ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
УХВАЛА

"28" березня 2023 р.м. ХарківСправа № 5023/9521/11

Господарський суд Харківської області у складі:

судді: Усатого В.О.

при секретарі судового засідання П`ятак А.С.

розглянувши заяву керуючого реалізацією про визнання договору купівлі-продажу майна банкрута недійсним та повернення його у власність банкрута (вх. № 20075 від 11.07.2018) у справі

за заявою фізичної особи-підприємця Стеценка Сергія Володимировича, м. Харків
до фізичної особи-підприємця Стеценка Сергія Володимировича, м. Харків
про неплатоспроможність
учасники у справі про банкрутство не з`явилися

ВСТАНОВИВ:

Постановою господарського суду Харківської області від 12.12.2011 ФОП Стеценка С.В. визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, призначено ліквідатора.

Ухвалою суду від 18.04.2017 ліквідатором ФОП Стеценка С.В. призначено арбітражного керуючого Кошовського С.В.

11.07.2018 до суду від ліквідатора надійшла заява про визнання договору купівлі-продажу майна банкрута недійсним та повернення його у власність банкрута (вх. № 20075), в якій арбітражний керуючий Кошовський С.В. просить суд визнати договір купівлі-продажу № 1391 від 23.11.2012, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бондаренко Г.Ю., на гаражний бокс № 66, заг.пл. 19,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину шляхом повернення становища сторін у початковий стан, а саме - повернення у власність ФОП Стеценка С.В. гаражного боксу № 66, заг.пл. 19,2 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх вимог арбітражний керуючий посилається на ст. ст. 203, 216 ЦК України.

Також, 11.07.2018 до суду від ліквідатора надійшло клопотання про витребування доказів (вх. № 20067), в якому арбітражний керуючий Кошовський С.В. просить суд витребувати від приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Бондаренко Г.Ю. належним чином засвідчені копії матеріалів нотаріальної справи щодо оформлення правочину з відчуження ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 нерухомого майна: гаражного боксу № 66, заг.пл. 19,2 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 12.07.2018 заяву ліквідатора про визнання договору купівлі-продажу майна банкрута недійсним та повернення його у власність банкрута (вх.№20075 від 11.07.2018) було призначено до розгляду на 04.09.2018 із залученням до її розгляду ОСОБА_2 .

Також, ухвалою суду від 12.07.2018 задоволено клопотання ліквідатора про витребування доказів (вх. № 20067 від 11.07.2018). Зобов`язано приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Бондаренко Г.Ю. протягом десяти днів з дня отримання копії даної ухвали надати суду належним чином засвідчені копії матеріалів нотаріальної справи щодо оформлення правочину з відчуження ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 нерухомого майна: гаражного боксу № 66, заг.пл. 19,2 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (зокрема, але не виключно: договір купівлі-продажу №1391 від 23.11.2012, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бондаренко Г.Ю., звіти про оцінку майна, правовстановлюючі документи на майно, витяги про наявність/відсутність обтяжень, документи, що посвідчують особи сторін договору, інші документи нотаріальної справи, що сформована при посвідченні зазначеного договору). Попереджено приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Бондаренко Г.Ю., що невиконання вимог даної ухвали у встановлений строк, тягне за собою застосування заходів процесуального примусу, передбачених статтею 132 ГПК України.

24.07.2018 на виконання вимог ухвали суду від 12.07.2018 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бондаренко Г.Ю. разом із супровідним листом (вх. № 21364) було надано витребувані документи.

19.09.2018 до суду від ОСОБА_2 надійшов відзив (вх. № 27366) на заяву ліквідатора, в якому ОСОБА_2 , крім іншого, просив суд застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні заяви ліквідатора про визнання договору купівлі-продажу недійсним і застосування наслідків недійсності правочину.

21.10.2019 введено в дію Кодекс України з процедур банкрутства.

Судові засідання з розгляду заяви керуючого реалізацією про визнання договору купівлі-продажу майна банкрута недійсним та повернення його у власність банкрута (вх. № 20075 від 11.07.2018) неодноразово відкладалися з підстав неявки учасників у справі про банкрутство, необхідності витребування додаткових доказів для вирішення спору, за клопотаннями учасників у справі про банкрутство про відкладення розгляду справи та через направлення справи до судів вищих інстанцій.

Ухвалою суду від 08.02.2022 розгляд заяви керуючого реалізацією про визнання договору купівлі-продажу майна банкрута недійсним та повернення його у власність банкрута (вх. № 20075 від 11.07.2018) відкладено на 29.03.2022.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" (із змінами) у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" введено в Україні воєнний стан.

Згідно зі ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

З метою убезпечення від ризику життя та здоров`я людей, зокрема, учасників справи та працівників суду, судове засідання, призначене на 29.03.2022, не відбулося.

Проте, господарський суд Харківської області продовжує здійснювати правосуддя.

З метою подальшого розгляду справи ухвалою суду від 21.06.2022 призначено заяву керуючого реалізацією про визнання договору купівлі-продажу майна банкрута недійсним та повернення його у власність банкрута (вх. № 20075 від 11.07.2018) до розгляду на 13.09.2022.

У зв`язку з відсутністю 13.09.2022 електропостачання у місті Харкові судове засідання не відбулося.

З огляду на відновлення електропостачання у місті Харкові, ухвалою суду від 15.09.2022 призначено заяву керуючого реалізацією про визнання договору купівлі-продажу майна банкрута недійсним та повернення його у власність банкрута (вх.№20075 від 11.07.2018) до розгляду на 15.11.2022.

Ухвалою суду від 15.11.2022 відкладено розгляду заяви керуючого реалізацією про визнання договору купівлі-продажу майна банкрута недійсним та повернення його у власність банкрута (вх. № 20075 від 11.07.2018) на 16.12.2022.

У зв`язку з відсутністю 16.12.2022 електропостачання у місті Харкові судове засідання не відбулося.

Ухвалою суду від 19.12.2022 призначено заяву керуючого реалізацією про визнання договору купівлі-продажу майна банкрута недійсним та повернення його у власність банкрута (вх. № 20075 від 11.07.2018) до розгляду на 24.01.2023.

Керуючий реалізацією в судове засідання 24.01.2023 не з`явився, в якості поважності причини неявки надав копію посадочного документа.

ОСОБА_2 та інші учасники у справі про банкрутство в судове засідання 24.01.2023 не з`явилися, про дату, час та місце розгляду заяви керуючого реалізацією були повідомлені відповідно до вимог чинного законодавства.

Ухвалою суду від 24.01.2023 відкладено розгляд заяви керуючого реалізацією про визнання договору купівлі-продажу майна банкрута недійсним та повернення його у власність банкрута (вх.№20075 від 11.07.2018) на 07.03.2023.

Керуючий реалізацією, ОСОБА_2 та інші учасники у справі про банкрутство в судове засідання 07.03.2023 не з`явилися, про дату, час та місце розгляду заяви були повідомлені відповідно до вимог чинного законодавства.

Ухвалою суду від 07.03.2023 відкладено розгляд заяви керуючого реалізацією про визнання договору купівлі-продажу майна банкрута недійсним та повернення його у власність банкрута (вх. № 20075 від 11.07.2018) на 28.03.2023.

Керуючий реалізацією, ОСОБА_2 та інші учасники у справі про банкрутство в судове засідання 28.03.2023 не з`явилися, про дату, час та місце розгляду заяви були повідомлені відповідно до вимог чинного законодавства.

Як вказано у Рішенні Конституційного суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004 верховенство права - це панування права в суспільстві. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

В частині 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд вказує на те, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.1989 у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Суд зазначає, що питання про те, що певні обставини перешкоджають розгляду справи, вирішуються судом залежно від конкретних обставин справи.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

З урахуванням вищенаведеного, приймаючи до уваги, що явка керуючого реалізацією, ОСОБА_2 та інших учасників у справі про банкрутство судом не була визнана обов`язковою, а ОСОБА_2 реалізовано своє процесуальне право на подання відзиву, суд вважає, що зібраних доказів достатньо для розгляду заяви керуючого реалізацією про визнання договору купівлі-продажу майна банкрута недійсним та повернення його у власність банкрута (вх. № 20075 від 11.07.2018) за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши заяву керуючого реалізацією про визнання договору купівлі-продажу майна банкрута недійсним та повернення його у власність банкрута (вх. № 20075 від 11.07.2018) та надані учасниками справи документи, суд встановив наступне.

Ухвалою суду від 17.11.2011 прийнято заяву ФОП Стеценка Сергія Володимировича та порушено провадження у справі в порядку ст. ст. 47-49 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції до 19.01.2013).

Постановою господарського суду Харківської області від 12.12.2011 ФОП Стеценка С.В. визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, призначено ліквідатора.

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , батько ОСОБА_1 , у зв`язку з чим було відкрито спадщину.

14.12.2011, тобто, після визнання боржника банкрутом, ОСОБА_3 державним нотаріусом Шостої Харківської державної контори Лучкіною І.М. були видані свідоцтва про право на спадщину за законом - 1/3 частки (1/6 частини квартири) квартири АДРЕСА_2 , а також 1/3 частки (1/3 частини гаража) гаражного боксу у тому числі погріб № 66, цегла, загальною площею 19,2 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Крім того, 14.12.2011 державним нотаріусом Шостої Харківської державної контори Лучкіною І.М. були видані свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_4 (матері ОСОБА_3 ) - 2/3 частки (2/6 частини квартири) квартири АДРЕСА_2 , а також 2/3 частки (2/3 частини гаража) гаражного боксу у тому числі погріб № 66, цегла, загальною площею 19,2 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1 .

У подальшому, 20.02.2012 між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір про поділ спадкового майна, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Корнійчук О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 690.

Згідно з п. 2 вищезазначеного договору право на спадщину підтверджено свідоцтвами про право на спадщину за законом, виданими Шостою Харківською державною нотаріальною конторою 14.12.2011 за реєстром № 5-4936, № 5-4938, №5-4940, № 5-4942. Право власності на спадкове майно на час оформлення цього договору не зареєстровано.

Відповідно до п. 3 договору про поділ спадкового майна від 20.02.2012 до складу спадкового майна, право на яке підтверджене свідоцтвами, вказаними пункті 2 цього договору, входить: 1/2 частина квартири 35 з відповідною частиною місць загального користування, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , та в цілому складається з трьох кімнат житловою площею 54,2 кв.м. загальною площею 78,4 кв.м.; гаражний бокс у тому числі погріб № 66, цегла, загальною площею 19,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Пунктом 4 договору про поділ спадкового майна від 20.02.2012 передбачено, що після укладання цього договору у приватну власність ОСОБА_1 переходить гаражний бокс і погріб № 66, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а у приватну власність ОСОБА_4 переходить 1/2 частка у праві власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Право власності на вищезазначений гаражний бокс було зареєстровано 22.11.2012, а 23.11.2012 між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу гаражного боксу, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Бондаренко Г.Ю. та зареєстрований у реєстрі за № 1391.

Умовами вищезазначеного договору передбачено, що продавець передав у власність, а покупець прийняв у власність гаражний бокс № НОМЕР_1 , загальною площею 19,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Нерухомість належить продавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Шостої Харківської нотаріальної контори 14.12.2011, зареєстрованого в реєстрі за №5-4940, свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Шостої Харківської нотаріальної контори 14.12.2011, зареєстрованого в реєстрі за №5-4942, договору про поділ спадкового майна, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Корнійчук О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 690.

Звертаючись до суду із заявою про визнання договору купівлі-продажу майна банкрута недійсним та повернення його у власність банкрута, арбітражний керуючий Кошовський С.В. посилався на відсутність у ОСОБА_1 під час провадження у справі про банкрутство необхідного обсягу дієздатності для укладання відповідного правочину.

Надаючи правову оцінку даному спору, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу України з процедур банкрутства провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону про банкрутство, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 11 ГПК України суд при розгляді справи керується верховенством права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано ВРУ, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

21.10.2019 введено в дію Кодекс України з процедур банкрутства, частиною 4 Прикінцевих та перехідних положень якого встановлено, що з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Перехід до наступної судової процедури та подальше провадження у таких справах здійснюється відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Закріплений у наведеній нормі принцип незворотності дії закону та інших нормативно-правових актів у часі (lex ad praeterian non valet) полягає в тому, що дія їх не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання ними чинності, за винятком випадку коли закон або інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював і Конституційний Суд України. Зокрема, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп, від 09.02.1999 №1-рп/99, від 05.04.2001 № 3-рп/2001, від 13.03.2012 № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, за загальним правилом норма права діє стосовно фактів і відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто до події, факту застосовується закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали або мали місце (висновок щодо застосування ч. 1 ст. 58 Конституції України, викладений у постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 у справі № 3-1085гс15).

У Рішенні від 03.10.1997 № 4-зп Конституційний Суд України надав роз`яснення стосовно порядку набрання чинності Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами: конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному; звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього; загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше, тобто діє правило Lex posterior derogat priori - "наступний закон скасовує попередній".

Таким чином, залежно від порядку набрання чинності нормативно-правовим актом, може бути застосовано декілька способів його дії у часі. Зокрема, як зазначено в пункті 2 Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99, перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися: 1) негайно (безпосередня дія); 2) шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма); 3) шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).

Під зворотною (ретроактивною) дією акта цивільного/господарського законодавства розуміється поширення його дії на відносини, що виникли до набрання ним чинності.

Системний аналіз викладеного дає змогу виокремити два випадки зворотної дії норм цивільного/господарського законодавства: 1) коли акт законодавства пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність; 2) якщо законодавець встановлює спеціальні випадки зворотної дії актів законодавства.

Положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб. Але це не означає, що цей конституційний принцип не може поширюватися на закони та інші нормативно-правові акти, які пом`якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб. Проте надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті (Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99).

Отже, за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Закріплення названого принципу є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта (Рішення Конституційного Суду України від 13.05.1997 у справі № 1-зп).

Водночас цивільне/господарське законодавство не забороняє застосування нових положень зі зворотною силою, але виключно тоді, коли зворотна дія цих актів, по-перше, встановлена в них самих, а по-друге, якщо темпоральний прояв не суперечить принципу, вираженому в статті 58 Конституції України щодо застосування до події, факту того закону (нормативно-правового акта) під час дії якого вони настали або мали місце.

Саме з такого розуміння принципу дії закону в часі слід виходити під час вирішення питання щодо застосування норм закону, що набрав чинності на зміну попередньому, який регулював аналогічні правовідносини.

Як було зазначено вище, частиною 4 Прикінцевих та перехідних положень Кодекс України з процедур банкрутства встановлено, що з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Перехід до наступної судової процедури та подальше провадження у таких справах здійснюється відповідно до цього Кодексу.

Отже, у даному випадку, не має місце зворотня дія норм Кодексу України з процедур банкрутства у часі.

Тож, оскільки оскаржуваний правочин було укладено 23.11.2012, тобто в період до набрання сили Кодексом України з процедур банкрутства, у даному випадку слід враховувати норми Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції до 19.01.2013, яка діяла на момент порушення провадження у справі та укладання спірного правочину).

Згідно з преамбулою Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (тут і далі - в редакції до 19.01.2013, яка діяла на момент порушення провадження у справі та укладання спірного правочину) цей Закон встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності суб`єкта підприємницької діяльності - боржника або визнання його банкрутом та застосування ліквідаційної процедури, повного або часткового задоволення вимог кредиторів.

Згідно з абз. 6 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури укладення угод, пов`язаних з відчуженням майна банкрута чи передачею його майна третім особам, допускається в порядку, передбаченому цим розділом.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" усі види майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на праві власності або повного господарського відання на дату відкриття ліквідаційної процедури та виявлені в ході ліквідаційної процедури, включаються до складу ліквідаційної маси, за винятком об`єктів житлового фонду, в тому числі гуртожитків, дитячих дошкільних закладів та об`єктів комунальної інфраструктури, які в разі банкрутства підприємства передаються в порядку, встановленому законодавством, до комунальної власності відповідних територіальних громад без додаткових умов і фінансуються в установленому порядку.

Згідно з ч. 1 ст. 52 ЦК України фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Частиною сьомою статті 47 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" передбачено, що у разі визнання громадянина-підприємця банкрутом до складу ліквідаційної маси не включається майно громадянина-підприємця, на яке згідно з чинним законодавством України не може бути звернено стягнення, та майно, яке перебуває у заставі за підставами, не пов`язаними із здійсненням такою особою підприємницької діяльності.

Відповідно до абз. абз. 1, 2 ч. 7 ст. 48 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" постанова господарського суду про визнання громадянина-підприємця банкрутом та виконавчий лист про звернення стягнення на майно громадянина-підприємця направляються судовому виконавцю для здійснення реалізації майна банкрута. Продажу підлягає все майно громадянина-підприємця, за винятком майна, що не включається до складу ліквідаційної маси згідно з цим Законом. У разі необхідності постійного управління нерухомим майном або цінним рухомим майном громадянина-підприємця, визнаного банкрутом, господарський суд призначає для цієї мети ліквідатора та визначає розмір його винагороди. У цьому разі продаж майна громадянина-підприємця здійснюється ліквідатором.

Статтею першою Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" визначено, що ліквідатор - фізична особа, яка відповідно до рішення господарського суду організовує здійснення ліквідаційної процедури боржника, визнаного банкрутом, та забезпечує задоволення визнаних судом вимог кредиторів у встановленому цим Законом порядку.

Згідно з ч. 1 ст. 25 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" ліквідатор з дня свого призначення здійснює такі повноваження: приймає до свого відання майно боржника, вживає заходів по забезпеченню його збереження; виконує функції з управління та розпорядження майном банкрута; здійснює інвентаризацію та оцінку майна банкрута згідно з законодавством; очолює ліквідаційну комісію та формує ліквідаційну масу; вживає заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб; реалізує майно банкрута для задоволення вимог, включених до реєстру вимог кредиторів, у порядку, передбаченому цим Законом; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" після проведення інвентаризації та оцінки майна банкрута ліквідатор розпочинає продаж майна банкрута на відкритих торгах, якщо комітетом кредиторів не встановлено інший порядок продажу майна банкрута.

Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Абзацом 2 ч. 1 ст. 30 ЦК України встановлено, що цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

З огляду на зазначені норми закону, змістом дієздатності є здатність громадянина своїми діями набувати цивільних прав і створювати цивільні обов`язки (правонабувальна здатність); здатність самостійно здійснювати цивільні права та виконувати обов`язки (правоздійснювальна або правовиконавча здатність); здатність своїми діями розпоряджатися належними особі правами (праворозпорядча здатність); здатність нести відповідальність за протиправну поведінку (деліктоздатність).

Оскільки змістом права власності у суб`єктивному значенні є можливість володіння, користування і розпорядження майном, у банкрута як особи, яка перебуває у відповідному статусі, залишається право володіння і користування майном, натомість обмежується право розпорядження (обмеження праворозпорядчої складової дієздатності).

Суд звертає увагу на те, що провадження у справі про банкрутство ФОП Стеценка Сергія Володимировича було порушено на підставі його особистого звернення до суду з відповідною заявою. Таким чином, ОСОБА_1 безумовно був обізнаний про провадження у справі про банкрутство, оскільки саме він подав до суду відповідну заяву.

Відповідно до ст. 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах наданих їй актами цивільного законодавства, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватись від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Тобто, банкрут мав діяти добросовісно, розсудливо, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на підставі, у межах та спосіб, що передбачено положеннями Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (який діяв на момент вчинення оскаржуваного правочину) та цивільним законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Отже, перебуваючи в статусі банкрута, ОСОБА_1 , укладаючи договір про поділ спадкового майна, отримав у власність гараж, яким у подальшому розпорядився на власний розсуд, уклавши договір купівлі-продажу, фактично змінив майно, яке могло бути включено до складу ліквідаційної маси та в подальшому реалізовано задля повного або часткового задоволення вимог кредиторів.

Ухвалою суду від 19.10.2021, залишеною без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 14.02.2022, крім іншого, задоволено заяву керуючого реалізацією про визнання договору про поділ спадкового майна недійсним та застосування наслідків недійсності правочину (вх. № 9555 від 17.04.2019). Визнано договір про поділ спадкового майна від 20.02.2012, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Корнійчук О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 690, недійсним. Застосовано наслідки недійсності правочину шляхом повернення становища сторін у початковий стан.

У вищезазначеній ухвалі суд дійшов висновку про те, що у діях ОСОБА_1 вбачається порушення ч. 2 ст. 203 ЦК України, оскільки банкрут не мав необхідного обсягу дієздатності для укладання договору про поділ спадкового майна.

З огляду на те, що договір про поділ спадкового майна від 20.02.2012, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Корнійчук О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 690, визнано недійсним, а договір купівлі-продажу гаражного боксу, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Бондаренко Г.Ю. та зареєстрований у реєстрі за № 1391, укладений, крім іншого, на підставі договору про поділ спадкового майна від 20.02.2012, суд доходить висновку про те, що договір купівлі-продажу гаражного боксу, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Бондаренко Г.Ю. та зареєстрований у реєстрі за № 1391, є нікчемним в силу закону.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України).

Отже, нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини).

Суд зауважує на тому, що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Обраний керуючим реалізацією спосіб захисту як визнання недійсним нікчемного правочину не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав.

Згідно з ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

З огляду на вищевикладене, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви керуючого реалізацією про визнання договору купівлі-продажу майна банкрута недійсним та повернення його у власність банкрута (вх.№20075 від 11.07.2018) та вважає за необхідне у її задоволенні відмовити.

Стосовно заяви ОСОБА_2 про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин суд зазначає, що з огляду на відмову в задоволенні заяви керуючого реалізацією про визнання договору купівлі-продажу майна банкрута недійсним та повернення його у власність банкрута (вх. № 20075 від 11.07.2018), відсутні підстави для розгляду заяви ОСОБА_2 .

Керуючись ст. ст. 58-67, 113, 130-133 Кодексу України з процедур банкрутства, ст. ст. 232-235 ГПК України, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні заяви керуючого реалізацією про визнання договору купівлі-продажу майна банкрута недійсним та повернення його у власність банкрута (вх. № 20075 від 11.07.2018).

Ухвалу направити керуючому реалізацією, банкруту, кредиторам, ТОВ "КУА "Фінекс-Капітал", ОСОБА_2 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги в строки, передбачені ст. 256 ГПК України.

Повний текст ухвали суду складено та підписано 03 квітня 2023 року.

Суддя Усатий В.О.