РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

30.03.2023Справа № 910/13786/16 (910/10994/22)

За позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ГРОСЕР"

до акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКИЙ БУДІВЕЛЬНО-ІНВЕСТИЦІЙНИЙ БАНК"

за участю ОСОБА_1 та ТОВ "АЛДІ ЕСТЕЙТ"

про визнання правочинів недійсними № 910/13786/16

Суддя Пасько М.В.

Представники:

від позивача Кравченко Р.М., Біленький М.В.

від відповідача Щиглов Є.О.

В судовому засіданні приймали участь: Айдинян А.В. - представник ОСОБА_1

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

В провадженні судді Паська М.В. перебуває справа № 910/13786/16 про банкрутство товариства з обмеженою відповідальністю "ГРОСЕР".

Позивач звернувся до суду з позовною заявою в межах справи № 910/13786/16.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.10.22 відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 24.11.2022.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.11.2022 відкладено підготовче засідання на 24.01.2023.

18.01.2023 від позивача надійшло клопотання про витребування доказів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.01.2023 задоволено заяву позивача про витребування доказів.

09.01.2023 від ОСОБА_1 надійшло клопотання про залучення в якості третьої особи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.01.2023 залучено до участі у справі № 910/13786/16 (910/10994/22) ОСОБА_1 в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача та відкладено розгляд справи на 09.02.2023.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.01.2023 залучено до участі у справі № 910/13786/16 (910/10994/22) ТОВ "АЛДІ ЕСТЕЙТ" в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача та відкладено підготовче засідання на 14.03.2023.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.03.2023 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 30.03.2023.

Розглянувши матеріали справи, суд, -

ВСТАНОВИВ:

В поданій позовній заяві ліквідатор Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРОСЕР" - арбітражний керуючий Кравченко Р.М. просить визнати недійсними:

- правочин (господарську угоду), а саме іпотечний договір від 25.12.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В, за реєстровим №13045, укладений між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДЛЬНІСТЮ "ГРОСЕР" () та АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ "УКРАЇНСЬКИЙ БУДІВЕЛЬНО-ІНВЕСТИЦІЙНИЙ БАНК" ();

- правочин (господарську угоду), а саме іпотечний договір від 31.07.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В, за реєстровим № 4047, укладений між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДЛЬНІСТЮ "ГРОСЕР" () та АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ "УКРАЇНСЬКИЙ БУДІВЕЛЬНО-ІНВЕСТИЦІЙНИЙ БАНК" ();

- окрему частину правочину (господарської угоди), а саме лист ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ГРОСЕР" () від 22.05.2015 року вих. №22-05/15.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржувані договори та лист є фраудаторними правочинами, тобто такими, що умисно вчинені для створення приводів та підстав для виведення з власності Банкрута ліквідних активів та зосередження їх в володінні третіх осіб.

Вказані правочини не мають жодного комерційного прибутку для Банкрута, ні від Банку, ні від юридичних осіб, зобов`язання за якими забезпечували оскаржувані договори, тобто є безоплатними правочинами (безвідплатними договорами за своє суттю). Адже на їх виконання одна сторона може отримати у власність майно/актив, не надаючи нічого рівноцінного/еквівалентного іншій стороні (відсутній цивільний оборот товарів/робіт/послуг).

Позивач зазначає, що наслідками укладання між ТОВ "ГРОСЕР" та АТ "УКРБУДІНВЕСТБАНК" іпотечного договору від 25.12.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В, за реєстровим №13045, та іпотечного договору від 31.07.2014 року, посвідченого Морозовою С.В, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим номером 4047, є втрата основних ліквідних активів Банкрута.

На виконання судових рішень, Відповідачем надані суду наступні документи - завірені копії:

- іпотечного договору від 25.12.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В, за реєстровим №13045, укладеного між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ГРОСЕР" () та АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ "УКРАЇНСЬКИЙ БУДІВЕЛЬНО- ІНВЕСТИЦІЙНИЙ БАНК" ();

- договору про внесення змін №1 до іпотечного договору від 25.12.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В, за реєстровим № 13045 від 03 червня 2014 року;

- договору про внесення змін №2 до іпотечного договору від 25.12.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В, за реєстровим № 13045 від 24 грудня 2014 року;

- іпотечного договору від 31.07.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В, за реєстровим № 4047, укладеного між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ГРОСЕР" () та АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ "УКРАЇНСЬКИЙ БУДІВЕЛЬНО- ІНВЕСТИЦІЙНИЙ БАНК" ();

- договору про внесення змін №1 до іпотечного договору від 31.07.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В, за реєстровим № 13045 від 24 грудня 2014 року;

- листа ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ГРОСЕР" () від 22.05.2015 року вих. № 22-05/15.

Також судом отримано від Відповідача:

- Пояснення від 14 березня 2023 р.;

Крім того, від 3-ї особи, без самостійних вимог на стороні відповідача - ОСОБА_1 надійшли наступні процесуальні документи:

- Відзив на позов про визнання недійсним правочинів;

- Письмові пояснення від 06 лютого 2023 року;

- Письмові пояснення від 10 березня 2023 року

Додатково від Позивача судом отримано:

- Відповідь на пояснення третьої особи щодо позову по справі № 910/13786/16 (910/10994/22), до якої додані письмові докази на обґрунтування вимог Позову;

- Письмові пояснення по справі № 910/13786/16 (910/10994/22);

- Заперечення на Письмові пояснення третьої особи ОСОБА_1 від 10.03.2023 року;

- Заперечення на Пояснення Відповідача АТ "Укрбудінвестбанк" від 14.03.2023 року.

У судовому засіданні 30.03.2023 року сторони висловили свої позиції щодо поданого позову:

- Арбітражний керуючий Кравченко Р.М. - ліквідатор ТОВ "ГРОСЕР" підтримав позов, прохав його задовольнити. Крім того, зазначив, що підставою для звернення з таким процесуальним документом стало ознайомлення його з матеріалами справи № 910/13786/16 (910/26420/15) та виявлення фактів учинення Банкрутом правочинів, наслідком яких було виведення усіх активів підприємства з його володіння.

Вказав на наявність чітких ознак фраудаторності оскаржуваних правочинів: безоплатну передачу певних прав на активи Банкрута третій особі, забезпечувальний характер та наслідки їх виконання - вибуття з володіння Товариства всіх активів, що і призвело до неплатоспроможності Підприємства та відкриття провадження у справі про банкрутство.

- Представник Банку - адвокат Щиглов Є.О., який заперечив проти доводів, викладених у Позові, прохав залишити його без розгляду, посилаючись на те, що питання дійсності оскаржуваних правочинів розглядалися в інших справах за участю боржника, зазначив на наявність підстав застосування строку позовної давності та звернув увагу, що лист ТОВ "ГРОСЕР" від 22.05.2015 року вих. №22-05/15 по суті не є правочином.

- Представник ОСОБА_1 - адвокат Айдинян А.В., яка також заперечила проти задоволення позову та вказала аналогічні з представником Банку підстави для відмови у задоволенні та зазначила, що Позивачем обрано неналежний спосіб захисту;

- Представник ТОВ "ГРОСЕР" - адвокат Біленький М.В., який вказав на необхідність задоволення Позову, виходячи з того, що оскаржувані правочини вчинені на шкоду Банкруту, заперечив проти доводів представника Відповідача про розгляд питання недійсності правочинів у інших справах, навів обґрунтування - з точки зору Закону - що лист ТОВ "ГРОСЕР" від 22.05.2015 року вих. №22-05/15 є дійсно правочином, а також пояснив що подання позову про визнання правочинів фраудаторними є найбільш ефективним способом захисту, так як дозволяє повернути Банкруту втрачене майно.

У встановлені Законом терміни Відповідач відзиву на Позовну заяву до суду не направив.

Проте, у Поясненнях від 14 березня 2023 року Відповідачем зазначено, що він не погоджується із вказаним Позовом, пояснюючи наступне: оскаржувані правочини були предметами дослідження у справах №№ 905/2353/16, 910/26429/15, в зазначених справах Вищий господарський суд встановив певні обставини, якими - на його думку - було перевірено відповідність укладених іпотечних договорів вимогам чинного в Україні законодавства, в т.ч. вимогам ст.203 та ст.215 ЦК України, а також правомірність відчуження заставного (іпотечного) майна на підставі даних договорів. Також наведено позицію, у відповідності до якої лист ТОВ "ГРОСЕР" від 22.05.2015 року вих. № 22-05/15 не підпадає під ознаки правочину.

ОСОБА_1 - як 3-ю особою, без самостійних вимог на стороні відповідача у Письмових пояснення від 10 березня 2023 року вказано на те, що Позивач обрав неефективний спосіб захисту - гіпотетичне визнання іпотечного договору недійсним не призведе до захисту прав Позивача.

Також - раніше - 06 лютого 2023 року ОСОБА_1 складено Письмові пояснення, в яких відображено аргументовані - на його думку - наступні твердження щодо Позову:

1.Ліквідатором хибно кваліфіковано іпотечний договір фіктивним.

2.Відсутні підстави для кваліфікації іпотечного договору фраудаторним.

3.Існує необхідність застосування строків позовної давності.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.08.2016 року порушено провадження у справі № 910/13786/16 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРОСЕР" (02660, м. Київ., вул. Алма-Атинська, 8, Ідентифікаційний код в ) та призначено розпорядником майна арбітражного керуючого Гулу Я.О.

Постановою Господарського суду міста Києва від 17.10.2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Гросер" (02660, м.Київ., вул..Алма-Атинська, 8, Ідентифікаційний код в ) визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором призначено арбітражного керуючого Кравченка Радіона Миколайовича.

Позивач звернувся до суду з позовною заявою в межах справи № 910/13786/16.

Частиною 6 статті 12 ГПК України встановлено, що господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених".

Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 20 ГПК України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.

Згідно частини 1 статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства, спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Частиною 2 статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника. Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України. Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.

Таким чином, вирішення даного спору підлягає саме Господарським судом міста Києва в межах справи № 910/13786/16 про банкрутство ТОВ "ГРОСЕР".

Відповідно до частин 2 та 3статті 4 ГПК України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Частиною 1статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частин 1 та 2статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Як встановлено судом, 25.12.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Гросер" (Позивач) та Публічним акціонерним товариством "Український будівельно-інвестиційний банк" (Відповідач) укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В, за реєстровим №13045.

Відповідно до іпотечного договору Банкрут є майновим поручителем:

- Товариства з обмеженою відповідальністю "НВК НРУПП" по кредитному договору №LV/U/04-0253 від 25 грудня 2013 року, укладеного між ТОВ "НВК НРУПП" та АТ "Укрбудінвестбанк",

- Товариства з обмеженою відповідальністю "ДОБРОДІЯ ФУДЗ" по кредитному договору №LV/U/04-0254 від 25 грудня 2013 року, укладеного між ТОВ "ДОБРОДІЯ ФУДЗ" та АТ "Укрбудінвестбанк",

- Товариства з обмеженою відповідальністю "Авточист плюс" по кредитному договору №LV/U/04-0255 від 25 грудня 2013 року, укладеного між ТОВ "Авточист плюс" та АТ "Укрбудінвестбанк".

Відповідно до п.1.2 іпотечного договору в забезпечення виконання зобов`язань, вказаних в п.1.1 цього договору, ТОВ "ГРОСЕР" на умовах, передбачених цим договором, передав в іпотеку:

- нежитлове приміщення, виробничо-складську будівлю з вбудованими офісними приміщеннями літ. Б, загальною площею 1665,8 кв. м., що знаходиться за адресою: Київська область, місто Бориспіль, вулиця Броварська, будинок №11;

- ДОК ДБХ літ. В, загальною площею 220,8 кв. м., що знаходиться за адресою: Київська область, місто Бориспіль, вулиця Броварська будинок № 11 (колишня вулиця Броварська, 7);

- земельну ділянку, на якій знаходяться нежитлові приміщення, вказані у 1.2.2 іпотечного договору, площею 0,8013 га (кадастровий номер ділянки :06:006:0016), що знаходиться за адресою: Київська область, місто Бориспіль, вулиця Броварська будинок № 11.

03.06.2014 року між Банкрутом та Відповідачем укладено договір про внесення змін №1 до іпотечного договору, посвідченого Морозовою С.В, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 25 грудня 2013 року за реєстровим номером 13045, відповідно до якого внесено зміни до вищезазначеного іпотечного договору, а саме виключивши з договору Товариство з обмеженою відповідальністю "ДОБРОДІЯ ФУДЗ" .

24.12.2014 року між Банкрутом та Відповідачем укладено договір про внесення змін №2 до іпотечного договору, посвідченого Морозовою С.В, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 25 грудня 2013 року за реєстровим номером 13045, який вніс зміни до вищезазначеного іпотечного договору, а саме вказавши строк погашення заборгованості до 24.12.2015 за кредитними договорами № LV/U/04-0253 від 25 грудня 2013 року та № LV/U/04-0255 від 25 грудня 2013 року.

Крім того, відповідно до іпотечного договору від 31.07.2014 року укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "ГРОСЕР" (Іпотекодавець) та Публічним акціонерним товариством "Український будівельно-інвестиційний банк" (Іпотекодержатель), посвідченого Морозовою С.В, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим номером 4047, Банкрут виступав майновим поручителем ТОВ "Продзернопром" за кредитним договором №LV/U/04-0281 від 22 липня 2014 року, укладеного між ТОВ "Продзернопром" та АТ "Укрбудінвестбанк".

Однак, в зв`язку із складним фінансовим становищем Товариство з обмеженою відповідальністю "Авточист плюс", як і Товариство з обмеженою відповідальністю "НВК ГРУПП", належним чином зобов`язання по кредитних договорах №LV/U/04-0253 та №LV/U/04-0255 від 25.12.2013 не змогли виконати, чим порушили умови відповідних кредитних договорів.

У зв`язку з чим, Банк звернувся до ТОВ "Продзернопром" та ТОВ "Авточист плюс" з вимогами про погашення заборгованості №363 від 02.04.2015 року та №365 від 02.04.2015 року, в яких зазначено, що у зв`язку з несвоєчасним погашенням відсотків та кредиту наявна прострочена заборгованість, у зв`язку з чим відповідно до п.2.16 кредитних договорів банк має право достроково вимагати погашення наданого позичальнику кредиту. Вимагав впродовж 10 днів з моменту направлення вимог сплатити банку заборгованість.

Також, Банк звернувся до Банкрута з вимогою про погашення заборгованості № 540 від 28.04.2015 року, в якій керуючись ст. 35,38 Закону України "Про іпотеку" вимагав впродовж 30 днів з моменту отримання цієї вимоги сплатити АТ "Укрбудінвестбанк" 1.115.970,46 грн. в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №LV/U/04-0253 та 879 755,25 грн. в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №LV/U/04-0255 від 25.12.2013. Повідомлено, що у випадку, якщо заборгованість за кредитним договором не буде погашена протягом 30 днів АТ "Укрбудінвестбанк" задовольнить свої вимоги за рахунок предмета іпотеки шляхом його продажу третім особам за ціною, визначеною експертним шляхом. Дана вимога отримана Банкрутом 13.05.2015 року.

У відповідь ТОВ "НВК ГРУПП" та ТОВ "Авточист плюс" повідомили про те, що у зв`язку із складним фінансовим становищем не мають можливості виконати свої зобов`язання по кредитним договорам. Та, зазначили, що не заперечують проти проведення відповідної процедури відповідно до вимог чинного законодавства та умов іпотечного договору.

Також, Банкрут листом вих. №22-05/15 від 22.05.2015 року надав відповідь на вимогу про погашення заборгованості Відповідачу в якій зазначив, що не має можливості виконати свої зобов`язання за укладеними іпотечними договорами. Та, повідомлено, що у разі невиконання своїх зобов`язань за іпотечним договором, ТОВ "ГРОСЕР" не заперечує проти проведення відповідної процедури згідно до вимог чинного законодавства України та умов іпотечного договору.

Відповідно до ч.1 статті 35 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Згідно з ч.1 статті 36 Закону України "Про іпотеку" сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частиною 3 статті 36 Закону України "Про іпотеку" встановлено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

- передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону;

- право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Так, відповідно до п.6.1 іпотечного договору, іпотекодержатель набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або часткового невиконання іпотекодавцем умов договору та/або умов кредитного договору.

Згідно з п.6.2 іпотечного договору, звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізація на розсуд іпотекодержателя: або за рішенням суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або в позасудовому порядку.

Пунктом 6.3.2 іпотечного договору передбачено, що якщо іпотекодержатель приймає рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, то задовольнити свої вимоги він може на свій розсуд одним із наступних способів, зокрема: іпотекодержатель набуває права від свого імені продавати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу з дотриманням умов, визначених в Законі України "Про іпотеку".

Умови цього пункту іпотечного договору є застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя. Яке прирівнюється за своїми правовими наслідками до договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

У зв`язку з наявністю застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в іпотечному договорі, Відповідач прийняв рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку шляхом його продажу від свого імені будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

Так, 03.09.2015 року між Публічним акціонерним товариством "Український будівельно-інвестиційний банк" (іпотекодержатель за іпотечним договором, продавець) та товариством з обмеженою відповідальністю "Джи Ес Груп" (покупець) укладено:

- договір купівлі продажу від 03.09.2015 року, посвідчений Морозовою С.В, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим номером 4535, відповідно до умов якого продавець передає у власність покупцю, а покупець приймає нежитлове приміщення, виробничо-складську будівлю з вбудованими офісними приміщеннями (літ. Б), загальною площею 1665,8 кв. м., що знаходиться за адресою: Київська область, місто Бориспіль, вулиця Броварська, будинок №11;

- договір купівлі продажу від 03.09.2015 року, посвідчений Морозовою С.В, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим номером 4538, відповідно до умов якого продавець передає у власність покупцю, а покупець приймає ДОК ДБХ (літ. В), загальною площею 220,8 кв. м., що знаходиться за адресою: Київська область, місто Бориспіль, вулиця Броварська будинок № 11;

- договір купівлі продажу від 03.09.2015 року, посвідчений Морозовою С.В, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим номером 4538, відповідно до умов якого продавець передає у власність покупцю, а покупець приймає земельну ділянку, розміром 0,8013 га, для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, яка знаходиться за адресою: Київська область, місто Бориспіль, вулиця Броварська будинок № 11, кадастровий номер ділянки :06:006:0016.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають з договорів та інших правочинів.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною 2 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства передбачено, що, правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав:

- боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог;

- боржник уклав договір із заінтересованою особою;

- боржник уклав договір дарування.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з ч. 2 та 3 ст. 13 Цивільного кодексу України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 Цивільного кодексу України).

З моменту набуття статусу учасника у справі про банкрутств арбітражний керуючий набув додаткових процесуальних прав, повноважень та обов`язків. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 42 КУзПБ арбітражний керуючий набув процесуального права/повноваження на вчинення процесуальної дії, а саме подання до господарського суду заяви про визнання недійсними правочинів вчинених боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство.

Таким чином, арбітражний керуючий має право подавати заяви та позови про визнання недійсними будь-яких правочинів укладених Боржником із застосуванням загальних та спеціальних нор матеріального права, які визначають підстави недійсності цих правочинів/договорів та існували на момент укладення договору (вчинення правочину).

Крім того, наявність окремих підстав для оскаржування правочинів (договорів) не позбавляють Суд кваліфікувати відповідний правочин як недійсний чи нікчемний і з інших підстав.

Відповідно за наявності декількох варіантів та підстав визнання правочину недійсним, то Суд на власний розсуд має право та обов`язок на власний розсуд обрати найбільш оптимальний.

Судовий розсуд - це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами передбаченими Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", Кодексом України з процедур банкрутства, ГПК України та іншими нормативно-правовими актами, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення (дії), встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), найбільш оптимальний в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення конкретної справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу. (п. 32 Постанови ВС від 13.02.2019 р. у справі № 927/84/16, посилання за https://reyestr.court.gov.ua/Review/79990944)

Визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України і загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, серед яких: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Стаття 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закон про банкрутство) та ст. 42 КУзПБ містить спеціальні норми матеріального права, які визначають підстави недійсності договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону про банкрутство "Визнання недійсними правочинів (договорів) та спростування майнових дій боржника

1.Правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора з таких підстав:

боржник безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог;

боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку;

боржник до порушення справи про банкрутство взяв на себе зобов`язання, в результаті чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим;

боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови, що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів;

боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів боржнику перевищувала вартість майна;

боржник прийняв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.".

У ст. 42 КУзПБ та ст. 20 Закону про банкрутство передбачено, що можуть визнаватися недійсними не лише правочини, але й спростовуватися майнові дії боржника. Майнові дії боржника - це вид юридичних дій, як-то вчинки, що здійснені боржником або від імені боржника і мають матеріальний вираз у формі документу будь-якого правочину (угоди, договору), розпорядчого документу, акту, пов`язаного з волевиявленням боржника як суб`єкта правовідносин на відчуження майнових активів боржника або відмову від них.

Отже, спростування майнових дій виступає як заперечення, відхилення, оспорення фактичних даних чи обставин, що визначають правомірність майнових дій боржника, та може мати форму визнання недійсними (незаконними, нечинними) дій боржника, які вчинені на підставі рішень власника або його органів управління (керівника боржника, власника боржника, загальних зборів боржника тощо).

Статтею 42 КУзПБ та ст. 20 Закону про банкрутство встановлені підстави для визнання недійсними правочинів, вчинених боржником у підозрілий період, наслідком яких стала його неспроможність або неможливість виконання ним зобов`язань перед кредиторами.

Сумнівність правочинів та майнових дій боржника, вчинених ним у підозрілий період презюмується.

Правова презумпція сумнівності правочинів та майнових дій боржника (у справі про банкрутство) передбачає, що правочини (договори, майнові дії) боржника, що вчинені у цей період часу є сумнівними і можуть бути визнані недійсними на підставі спеціальної норми Закону. (п. 32 Постанови ВС від 31.01.2019 р. у справі № 910/6179/17).

З конструкції ч. 3 ст. 13 Цивільного кодексу України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом.

Недійсність договору, як приватноправова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати.

Відповідно до приписів ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Великою Палатою Верховного Суду викладено у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц (провадження №14-260цс19) висновок про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина друга статі 2 ГПК України).

Правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Водночас будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраундаторного правочину (постанова Верховного Суду у справі № 405/1820/17 від 24.07.2019, №910/8357/18 від 28.11.2019).

В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані.

Тому усі боржники мають добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17).

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів.

Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається "про людське око", таким критеріям відповідати не може.

Вказана правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 20.05.2020 у справі № 922/1903/18.

Беручи до уваги, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку (ст. 42 ГК України), а однією з основ підприємницької діяльності відповідно до ст. 44 ГК України є його здійснення на основі комерційного розрахунку та власного комерційного ризику, однак, уклавши іпотечний договір від 25.12.2013 року та іпотечний договір від 31.07.2014 року, за якими Боржник передав Банку в забезпечення виконання третіми особами зобов`язань перед ним, власне нерухоме майно, в противагу меті здійснення підприємницької діяльності, ТОВ "ГРОСЕР" не тільки не отримало прибутку, а навпаки, всупереч власним інтересам, передало право вільно розпоряджатись належними йому активами Відповідачу.

Частиною 4 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства визначено, що за результатами розгляду заяви арбітражного керуючого або кредитора про визнання недійсним правочину боржника господарський суд постановляє ухвалу.

Крім того, суд звертає увагу на висновки Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду, які викладені в постанові від 24.11.2021 у справі № 905/2030/19 (905/2445/19), а саме:

"87. Правочин - це дія, яка вчиняється для досягнення дозволеної законом мети (набуття майна тощо), яка характеризується такими ознаками: це завжди вольовий акт, тобто дії свідомі; це правомірні дії, тобто вчиняються відповідно до закону; спеціальна спрямованість на виникнення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, тобто в правочину завжди присутня правова мета.

88. Фраудаторними правочинами в юридичній науці та в останні роки в українській судовій практиці називають договори, що вчиняються з метою завдати шкоди кредитору.

89.Цей термін походить від англ. "fraud" - шахрайство, підроблення, афера. Значення цього слова розкривається внутрішнім змістом тих категорій і понять, які вони називають.

99.Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах, зокрема у банкрутстві (ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (до введення в дію КУзПБ), ст. 42 КУзПБ), при неплатоспроможності банків (ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"); у виконавчому провадженні (частина четверта ст. 9 Закону України "Про виконавче провадження").

100. Велика Палата Верховного Суду кваліфікує правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам, як фраудаторні правочини, зробивши такий правовий висновок:

"Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)" (постанова ВП ВС від 03.07.2019 року у справі №369/11268/16-ц).

101.Отже, договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора.

102.Велика Палата Верховного Суду у зазначеній вище справі вказує, що позивач має право звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України) і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст. 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена ст. 228 ЦК України.

110.Що ж до фраудаторного правочину як зловживання правом, то намір заподіяти зло є неодмінним і єдиним надійним критерієм шикани (зловживання правом).

111.Фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку.

113.Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог.

114.Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути:

- момент вчинення оплатного відчуження майна або дарування (вчинення правочину в підозрілий період, упродовж 3-х років до порушення провадження у справі про банкрутство, після відкриття провадження судової справи, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засіданні у справі;

- контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи);

- щодо оплатних цивільно-правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися.

116. Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову і фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається "про людське око", таким критеріям відповідати не може.

118.Отже, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності і набуває ознак фраудаторного правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам (див. висновки, викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі №910/8357/18, від 03.03.2020 у справі №910/7976/17, від 03.03.2020 у справі №904/7905/16, від 03.03.2020 у справі № 916/3600/15, від 26.05.2020 у справі №922/3796/16, від 04.08.2020 у справі № 04/14-10/5026/2337/2011, від 17.09.2020 у справі №904/4262/17, від 22.04.2021 у справі №908/794/19 (905/1646/17)).

120.У сучасному українському законодавстві, як і в іноземних правопорядках, оспорювання так званих підозрілих угод божника є одним з найважливіших юридичних інструментів консолідації та збільшення конкурсної маси шляхом повернення до неї майна боржника, переданого іншим особам.

124. Підсумовуючи наведене, слід дійти висновків про те, що фраудаторним може виявитися будь-який правочин, що здійснюється між учасниками господарських правовідносин, який укладений на шкоду кредиторам, отже, такий правочин може бути визнаний недійсним в порядку позовного провадження у межах справи про банкрутство відповідно до статті 7 КУзПБ на підставі пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України як такий, що вчинений всупереч принципу добросовісності, та частин третьої, шостої статті 13 ЦК України з підстав недопустимості зловживання правом, на відміну від визнання недійсним фіктивного правочину, лише на підставі статті 234 ЦК України.

125.У такому разі звернення в межах справи про банкрутство з позовом про визнання недійсними правочинів боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредиторів та боржника".

Суд бере до уваги те, що дії ліквідатора ТОВ "ГРОСЕР" про визнання правочину боржника недійсним спрямовані на усунення негативних наслідків дій колишнього керівництва ТОВ "ГРОСЕР", що направлені на зменшення розміру активів боржника (ліквідаційної маси) та уникнення розрахунків із кредиторами по заборгованості, яка вже існувала на момент укладення оскаржуваного правочину.

Отже, суд дійшов висновку, що оскаржуваний правочин не відповідає критеріям розумності, добросовісності, справедливості, мав на меті зменшення розміру активів боржника, з метою уникнення стягнення на ці активи кредиторами в рахунок погашення боргів.

Аналогічна позиція була висловлена в постанові Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/6179/17, зокрема, Верховним судом було визначено, що будь-який правочин боржника щодо відчуження ним свого майна, вчинений у підозрілий період, є сумнівним і може бути визнаний недійсним на підставі спеціальної норми закону.

Щодо твердження третьої особи що Позивачем начебто обраний неефективний спосіб захисту підлягає спростуванню з огляду на таке. Способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (п.5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №925/1265/16). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (п.14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі №310/11024/15-ц та пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.04.2020 у справі №610/1030/18).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (висновки, наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18).

Провадження у справі про банкрутство, на відміну від позовного провадження, призначенням якого є визначення та задоволення індивідуальних вимог кредиторів, має на меті задоволення сукупності вимог кредиторів неплатоспроможного боржника. Досягнення цієї мети є можливим за умови гарантування: 1) охорони інтересів кредиторів від протизаконних дій інших кредиторів; 2) охорони інтересів кредиторів від недобросовісних дій боржника, інших осіб; 3) охорони боржника від протизаконних дій кредиторів, інших осіб.

Розгляд та захист порушених справ у межах справи про банкрутство має певні характерні особливості, що відрізняються від позовного провадження. Передусім це зумовлено специфікою провадження у справах про банкрутство, яка полягає у застосуванні специфічних способів захисту її суб`єктів, особливостях процедури, учасників стадій та інших елементів, які відрізняють це провадження від позовного. До таких засобів віднесено інститут визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство, закріплений у статті 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закон про банкрутство) та статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ), який є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності.

Як стаття 20 Закону про банкрутство так і стаття 42 КУзПБ визначає спеціальні правила та процедуру визнання недійсними правочинів, укладених боржником, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство. Вказана норма направлена на захист прав та інтересів кредиторів та створює умови для максимально можливого задоволення грошових вимог за рахунок майна боржника. Правочини боржника, які зменшують його власні активи, підлягають оцінці на предмет наявності в діях боржника ознак приховування/виведення майна боржника. Такі дії, як правило, спрямовані на шкоду правам та інтересам кредиторів, оскільки позбавляють їх можливості задовольнити свої вимоги за рахунок майна боржника.

Визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статтею 20 Господарського кодексу України. Загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці, що зокрема підтверджується висновками, які містяться у постановах Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 17.06.2020 у справі № 910/12712/19, від 20.01.2021 у справі № 910/8992/19 (910/20867/17), від 16.03.2021 у справі № 910/3356/20, від 18.03.2021 у справі № 916/325/20.

Поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними (рішення ЄСПЛ від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" (Doran v. Ireland)).

Враховуючи вищевикладене, Позивачем обрано належний спосіб захисту який прямо передбачений як в статті 16 УК України так і в статті 20 ГК України та ефективно застосовується в судовій практиці про, що свідчать висновки Верховного Суду. Варто зауважити, що спосіб захисту є матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться не виключно поновлення, але і визнання порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника. Оскільки під ефективністю слід розуміти не лише поновлення порушеного права, а так само встановлення механізму його відновлення, тому обраний Позивачем спосіб захисту є ефективним.

Твердження Відповідача про те, що начебто у справі № 910/26429/15 та справі № 905/2353/16 судами досліджувалися питання, які є предметом або підставою позову суд вважає помилковими з огляду на наступне.

Відповідно до висновку зробленого Верховним Судом у постанові від 28 лютого 2023 року по справі № 906/43/22 (906/366/22) провадження у справі про банкрутство, на відміну від позовного провадження, призначенням якого є визначення та задоволення індивідуальних вимог кредиторів, має на меті задоволення сукупності вимог кредиторів неплатоспроможного боржника. Досягнення цієї мети є можливим за умови гарантування: 1) охорони інтересів кредиторів від протизаконних дій інших кредиторів; 2) охорони інтересів кредиторів від недобросовісних дій боржника, інших осіб; 3) охорони боржника від протизаконних дій кредиторів, інших осіб.

Розгляд та захист порушених справ у межах справи про банкрутство має певні характерні особливості, що відрізняються від позовного провадження. Передусім це зумовлено специфікою провадження у справах про банкрутство, яка полягає у застосуванні специфічних способів захисту її суб`єктів, особливостях процедури, учасників стадій та інших елементів, які відрізняють це провадження від позовного. До таких засобів віднесено інститут визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство, закріплений у статті 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закон про банкрутство) та статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ), який є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності.

Крім того, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду Суд зробив висновок, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини третьої статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Разом з тим, в постанові Верховного Суду від 16 листопада 2022 року по справі № 44/380-б (910/16410/20), суд дійшов до висновку, що порушення загальних засад цивільного законодавства (засад справедливості, добросовісності та розумності), визначених імперативно пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України, які мають наслідком вихід учасниками правочину за межі здійснення цивільних прав, наданих договором чи актами цивільного законодавства, з наміром завдати шкоди іншій особі (частина третя статті 13 ЦК України) може бути самостійною підставою недійсності правочину.

Безумовно, визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів.

Так, законодавець чітко визначив в частині третій статті 231 ГПК України, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Так, як зазначає сам Відповідач у своїх поясненнях, що у справі № 905/2353/16 предметом і підставою позову ТОВ "ГРОСЕр" до ПАТ "Український будівельно-інвестиційний банк", ТОВ "Юридична фірма "Аккорд", треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ТОВ "НВК ГРУПП", ТОВ "Авточист-Плюс", ТОВ "Продзернопром", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ТОВ "Джи ЕС Груп" було стягнення коштів, зокрема 2 644 129,05 гривень.

Разом з тим, провадження у справі № 910/26429/15 на яку посилається Відповідач відкрито за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "НЕО-ЛАБ" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛДЦ "АДОНІС-ПЛЮС" про стягнення коштів у сумі 193 912,41 гривень, тобто ніяким чином не відноситься до ТОВ "ГРОСЕР" та інших учасників по справі.

В свою чергу, позовна заява подана в межах справи про банкрутство про визнання правочинів недійсними, зокрема іпотечного договору від 25.12.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В, за реєстровим №13045, іпотечного договору від 31.07.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В, за реєстровим № 4047, укладених між ТОВ "ГРОСЕР" () та АТ "УКРАЇНСЬКИЙ БУДІВЕЛЬНО-ІНВЕСТИЦІЙНИЙ БАНК" () та окрему частину правочину (господарської угоди), а саме лист ТОВ "ГРОСЕР" () від 22.05.2015 року вих. №22-05/15.

Таким чином, як предмет так і самі підстави позову у справі № 910/13786/16 (910/10994/22) є відмінними від предмета та підстав позову як у справі № 910/26429/15 так і у справі № 905/2353/16, тому позиція Відповідача є хибною з огляду вище зазначені аргументи.

Щодо позиції Відповідача про те, що начебто лист ТОВ "ГРОСЕР" за вих. № 22-05/15 від 22.05.2015 року не може бути визнаний судом недійсним є помилковим з огляду на таке.

Так в статті 20 Закону про банкрутство законодавець зазначив, що за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство.

Заявлення Відповідачем та третьою особою про застосування строку позовної давності не приймаються судом та заперечуються виходячи з того, що Позивачем - ліквідатором ТОВ "ГРОСЕР" - арбітражним керуючим Кравченком Р.М. зазначено строк, у який він дізнався (міг дізнатися) - жовтень 2022 року - під час ознайомлення з матеріалами справи № 910/13786/16 (910/26420/15).

Ліквідатор ТОВ "ГРОСЕР" у своїх проміжних звітах зазначає, що документи Банкрута його колишній керівник не передавав, інформацію про господарську діяльність Товариства до порушення провадження у справі про банкрутство (в тому числі документи) він зміг отримати з матеріалів справи № 910/13786/16 (910/26420/15).

При цьому саме арбітражний керуючий Кравченко Р.М. ініціював направлення матеріалів зазначеної справи до суду, в якому розглядається справа про банкрутство ТОВ "ГРОСЕР" та здійснив ознайомлення з ними після прийняття їх до розгляду Господарським судом міста Києва.

Представники Відповідача та третьої особи - ОСОБА_1 не змогли навести докази на спростування позиції ліквідатора ТОВ "ГРОСЕР".

Крім того, пунктом 1-2 розділу 1 ПРИКІНЦЕВІ ТА ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ Кодексу України з процедур банкрутства суд за клопотанням комітету кредиторів, кредитора, арбітражного керуючого чи з власної ініціативи може продовжити строки звернення у межах провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) про визнання недійсними правочинів, вчинених боржником,

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Частиною 3 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судовій збір відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідачів.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 232, 233, 236-241 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити.

2.Визнати недійсним правочин (господарську угоду), а саме іпотечний договір від 25.12.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В, за реєстровим № 13045, укладений між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДЛЬНІСТЮ "ГРОСЕР" () та АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ "УКРАЇНСЬКИЙ БУДІВЕЛЬНО-ІНВЕСТИЦІЙНИЙ БАНК" ().

3.Визнати недійсним правочин (господарську угоду), а саме іпотечний договір від 31.07.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В, за реєстровим № 4047, укладений між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДЛЬНІСТЮ "ГРОСЕР" () та АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ "УКРАЇНСЬКИЙ БУДІВЕЛЬНО-ІНВЕСТИЦІЙНИЙ БАНК" ().

4.Визнати недійсною окрему частину правочину (господарської угоди), а саме лист ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ГРОСЕР" () від 22.05.2015 року вих. № 22-05/15.

5.Стягнути з Акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКИЙ БУДІВЕЛЬНО-ІНВЕСТИЦІЙНИЙ БАНК" ( 01135, місто Київ, вул. ЧОРНОВОЛА ВЯЧЕСЛАВА, буд. 8; ідентифікаційний код 26547581) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРОСЕР" (02660, м. Київ, вул. Алма-Атинська, 8; ідентифікаційний код 38497783) судовий збір в розмірі 2.481 грн. 00 коп.

6.Видати наказ відповідно до ст. 327 ГПК України.

7.Рішення набирає законної сили відповідно до вимог ст. 241 ГПК України та підлягає оскарженню в порядку та строк визначені розділом ІV ГПК України.

Суддя М.В. Пасько

Повний текст рішення складено 06.04.2023.