земельну ділянку згідно з розрахунком № 778/14 від 20.11.2013 на рік становить 5,6 % від її нормативної грошової оцінки і складає 524131,44 грн (п`ятсот двадцять чотири тисячі сто тридцять одна гривня 44 копійки), або в місяць 43 677,62 грн (сорок три тисячі шістсот сімдесят сім гривень 62 копійки).».

Рішення Господарського суду Харківської області від 12.09.2016 у справі 922/2448/16 набрало законної сили 27.09.2016.

Пунктом 10 договору оренди землі від 07.02.2005 № 8818/05 встановлено, що обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції.

Згідно зі ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад.

Відповідно до ст. 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування - на землі комунальної власності.

Згідно зі ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

У комунальній власності перебувають: усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону.

Пунктом 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», визначено, що виключною компетенцією сільських, селищних, міських рад є вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

А відтак, саме територіальна громада м. Харкова в особі Харківської міської ради як розпорядник землі на території м. Харкова є належним позивачем у даній справі.

На підставі ч. 1 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» Харківська міська рада, як орган місцевого самоврядування реалізує свої повноваження шляхом прийняття рішень. Також, виходячи із загальних вимог цивільного законодавства, рада може виступати як учасник цивільно-правових та господарських правовідносин при укладанні різного виду угод.

Із зазначених норм законодавства України випливає, що питання оренди земельних ділянок вирішуються сільською, селищною, міською радою на пленарних засіданнях шляхом прийняття відповідних рішень.

Статтею 4 Європейської хартії місцевого самоврядування, яка встановлює, їло головні повноваження і функції органів місцевого самоврядування визначаються Конституцією або законом; органи місцевого самоврядування з межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене із сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу; повноваження, якими наділяються органи місцевого самоврядування, як правило, мають бути повними і виключними, що кореспондується із вимогами ч. 3 ст. 24 ЗУ «Про місцеве самоврядування з Україні».

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті і у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Вирішення питань про передачу землі у користування є виключним правом ради - суб`єкта права власності на землю, і здійснюється з дотриманням загального порядку укладання господарських договорів, передбаченого ст. ст. 179-181 ГК України, з урахуванням положень ЗК України.

Відповідно до ст. ст. 142-145 Конституції України фінансовою та матеріальною основою органів місцевого самоврядування, крім інших об`єктів, є земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи самоврядування в межах повноважень шляхом прийняття рішень. Права органів самоврядування захищаються у судовому порядку.

Відповідно до ст. 13 ЗУ «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 15 Закону України «Про оренду землі» однією з істотних умов договору оренди землі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди, крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України.

Податковим кодексом України, який набув чинності 01.01.2011, зокрема, встановлено, що плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності; (п. п. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14), а орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (п.п.14.1.136 п.14.1 ст.14).

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до абз. 1 п. 288.1 ст. 288 Податкового кодексу України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з п. 287.3 ст. 287 Податкового кодексу України податкове зобов`язання щодо плати за землю, визначене у податковій декларації на поточний рік, сплачується рівними частками власниками та землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця.

Відповідно до ст. 289 Податкового кодексу України для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

Значення коефіцієнта індексації за певний рік застосовується в наступному році, яке йде за роком, за який його встановлено, шляхом помноження розміру орендної плати на його значення.

Цей позов стосується стягнення заборгованості зі сплати орендної плати за користування ТОВ «Альфа» земельними ділянками за адресами:

- пр. Героїв Харкова, 10/12 у м. Харкові відповідно до Договору оренди від 25.01.2005 за № 8810/05;

- пр. Героїв Харкова ріг вул. Кооперативної у м. Харкові відповідно до Договору оренди від 07.02.2005 за № 8818/05.

Орендна плата має вноситись Відповідачем відповідно до умов договору оренди землі від 07.02. 2005 із урахуванням індексів інфляції, зокрема у спірних правовідносинах, які виникли між Харківською міською радою та ТОВ «Альфа» за договором оренди землі від 07.02.2005, де також знаходить своє відображення щодо викладеного у п.41 постанові Верховного суду Касаційного господарського суду від 07.10.2019 у справі № 922/3321/18, у п.п. 50, 57, 61 постанови Верховного суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 16.03.2020 у справі №922/1658/19.

Таким чином, розмір орендної плати за Договором від 07.02.2005 року за період з 01.01.2020 по 26.02.2022 орендну плату у розмірі 1608144,73 грн.

Відповідно до умов договору від 25.01.005 розмір орендної плати за період з 01.01.2020 по 30.06.2020 з урахування індексів інфляції складає 916148,52 грн ( 181625,67+181080,79+183989,68+184541,65+184910,73)

01 липня 2020 року між Харківською міською радою та ТОВ «Альфа» укладено додаткову угоду до договору оренди землі, зареєстрованого 25 січня 2005 року за № 8810/05 у Харківській регіональній філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах.

Відповідно до пунктів 9,10 додаткової угоди від 01.07.2020 до Договору від 25.01.2005 змінено розмір орендної плати на 2,1 % від суми нормативної грошової оцінки земельної ділянки з урахуванням індексації, визначеної законодавством, за затвердженими Кабінетом Міністрів України формами.

Відповідно до п. 5 додаткової угоди нормативна грошова оцінка земельної ділянки на дату укладання додаткової угоди становить 97678160 грн.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин здійснює управління у сфері оцінки земель та земельних ділянок.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель, на який індексується нормативна грошова оцінка сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення за станом на 1 січня поточного року.

Коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується кумулятивно залежно від дати проведення нормативної грошової оцінки земель.

Згідно інформації, розміщеної на офіційному веб-сайті Центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, функції якого на цей час виконує Держгеокадастр, коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується кумулятивно залежно від дати проведення нормативної грошової оцінки земель. Нормативна грошова оцінка земель за 2018, 2019, 2020 роки не індексувалася.

Пунктом 9 підрозділу 6 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України (в редакції Закону України від 30.11.2021 № 1914IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень») встановлено, що індекс споживчих цін, який використовується для визначення коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель, застосовується із значенням 100 відсотків:

- за 2017-2022 роки для сільськогосподарських угідь (ріллі, багаторічних насаджень, сіножатей, пасовищ та перелогів);

- за 2017-2020 роки для земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення.

Відповідно значення коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель і земельних ділянок за 2021 рік становить:

- для сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги) 1,0;

- для земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення 1,1.

Значення коефіцієнта індексації за певний рік застосовується в наступному році, яке йде за роком, за який його встановлено, шляхом помноження розміру орендної плати на його значення.

Враховуючи викладене, нормативна грошова оцінка земельної ділянки

з урахуванням коефіцієнтів індексації складає: за 2020 рік 97 678 160 грн; за 2021 рік 97 678 160 грн ( 97678160* 1,0 (коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки за 2020 рік); за 2022 рік 107 445 976 грн (97 678 160 грн. * 1,1 (коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки за 2021 рік).

Відповідно до п. 9 додаткової угоди ТОВ «Альфа» повинно було сплатити 2,1 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Отже, Орендар за період з 01.07. 2020 по 26.02.2022 повинен був сплатити 3 439 492,21 грн.

З урахуванням вищезазначеного, відповідно до умов договору оренди землі від 25.01.2005 ТОВ «Альфа» повинно було сплатити за період з 01.01.2020 по 26.02.2022 орендну плату у розмірі 4355640,73 грн (3439492,21+916148,52).

Згідно з листом ГУ ДПС у Харківській області від 15.12.2022 № 7603/5/20-40-04-02-08 ТОВ «Альфа» сплачено орендної плати за 2020 рік у сумі 1 175 949,40 грн, за 2021 рік у сумі 2 614 863,57 грн, за період з 01.01.2022 по 28.02.2022 у сумі 194 900,65 грн.

Таким чином, судом встановлено, що усього Відповідачем сплачено з 01.01.2020 по 26.02.2022 за оренду земельних ділянок 3985713,62 грн; розмір заборгованості за період з 01.01.2020 по 26.02.2022 становить 1978071,84 грн (1608144,73 +4355640,73 3985713,62).

Отже, судом встановлено обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для стягнення з Відповідача заявленої позивачем суми заборгованості з орендної плати в розмірі 1 978 071,84 грн.

На підставі ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків виникають з договорів та інші правочинів. Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать ст. 174 Господарського кодексу України.

Підсумовуючи вищезазначене, дослідивши матеріали справи, повністю, всесторонньо, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, оцінивши надані докази та надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, керуючись принципом Верховенства права та права на судовий захист, уникаючи принципу надмірного формалізму, та усуваючи підстави для використання правового пуризму суд вирішив, що позов підлягає задоволенню повністю, виходячи з наступного.

Судові рішення мають ґрунтуватися на Конституції України, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Суд безпосередньо застосовує Конституцію України, якщо зі змісту норм Конституції не випливає необхідності додаткової регламентації її положень законом або якщо закон, який був чинним до введення в дію Конституції чи прийнятий після цього, суперечить їй.

Якщо зі змісту конституційної норми випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом, суд при розгляді справи повинен застосувати тільки той закон, який ґрунтується на Конституції і не суперечить їй.

Зокрема, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» (далі - ЄСПЛ) та пункті 23 рішення ЄСПЛ «Гурепка проти України № 2» наголошено, що принцип рівності сторін - один зі складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, за змістом якого кожна сторона повинна мати розумну можливість обстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її у суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Суд вважає за можливе у виниклих правовідносинах за суттю спору застосувати принцип справедливості визначений на законодавчому рівні у межах ч. 1 ст. 2 ГПК України.

На єдність права і справедливості неодноразово вказував і Конституційний Суд України. Зокрема, у рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 зазначено: «із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі». «Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права» (Рішення КСУ від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Окрім того, принцип справедливості поглинається напевно найбільшим за своєю «питомою вагою» принципом верховенства права, який також чітко зафіксований у новітніх кодексах. Лише додержання вимог справедливості під час здійснення судочинства дозволяє характеризувати його як правосуддя. Цю думку можна, зокрема, простежити і в рішенні Конституційного Суду України від 30 січня 2003 р. № 3-рп/2003: «правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах».

Суд наполягає на застосуванні принципу справедливості (ст. 2 ГПК України) замість закону (praeter legem) і всупереч закону (adversus legem). Адже трапляються випадки, коли несправедливі нормативно-правові акти з`являються внаслідок «помилок» законодавця. Інша ситуація може мати місце тоді, коли застосування нормативно-правового акту в конкретній ситуації у сукупності з іншими істотними обставинами справи стає настільки несумісним зі справедливістю, що унеможливлює його застосування в розумінні здорового глузду.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на Постанову Касаційного цивільного суду від 16 січня 2019 року по справі №521/17654/15-ц. Верховний Суд яскраво демонструє, що принцип справедливості кореспондує з принципом добросовісності.

Також, суд звертає увагу на Постанову Великої Палати Верховного Суду по справі №607/4316/17-ц від 25.03.2019. У вказаній Постанові суд застсував недискримінаційний підхід та принцип неупередженості (Рішення Конституційного Суду України в рішенні від 2 листопада 2004 р. № 15-рп/2004у), який також підлягає застосуванню судом у справі, що розглядається.

Свого часу, Верховний Суд застосував західну доктрину «Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав)», у вирішенні договірного спору, який тлумаченні умов договору (Постанови ВС по справам № № 753/11000/14-ц, № 910/16011/17).

Обов`язок суду мотивувати прийняття або відхилення доводів сторін по суті спору полягає у відображенні в судовому рішенні висновків суду про те, що саме дало йому підстави прийняти та/чи відхилити аргументи сторін щодо суті спору, з посиланням на з`ясовані у справі обставини та норми матеріального чи процесуального права, що підлягають застосуванню до правовідносин, що склалися.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» та частини четвертої статті 11 ГПК України чинної редакції суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свободта практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хаджинастасіу проти Греції» національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кузнецов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України»), з якої випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, зокрема, відповідно до п. 58 Рішення ЄСПЛ по справі "Серявін та інші проти України" (Заява N 4909/04) від 10 лютого 2010 року визначено, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року), більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (параграф 32 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Роуз Торія проти Іспанії», параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», параграф 32).

Зазначені тези знаходять своє підтвердження і у Постанові Верховного суду від 28 березня 2017 року по справі №800/527/16.

У пункті 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що обов`язок судів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна із сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Суд вважає обсяг вмотивування судового рішення є достатнім для його прийняття.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який, серед іншого, передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25 липня 2002 року; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22 листопада 2007 року).

Суд, також нагадує, що концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном».

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Отже, підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до положень ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку із введенням в Україні воєнного стану, враховуючи поточну обстановку, що склалася в місті Харкові, суд був вимушений вийти за межі строку встановленого ст. 233 ГПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. 12, 13, 73, 74, 76-79, 91, 129, 232, 233, 236 - 241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Альфа» (пров. Ранковий,12-А, м. Харків, 61019, ідентифікаційний код: 30588900) на користь Харківської міської ради (м-н Конституції, 7, м. Харків, 61003, ; за реквізитами: код класифікації доходів бюджету 18010900, номер рахунку (IBAN) UA0020649, код отримувача (ЄДРПОУ) 37874947, банк отримувача Казначейство України (ЕАП), отримувач ГУК Харків обл/МТГ Харкiв) заборгованість зі сплати орендної плати за користування земельною ділянкою по пр. Героїв Харкова, 10/12 у м. Харкові відповідно до Договору оренди від 25.01.2005 з № 8810/05 та земельною ділянкоюпо пр. Героїв Харкова ріг вул. Кооперативної у м. Харкові відповідно до Договору оренди від 07.02.2005 № 8818/05 за період з 01.01.2020 по 26.02.2022 у розмірі 1 978 071,84 грн, а також суму судового збору у розмірі 29 671,08 грн.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено "10" квітня 2023 р.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області з урахуванням п.п. 17.5 п.17 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Учасники справи можуть одержати інформацію по справі зі сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою http://court.gov.ua/.

Суддя І.П. Жигалкін