РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

10.04.2023Справа № 910/12924/22
Господарський суд міста Києва у складі судді Алєєвої І.В., за участі секретаря судового засідання Голуба О.М., розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Трак Партс Груп 2013»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобал Спірітс Груп»

про стягнення 1 381 648, 03 грн.

За участю представників сторін, згідно протоколу судового засідання від 10.04.2023.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Трак Партс Груп 2013» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобал Спірітс Груп» про стягнення 1 381 648, 03 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на невиконання відповідачем передбаченого договором обов`язку з оплати вартості отриманого товару за договором від 09.04.2021 № 09/04/2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.11.2022 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.12.2022 відкрито провадження по справі. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 30.01.2023.

Представники сторін в судове засідання 30.01.2023 не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.01.2023 задоволено клопотання позивача про відкладення розгляду справи. Відкладено судове засідання на 20.02.2023.

У судове засідання 20.02.2023 представник відповідача не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.02.2023 продовжено строк підготовчого провадження у справі. Розгляд справи відкладено на 20.03.2023.

У судове засідання 20.03.2023 представник відповідача не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.03.2023 закрито підготовче провадження по справі та призначено розгляд справи по суті на 10.04.2023.

В судовому засіданні 10.04.2023 представник позивача надав пояснення суду та просив позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання 10.04.2023 не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомлення про вручення поштового відправлення.

Відповідач не подав до суду відзив на позов, тобто не скористався наданим їм процесуальним правом, передбаченим статтею 178 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Приймаючи до уваги, що відповідач не подав до суду відзив на позов, а відтак не скористався наданим їм процесуальним правом, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 10.04.2023 було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, додаткові заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

УСТАНОВИВ:

09.04.2021 між позивачем (постачальник) та відповідачем (покупець) укладено договір поставки № 09/04/2021, за яким постачальник зобов`язується поставити й передати у власність покупця: рекламну продукцію (далі по тексту Товар), згідно прикладених до договору Специфікацій, які є невід`ємною частиною даного договору, а покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його вартість на умовах даного договору (п. 1.1. Договору).

Загальна кількість товару, який є предметом даного договору, вказується в специфікації (п. 2.1. Договору).

Відповідно до п. 5.3. Договору, ціна на товар установлюється постачальником у день підписання Специфікації в національній валюті України - гривні.

Згідно п. 6.1. Договору покупець здійснює оплату партії товару у сумі та в строки, що зазначені у Специфікації на поставку товару, підписаній сторонами договору.

Оплата товару здійснюється покупцем шляхом безготівкового перерахунку на банківський поточний (розрахунковий) рахунок постачальника (п. 6.2. Договору).

Відповідно до п. 6.3. Договору датою оплати товару вважається дата списання коштів з поточного (розрахункового) рахунку покупця.

Згідно п. 6.4. Договору визначено, що обов`язковою умовою для оплати поставленого за договором товару є наявність у покупця оформлених у встановленому чиним законодавством України порядку та наданих постачальником відповідної накладної, електронної податкової накладної й інших документів, передбачених чинним законодавством і умовами даного Договору, а також відповідність цін у накладній діючій Специфікації. При відсутності одного із зазначених документів, а також у випадку їх неналежного оформлення або наявності розбіжностей у відомостях або даних, покупець повинен письмово попередити постачальника протягом 7 (семи) календарних днів з моменту приймання відповідної партії товару. У такому випадку постачальник повинен протягом 7 (семи) календарних днів з моменту одержання такого письмового повідомлення від покупця надати покупцеві відповідні виправлені або відкориговані документи.

Відповідно до п. 4.5. Договору, Поставка погодженої сторонами партії Товару повинна бути здійснена в строк, передбачений Специфікацією.

Згідно п. 4.9. Договору, поставка товару здійснюється силами й за рахунок постачальника.

Пунктом 4.6. Договору визначено, що датою поставки є дата передачі товару покупцеві в місці поставки й підписання товаросупроводжувальних документів на відповідну партію товару.

Місце поставки партії товару зазначається в узгодженій сторонами Специфікації (п. 4.10. Договору).

Матеріалами справи підтверджується, що 18.04.2021 між сторонами підписано Специфікацію № 18/04/2021 до Договору на суму 751 560, 00 грн з відстроченням платежу протягом 30 днів з дати фактичної поставки та Специфікацію № 02/09/2021 від 02.09.2021 на суму 575 000, 00 грн з відстроченням платежу протягом 60 днів з дати фактичної поставки.

Позивач вказує, що на виконання умов Договору позивачем за видатковими накладними та товарно-транспортними накладними без підписання з боку відповідача відповідних видаткових накладних, поставлено відповідачу товар автомобільним транспортом, а саме: за ВН № 275 від 08.06.2021 року, ТТН № Р-275 від 08.06.2021, Актом надання послуг перевізника № 78031 від 08.06.2021 в сумі 133 632, 00 грн; за ВН № 380 від 23.07.2021, ТТН № Р-380 від 23.07.2021 року, Актом надання послуг перевізника № 423 від 26.07.2021 в сумі 381 073, 50 грн; за ВН № 397 від 30.07.2021 року в сумі 236 847, 00 грн; за ВН № 610 від 20.10.2021, Актом надання послуг перевізника № 2010 від 21.10.2021 в сумі 299 000, 00 грн та за ВН № 655 від 17.11.2021, ТТН № Р-655 від 17.11.2021, Актом надання послуг перевізника № Д-1451 від 17.11.2021 в сумі 230 000, 00 грн, всього на загальну суму 1 280 552, 50 грн.

Також позивач вказує, що у всіх видаткових накладних йде посилання на договір поставки № 09/04/2021 від 09.04.2021, а про отримання товару представник відповідача розписався у відповідних товарно-транспортних накладних.

Окрім того, позивач зазначає, що обидві сторони здійснили дії для оподаткування здійсненої поставки товару. Внаслідок здійснення фінансово-господарських відносин між сторонами відповідно до податкової звітності з ПДВ за період червень 2021 року, липень 2021 року, жовтень та листопад 2021 року відповідач отримав податковий кредит (ПДВ 20 %) у розмірі 213 425, 41 грн на всю суму поставленого товару за неповернутими накладними у розмірі 1 280 552, 50 грн (з ПДВ), а позивач задекларував таку ж суму податкового зобов`язання з ПДВ за вказаний період та сплатив всі податки до бюджету. Реєстр податкових накладних та самі накладні, прийняті відповідачем, а самі видаткові накладні також долучені до матеріалів справи.

Матеріалами справи також підтверджується, що відповідач частково оплатив поставлений йому товар, що підтверджується платіжними дорученнями, а саме: № 8857 від 19.02.2022 на суму 132 976,96 грн з призначенням платежу згідно ВН № 610 від 20.10.2021, № 9432 від 04.02.2022 на суму 141 023, 04 грн з призначенням платежу згідно ВН № 610 від 20.10.2021 та № 9936 від 18.02.2022 на суму 46 000, 00 грн з призначенням платежу згідно ВН № 275 від 08.06.2021 року, всього на загальну суму 320 000, 00 грн.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх обов`язків щодо повної оплати поставленого позивачем товару за договором, у відповідача перед позивачем утворилась основна сума заборгованості за поставлений, але неоплачений товар у розмірі 960 552, 50 грн (1 280 552, 50 грн - 320 000, 00 грн), що і стало підставою для звернення до господарського суду з даним позовом.

Згідно із ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 ЦК України).

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до ст. 509 ЦК України та ст. 173 ГК України в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частина 1 ст. 193 ГК України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір є обов`язковим до виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Факт отримання відповідачем поставленого позивачем товару підтверджується доказами, що додаються, а саме видатковими накладними, товарно-транспортними накладними, актами приймання послуг перевізника, взятими податковими зобов`язаннями.

У п. 7.4. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29.01.2020 по справі № 916/922/19 КГС вказано, що визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, судам у розгляді справи належить досліджувати, окрім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару (як-то: обставини здійснення перевезення товару, поставленого за спірною видатковою накладною, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця).

Суд касаційної інстанції звертає увагу на те, що у разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04.11.2019 у справі № 905/49/15, від 29.11.2019 у справі № 914/2267/18.

За приписами п. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Отже, змістом взаємних договірних зобов`язань сторін є обов`язок позивача поставити відповідачу обумовлений договором товар належної якості та кількості, який породжує обов`язок відповідача прийняти зазначений товар та оплатити за нього встановлену договором вартість у встановлений договором строк.

Враховуючи, що відповідачем відзиву на позовну заяву, контррозрахунку суми позовних вимог та будь-яких заперечень по суті позовних вимог не подано, доводів позивача у встановленому законом порядку не спростовано, а також враховуючи, що строк оплати за поставлений товар настав, за відсутності доказів оплати, вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 960 552, 50 грн визнається судом обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Приписами ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з частинами 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Згідно ст. 3 вищезазначеного Закону України, розмір пені, передбачений статтею 1, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

За умовами п. 10.2. Договору, у випадку несвоєчасної оплати за поставлений товар покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє на момент виникнення заборгованості, від суми несвоєчасної оплати за кожен день прострочення оплати.

Позивачем заявлено до стягнення з відповідача 119 530, 74 грн пені.

Враховуючи викладене та здійснивши перевірку наданого позивачем математичного розрахунку пені, Господарський суд міста Києва дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача пені, у розмірі 119 530, 74 грн.

Крім того, позивачем заявлено вимоги про стягнення 34 026, 55 грн 3 % річних та 267 538, 24 грн інфляційних втрат.

Наявними в матеріалах справи доказами підтверджується порушення відповідачем зобов`язань за Договором, а отже відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання за Договором.

Відповідальність за порушення грошового зобов`язання передбачена статтею 625 ЦК України.

Так, за приписами ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Відтак, враховуючи положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3 % річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у постанові від 20 листопада 2020 року у справі № 910/13071/19 роз`яснила, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та статті 236 Господарського процесуального кодексу України, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Перевіривши розрахунок позивача по інфляційним втратам та періоди, по яким заявлено інфляційне нарахуванням з урахуванням зазначеної практики Об`єднаної палати Касаційного господарського суду, господарський суд вважає, що вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат підлягають задоволенню в сумі 267 538, 24 грн.

Дослідивши здійснений позивачем розрахунок заявленої до стягнення суми 3 %, суд вважає його обґрунтованим, арифметично вірним та таким, що не суперечить нормам чинного законодавства, у зв`язку з чим вимоги в цій частині підлягають задоволенню в розмірі 34 026, 55 грн.

Статтею 73 ГПК України, встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

У п. 81 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 № 129/1033/13-ц, вказано, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищезазначене, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, з покладенням судового збору на відповідача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Також, позивач просить стягнути з відповідача понесені судові витрати на правничу допомогу у розмірі 120 000 грн.

Матеріалами справи підтверджується, що 02.11.2022 між позивачем та Адвокатським об`єднанням «Еквіта» укладено Договір про надання правової допомоги, юридичного консультування та юридичного представництва № 41/22, за яким об`єднання бере на себе зобов`язання надавати правничу допомогу в обсязі та на умовах, передбачених договором.

Також, між позивачем та Адвокатським об`єднанням «Еквіта» підписано Додаток № 1 до Договору, за яким сторони домовились, що вартість наданої правової допомоги (гонорару) за договором складає 110 000, 00 грн (п. 1.1.1. Додатку).

Відповідно до п. 1.1.2. Додатку, сторони домовились, що після досягнення мети представництва (прийняття судового рішення на користь клієнта та/або погашення заборгованості до прийняття судового рішення), клієнт додатково сплачує адвокату гонорар в розмірі 10 000, 00 грн.

Позивачем додано до матеріалів справи зокрема Акт № Р-7 від 16.11.2022 про приймання виконаних робіт (надання послуг), підписаний сторонами на загальну суму 110 000, 00 грн за проведену претензійно-позовну роботу та платіжну інструкцію від 15.11.2022 № 7276 про сплату позивачем об`єднанню 110 000 грн.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 ст. 126 ГПК України закріплено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Згідно зі статтею 15 ГПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 ГПК України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 зазначеного Кодексу ).

Водночас за змістом ч. 4 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові від 03.10.2019 № 922/445/19 зазначила, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5 - 7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. Вказане зазначено в постанові Верховного Суду від 22.02.2023 № 911/5429/14.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який тим не менш, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині 4 статті 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат. Аналогічна правова позиція викладена в постанові від 07.08.2018 Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі № 916/1283/17.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Господарський суд міста Києва, дослідивши матеріали справи, щодо співмірності витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим на їх виконання та участь адвоката у судових засіданнях, вважає, що заявлена позивачем сума є необґрунтованою.

Аналогічна правова позиція щодо застосування критерію необґрунтованості та неспівмірності заявленої до стягнення суми витрат із реальністю таких витрат, з посиланням зокрема, на незначний обсяг юридичної та технічної роботи щодо підготовки справи до розгляду у господарському суді та на тривалість судових засідань міститься у Додатковій ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 21.07.2020 у справі 915/1654/19.

З урахуванням викладеного та вищезазначених обставин, суд вважає за необхідне зменшити заявлену до відшкодування суму за надання правничої допомоги позивачу у даній справі до 60 000, 00 грн.

Керуючись ст. 74, 86, 129, 236 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ГЛОБАЛ СПІРІТС ГРУП» (03056, місто Київ, ВУЛИЦЯ ПОЛЬОВА, будинок 24, ідентифікаційний код 42735405) на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ТРАК ПАРТС ГРУП 2013» (49000, Дніпропетровська обл., місто Дніпро, ВУЛИЦЯ МАРШАЛА МАЛИНОВСЬКОГО, будинок 76, ідентифікаційний код 38676229) заборгованість у розмірі 960 552 (дев`ятсот шістдесят тисяч п`ятсот п`ятдесят дві) грн 50 коп., пені у розмірі 119 530 (сто дев`ятнадцять тисяч п`ятсот тридцять) грн 74 коп., інфляційні втрати у розмірі 267 538 (двісті шістдесят сім тисяч п`ятсот тридцять вісім) грн 24 коп., 3 % річних у розмірі 34 026 (тридцять чотири тисячі двадцять шість) грн 55 коп., витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 60 000 (шістдесят тисяч) грн 00 коп., та витрати зі сплати судового збору у розмірі 20 724 (двадцять тисяч сімсот двадцять чотири) грн 72 коп.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено: 12.04.2023

Суддя І.В. Алєєва