ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"05" квітня 2023 р. м. Рівне Справа №918/739/18

Господарський суд Рівненської області у складі судді О.Андрійчук ,за участю секретаря судового засідання О.Гуменюк, розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Барсервіс" про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, у справі

за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Барсервіс"

про стягнення заборгованості в сумі 15 092 277,56 грн,

за участю представників сторін:

від заявника (боржника, відповідача): К. Бойчук, ордер ВЕ № 1003786 від 24.01.2023,

від стягувача (позивача): Є. Канципа, дов. від 27.01.2022,

УСТАНОВИВ:

У провадженні Господарського суду Рівненської області перебувала справа № 918/739/18 за позовом АТ КБ "ПриватБанк"до ТОВ "Барсервіс"про стягнення заборгованості в сумі 15 092 277,56 грн.

Рішенням суду від 25.02.2019 позов задоволено, стягнуто з ТОВ "Барсервіс"на користь АТ КБ "ПриватБанк" 7 161 853,220 грн заборгованості по сплаті лізингових платежів в рахунок вартості майна, 7 644 704,23 грн заборгованості з винагороди за користування майном, 3 044 845,55 грн пені та 267 771,05 грн судового збору.

07.05.2019 на виконання рішення суду видано наказ про стягнення з ТОВ "Барсервіс"на користь АТ КБ "ПриватБанк"7 161 853.20 грн заборгованості по сплаті лізингових платежів в рахунок вартості майна, 7 644 70,23 грн заборгованості з винагороди за користування майном, 3 044 845,55 грн пені та 267 771,05 грн судового збору.

17.01.2023 від ТОВ "Барсервіс" надійшла заява про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою суду від 19.01.2023 заяву ТОВ "Барсервіс" про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, призначено до розгляду у судовому засіданні на 30.01.2023.

Ухвалою суду від 30.01.2023 розгляд заяви відкладено на 10.02.2023.

Ухвалою суду від 10.02.2023 розгляд заяви відкладено на 20.02.2023.

Розпорядженням керівника апарата суду від 20.02.2023 № 03-04/5/2023 у зв`язку з перебуванням судді В. Войтюка на лікарняному з 20.02.2023, відповідно до п. 2.3.25, 2.3.49-2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний автоматизований розподіл справи № 918/739/18, за результатами якого справу передано на розгляд судді О. Андрійчук.

Ухвалою суду від 21.02.2023 справу № 918/739/18 прийнято до свого провадження суддею О. Андрійчук, заяву ТОВ "Барсервіс" про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, призначено до розгляду в судовому засіданні на 06.03.2023.

У судовому засіданні 06.03.2023 оголошено перерву до 05.04.2023 .

Згідно з ч. 3 ст. 328 ГПК України суд розглядає заяву в десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням стягувача та боржника і постановляє ухвалу. Неявка стягувача і боржника не є перешкодою для розгляду заяви.

Суд, розглянувши заяву про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, вважає за необхідне зазначити таке.

Заява ТОВ "Барсервіс" обґрунтована тим, що рішенням Господарського суду Рівненської області стягнуто з ТОВ "Барсервіс" на користь АТ КБ "ПриватБанк", зокрема 7 161 853.20 грн заборгованості по сплаті лізингових платежів в рахунок вартості майна.

Заразом договір фінансового лізингу, на підставі якого виникла заборгованість, був розірваний в односторонньому порядку АТ КБ «ПриватБанк» за його письмовим повідомленням від 07.09.2020, у наслідок чого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Є.Остапенком вчинено виконавчий напис № 22866 від 28.10.2020 про звернення стягнення на предмет лізингу за договором фінансового лізингу, складено акт опису і передачі майна від 21.12.2020, за яким об`єкт лізингу фактично переданий (повернутий) АТ КБ «ПриватБанк». Заявник, посилаючись на вимоги, зокрема ч. 1, 3 ст. 693 ЦК України, за якими якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати, вважає, що наказ у цій справі, виданий на примусове виконання рішення в частині суми, яка відшкодовує вартість предмета лізингу, у розмірі 7 161 853,20 грн, слід визнати таким, що не підлягає виконанню.

Натомість АТ КБ "ПриватБанк", заперечуючи проти задоволення заяви, вказує, що ст. 693 ЦК України можуть бути лише підставою вимоги лізингоодержувача про повернення сплачених ним в рахунок вартості предмету лізингу коштів, якої (вимоги) ТОВ «Барсервіс» не пред`являло ні в судовому, ні в позасудовому порядку, тобто сама по собі норма не може бути підставою для визнання наказу Господарського суду Рівненської області про примусове виконання рішення від 25.02.2019 у справі № 918/739/18 таким, що не підлягає виконанню в частині.

У свою чергу, ТОВ «Барсервіс», надаючи додаткові обґрунтування з урахуванням заперечень стягувача, зазначає, що на підставі ст. 693 ЦК України факт розірвання договору фінансового лізингу призводить до того, що присуджена за рішенням суду попередня оплата (лізингові платежі) повинна бути повернута, тобто знята з обов`язку її оплати. Зняття обов`язку сплати присудженою за рішенням суду попередньої оплати можливе через застосування такого процесуального інструменту, як визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. У даному випадку, на думку заявника, сплата попередньої оплати та присудження за рішенням суду сплатити попередню оплату є тотожними обставинами за своїми наслідками у разі розірвання договору купівлі-продажу, де єдиним наслідком є припинення права у продавця на попередню оплату, як у вигляді її тримання у себе, так і у вигляді права на її отримання (стягнення) за судовим рішенням (судовим наказом).

Судом установлено, що правовідносини сторін у цій справі виникли з договору фінансового лізингу.

Частиною 1 ст. 292 ГК України визначено, що лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів. Правове регулювання лізингу здійснюється відповідно до цього Кодексу та інших законів.

За приписами ч. 2, 3 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених параграфом 6 глави 58 ЦК України та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Аналогічне визначення договору лізингу міститься у ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг». За ст. 4 цього Закону лізингоодержувач - фізична або юридична особа, яка отримує право володіння та користування предметом лізингу від лізингодавця.

За ч. 2, 3 ст. 10 Закону України «Про фінансовий лізинг» обов`язками лізингодавця є: у передбачені договором строки надати лізингоодержувачу предмет лізингу у стані, що відповідає його призначенню та умовам договору; попередити лізингоодержувача про відомі йому особливі властивості та недоліки предмета лізингу, що можуть становити небезпеку для життя, здоров`я, майна лізингоодержувача чи інших осіб або призводити до пошкодження самого предмета лізингу під час користування ним; відповідно до умов договору своєчасно та у повному обсязі виконувати зобов`язання щодо утримання предмета лізингу; відшкодовувати лізингоодержувачу витрати на поліпшення предмета лізингу, на його утримання або усунення недоліків у порядку та випадках, передбачених законом та/або договором; прийняти предмет лізингу в разі дострокового розірвання договору лізингу або в разі закінчення строку користування предметом лізингу. Лізингодавець може мати інші права та обов`язки відповідно до умов договору лізингу, цього Закону та інших нормативно-правових актів.

Лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу та вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів (ч. 2 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг»).

Пунктами 3, 7 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингоодержувач зобов`язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі; у разі закінчення строку лізингу, а також у разі дострокового розірвання договору лізингу та в інших випадках дострокового повернення предмета лізингу, лізингоодержувач зобов`язаний повернути предмет лізингу у стані, в якому його було прийнято у володіння, з урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором.

Належне виконання лізингоодержувачем обов`язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг

майна. У справі, що розглядається, лізингоодержувач не виконував зобов`язань з оплати лізингових платежів належним чином, що призвело до виникнення заборгованості за договором, у зв`язку із чим, як зазначалося, Господарським судом Рівненської області 25.02.2019 ухвалене рішення, за яким з боржника стягнута у тому числі сума відшкодування частини вартості предмета лізингу в розмірі 7 161 853,20 грн.

У подальшому (21.12.2020) предмет лізингу повернутий лізингодавцю у зв`язку з одностороннім розірванням договору фінансового лізингу.

У силу вимог ч. 3 ст. 651 ЦК України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» відмова від договору лізингу є вчиненою з моменту, коли інша сторона довідалася або могла довідатися про таку відмову.

Приписами ч. 2-4 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

На правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж (відповідний правовий висновок викладений постановах Верховного Суду від 09.07.2018 у справі № 911/2449/17, від 26.04.2018 у справі № 911/3483/16, від 21.02.2020 у справі № 910/10191/17).

Приписами ч. 2 ст. 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно з ч. 1 ст. 697 ЦК України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин.

Якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати (ч. 1, 2 ст. 693 ЦК України).

Заявник зазначає, що сплата попередньої оплати та присудження за рішенням суду сплатити попередню оплату є тотожними обставинами за своїми наслідками у разі розірвання договору купівлі-продажу, де єдиним наслідком є припинення права у продавця на попередню оплату, як у вигляді її тримання у себе, так і у вигляді права на її отримання (стягнення) за судовим рішенням (судовим наказом). Натомість стягував, як зазначалося, стверджує, що ч. 2 ст. 693 ЦК України може бути лише підставою для вимоги про повернення сплачених в рахунок вартості предмету лізингу коштів, однак сама по собі не може бути підставою для визнання наказу таким, що не підлягає виконанню.

Оцінивши доводи сторін в розрізі процесуального законодавства, яким визначено підстави для визнання наказу таким, що не підлягає до виконання, суд зазначає таке.

Приписами ч. 1, 2 ст. 328 ГПК України унормовано, що суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Наведені підстави для визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання) та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом наказу, зокрема: видача наказу за рішенням, яке не набрало законної сили; помилкової видачі наказу, якщо вже після видачі наказу у справі рішення суду було скасоване; видачі наказу двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу наказу вже після видачі його дубліката; пред`явлення наказу до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього наказу до виконання (аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16.01.2018 у справі № 755/15479/15-ц).

У цій справі йдеться про наявність (відсутність) матеріально-правової підстави: припинення обов`язку боржника сплачувати на користь стягувача грошові кошти в частині відшкодування вартості предмета лізингу.

На думку заявника, його обов`язок зі сплати частини коштів, стягнутих за судовим рішенням, припинився на підставі юридичного факту розірвання договору фінансового лізингу та норми матеріального права, зокрема ст. 693 ЦК України.

Щодо ст. 693 України, то вона пов`язується із фактом реального перерахування покупцем продавцю суми попередньої оплати, який, у свою чергу, надає право покупцю вибір між двома можливими варіантами: право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Однак судом із наявних матеріалів справи установлено, що боржником у цій справі жодних проплат в рахунок відшкодування вартості предмета лізингу не здійснювалося, отже, вказана норма не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки фактичні обставини не відповідають змісту правового регулювання, закріпленого у ч. 2 ст. 693 ЦК України.

Зважаючи на викладене, безпідставним є твердження стягувача (в розрізі спірних правовідносин) про те, що ч. 2 ст. 693 ЦК України може бути лише підставою для вимоги про повернення сплачених в рахунок вартості предмету лізингу коштів, однак сама по собі не може бути підставою для визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, так як у боржника відсутній предмет вимоги відшкодована вартість (як повністю, так і частково) предмета лізингу.

У свою чергу, за змістом ч. 2 ст. 328 ЦК України визнання наказу таким, що не підлягає

виконанню, пов`язується із відсутністю (припиненням) обов`язку боржника.

Згідно зі ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу.

Ураховуючи структуру та зміст лізингових платежів, ці платежі не є рівнозначними платі за користування, на відміну від орендної плати, позаяк містять в собі таку складову, як відшкодування частини вартості предмета лізингу, і з моменту розірвання договору лізингу зобов`язання лізингодавця щодо передачі об`єкта лізингу у власність лізингоодержувача є припиненим, відповідно в лізингоодержувача припинилось зобов`язання щодо відшкодування вартості цього об`єкта.

При цьому умовами укладеного між сторонами договору не передбачено, що у випадку розірвання договору за ініціативою лізингодавця лізинговий платіж буде вважатись платою за користування об`єктом лізингу (подібні правові позиції викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19, постанові Верховного Суду від 15.01.2021 у справі № 904/2357/20).

Отже, з розірванням договору фінансового лізингу у боржника припинився обов`язок зі сплати такої складової лізингового платежу, як відшкодування вартості об`єкта лізингу.

Окремо суд зазначає, що у боржника, виходячи з фактичних обставин справи (зважаючи на відсутність проплат в рахунок відшкодування вартості предмета лізингу), відсутній будь-який інший правовий механізм захисту його прав (зокрема, вимагати стягнення з позивача вказаної суми, у тому числі в судовому порядку), окрім як визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, який оптимізує діяльність двох взаємозобов`язаних осіб. Ця оптимізація полягає в усуненні зустрічного переміщення однорідних цінностей, що становлять предмети взаємних зобов`язань, зменшує ризик сторін, який виникає при здійсненні виконання, а також їх витрати, пов`язані з виконанням.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав, передбачених ст. 328 ГПК України, для задоволення заяви ТОВ "Барсервіс" про визнання наказу частково таким, що не підлягає виконанню.

Про виправлення помилки у виконавчому документі та визнання його таким, що не підлягає виконанню, суд постановляє ухвалу. Ухвала суду за результатами розгляду заяви може бути оскаржена у порядку, встановленому цим Кодексом (ч. 4, 5 ст. 328 ГПК України).

Керуючись ст. 234, 235, 328 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Барсервіс" про визнання наказу частково таким, що не підлягає виконанню, задовольнити.

Визнати наказ Господарського суду Рівненської області від 07.05.2019 у справі № 918/739/18 таким, що не підлягає виконанню, в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Барсервіс" на користь Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" 7 161 853.20 грн заборгованості по сплаті лізингових платежів в рахунок вартості майна.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена в порядку і строки, визначені ст. 254-257 ГПК України.

Інформацію по справі, що розглядається, можна отримати на сторінці суду на офіційному вебпорталі судової влади України в мережі Інтернет за вебадресою: http://rv.arbitr.gov.ua/sud5019/.

Ухвала підписана 05.04.2023.

Суддя О.Андрійчук