ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" березня 2023 р. Справа№ 910/11424/15

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Отрюха Б.В.

суддів: Яковлєва М.Л.

Остапенка О.М.

Секретар судового засідання: Гудько А.В.

За участю представників учасників справи:

від ТОВ «Гапоненко Роман і партнери»: Безрода Р.С. - за ордером серія АА № 1251285 від 15.11.2022;

від ТОВ «Амадеус Ко»: Гриценко Б.М. - за ордером серія ВМ № 1028270 від 14.08.2022

та арбітражний керуючий: Корольов В.В. - за посвідченням № 942 від 11.07.2013.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Амадеус Ко» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.07.2022 у справі № 910/11424/15 (суддя Бойко Р.В.), яка постановлена за результатом розгляду заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Амадеус Ко» про заміну сторони її правонаступником

за позовом Приватного акціонерного товариства «Індбуд»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Амадеус Ко»

про стягнення 4 192 382,02 грн

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст ухвали місцевого господарського суду та мотиви її постановлення

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.07.2022 у справі № 910/11424/15 (суддя Бойко Р.В., повний текст ухвали складено та підписано 03.08.2022) відмовлено у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Амадеус Ко» про заміну сторони її правонаступником.

Судове рішення прийнято з посиланням на приписи ст.ст. 52, 334 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), ст.ст. 204, 228, 512, 520 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) та мотивоване встановленням факту нікчемності додаткової угоди № 3 від 29.03.2016 до договору генерального підряду № 26 від 26.04.2013 та договору про відступлення прав вимоги № 31/03/2016 від 31.03.2016, що свідчить про недоведеність заявником як факту часткового припинення зобов`язання з оплати присуджених до стягнення рішенням Господарського суду міста Києва від 06.07.2015 у справі № 910/11424/15 коштів, так і наявності правонаступництва в іншій частині (щодо стягнення основного боргу), адже в силу приписів статті 216 ЦК України такі правочини не можуть породжувати жодних правових наслідків окрім їх нікчемності.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись із вищевказаною ухвалою суду Товариство з обмеженою відповідальністю «Амадеус Ко» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.07.2022 у справі № 910/11424/15 та ухвалити нове судове рішення, яким замінити стягувача: Приватне акціонерне товариство «Індбуд» його процесуальним правонаступником - Товариством з обмеженою відповідальністю «Стройкомплекс Інжинірінг».

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що договір про відступлення прав вимоги №31/03/2016 від 31.03.2016 має ознаки фраудаторного правочину є безпідставними.

Історія справи

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.11.2022 у справі № 910/11424/15 (головуючий суддя Поляков Б.М., судді: Гарник Л.Л., Грек Б.М.) апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Амадеус Ко» задоволено, ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.07.2022 у справі № 910/11424/15 скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким: замінено позивача (стягувача) Приватне акціонерне товариство «Індбуд» його процесуальним правонаступником - Товариством з обмеженою відповідальністю «Стройкомплекс Інжинірінг».

Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.01.2023 у справі № 910/11424/15 (головуючий суддя Огороднік К.М., судді: Жуков В.С., Пєсков В.Г.) касаційне провадження у справі № 910/11424/15 за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Гапоненко Роман і партнери» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.07.2022 у справі № 910/11424/15 закрито; касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Гапоненко Роман і партнери» в частині оскарження постанови Північного апеляційного господарського суду від 01.11.2022 у справі № 910/11424/15 задоволено частково; постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.11.2022 у справі № 910/11424/15 скасовано; справу № 910/11424/15 передано на новий розгляд до Північного апеляційного господарського суду.

У вищевказаному судовому рішенні Верховний Суд зазначив, що апеляційним господарським судом не з`ясовано в повній мірі обставини щодо наявності правових підстав для залучення до розгляду справи ТОВ «АК «Гапоненко Роман і партнери», не надано належної правової оцінки аргументам заявника, які зводяться до того, що за результатом розгляду заяви ТОВ «Амадеус Ко» (про заміну сторони - ПрАТ «Індбуд» її правонаступником) може відбутися зміна розміру або складу ліквідаційної маси боржника - ПрАТ «Індбуд» шляхом виключенні з неї активу - дебіторської заборгованості, що безпосередньо впливає на можливість задоволення вимог кредиторів, у тому числі ТОВ «АК «Гапоненко Роман і партнери».

Так, при новому розгляді справи суду апеляційної інстанції необхідно здійснити у відповідності до вимог процесуального закону розгляд заяви ТОВ «АК «Гапоненко Роман і партнери» про вступ у справу в якості третьої особи, вирішити питання щодо наявності/відсутності підстав для залучення заявника до участі у цій справі, вжити всі передбачені чинним законодавством заходи для всебічного, повного та об`єктивного встановлення обставин справи та прийняття законного та обґрунтованого рішення.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

17.10.2022 через управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від ліквідатора Приватного акціонерного товариства «Індбуд», арбітражного керуючого Корольова В.В. надійшли пояснення, у відповідності до яких останній просить суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду - без змін.

29.03.2023 на електронну пошту Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Амадеус Ко» надійшли додаткові пояснення у справі, у відповідності до яких останнє підтримує апеляційну скаргу та просить її задовольнити.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

09.02.2023 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 910/11424/15 на новий розгляд.

Відповідно до витягу з протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 09.02.2023 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Амадеус Ко» передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Отрюх Б.В., судді: Остапенко О.М., Яковлєв М.Л.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.02.2023 у справі № 910/11424/15 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Амадеус Ко» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.07.2022 у справі № 910/11424/15 прийнято до провадження колегією суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Отрюха Б.В., суддів: Остапенка О.М., Яковлєва М.Л.; розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Амадеус Ко» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.07.2022 у справі № 910/11424/15 призначено на 29.03.2023.

Явка представників справи

29.03.2023 у судове засідання з`явилися представники Товариства з обмеженою відповідальністю «Амадеус Ко», Товариства з обмеженою відповідальністю «Гапоненко Роман і партнери» та ліквідатор Приватного акціонерного товариства «Індбуд», арбітражний керуючий Корольов В.В.

Заяви/клопотання заявлені учасниками справи

06.10.2022 на електронну пошту Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Гапоненко Роман і партнери» надійшла заява про вступ у справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні Приватного акціонерного товариства «Індбуд» у справі № 910/11424/15 (а.с. 193-194, т. 7).

За наслідками розгляду вищевказаної заяви, у даному судовому засіданні постановлено ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 29.03.2023 у справі № 910/11424/15, якою відмовлено у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Гапоненко Роман і партнери» про вступ у справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Приватного акціонерного товариства «Індбуд».

29.03.2023 на електронну пошту Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Амадеус Ко» надійшло клопотання про зупинення.

За результатами розгляду зазначеного вище клопотання, постановлено ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 29.03.2023 у справі № 910/11424/15, якою відмовлено у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Амадеус Ко» про зупинення.

Позиції учасників справи

У судовому засіданні 29.03.2023 представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Амадеус Ко» підтримав вимоги апеляційної скарги з підстав викладених у ній та просив суд скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.07.2022 у справі № 910/11424/15 та ухвалити нове судове рішення, яким замінити стягувача: Приватне акціонерне товариство «Індбуд» його процесуальним правонаступником - Товариством з обмеженою відповідальністю «Стройкомплекс Інжинірінг».

Ліквідатор Приватного акціонерного товариства «Індбуд», арбітражний керуючий Корольов В.В. у судовому засіданні 29.03.2023 заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду - без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

У провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа № 910/11424/15 за позовом Приватного акціонерного товариства «Індбуд» (надалі - ПрАТ «Індбуд») до Товариства з обмеженою відповідальністю «Амадеус Ко» (надалі - ТОВ «Амадеус Ко») про стягнення заборгованості та штрафних санкцій за договором підряду № 26 від 26.04.2013 у загальному розмірі 4 192 382,02 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.07.2015 (з урахуванням ухвали від 25.02.2016 про виправлення описки), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.01.2016 у справі № 910/11424/15, позов ПрАТ «Індбуд» задоволено повністю; стягнуто з ТОВ «Амадеус Ко» 2 651 267,64 грн основного боргу, 281 963,74 грн пені, 1 175 996,56 грн інфляційних, 83 154,08 грн 3% річних та 73 080,00 грн судового збору.

03.02.2016 на виконання рішення суду видано відповідний наказ.

ПрАТ «Індбуд» в особі ліквідатора Корольова В.В. звернулося до Господарського суду міста Києва із заявою про видачу дубліката наказу виданого на виконання рішення від 06.07.2015 у справі № 910/11424/15 та поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.08.2018 у справі № 910/11424/15 задоволено заяву ПрАТ «Індбуд» в особі арбітражного керуючого Корольова В.В.; поновлено строк пред`явлення наказу Господарського суду міста Києва від 03.02.2016 у справі № 910/11424/15 до виконання з 02.08.2018; видано дублікат наказу Господарського суду міста Києва від 03.02.2016 у справі № 910/11424/15.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.02.2019 у справі № 910/11424/15 замінено стягувача - ПрАТ «Індбуд», як сторону у виконавчому провадженні щодо виконання рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2015 у справі № 910/11424/15 його правонаступником - Адвокатським об`єднанням «Капітал Правіс» (надалі - АО «Капітал Правіс»).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.06.2021 у справі № 910/11424/15 відмовлено ПрАТ «Індбуд» у задоволенні заяви про заміну сторони виконавчого провадження у справі № 910/11424/15.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 21.09.2021 ухвалу Господарського суду міста Києва від 01.06.2021 у справі № 910/11424/15 скасовано; прийнято нове судове рішення, яким заяву ПрАТ «Індбуд» в особі ліквідатора арбітражного керуючого Корольова В.В. про заміну стягувача задоволено; замінено стягувача - АО «Капітал Правіс» у дублікаті наказу щодо виконання рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2015 у справі № 910/11424/15 його правонаступником - ПрАТ «Індбуд».

13.06.2022 ТОВ «Амадеус Ко» подало заяву про заміну сторони її правонаступником, у якій заявник просив замінити позивача (стягувача) - ПрАТ «Індбуд» його процесуальним правонаступником - Товариством з обмеженою відповідальністю «Стройкомплекс Інжинірінг» (далі - ТОВ «Стройкомплекс Інжинірінг»).

Вищевказана заява мотивована тим, що додатковою угодою № 3 від 29.03.2016 до договору генерального підряду № 26 від 26.04.2013 сторонами було припинено зобов`язання ТОВ «Амадеус Ко» перед ПрАТ «Індбуд» про сплаті пені у розмірі 281 963,74 грн, інфляційних у розмірі 1 175 996,56 грн та 3% річних у розмірі 83 154,08 грн, а відповідно до договору відступлення прав вимоги № 31/03/2016 від 31.03.2016 права вимоги по сплаті основної суми боргу у розмірі 2 651 267,64 грн перейшли від ПрАТ «Індбуд» до ТОВ «Стройкомплекс Інжинірінг», у зв`язку з чим наявні правові підстави для заміни в цій частині ПрАТ «Індбуд» правонаступником - ТОВ «Стройкомплекс Інжинірінг».

За результатом розгляду вищевказаної заяви, місцевим господарським судом постановлено судове рішення, яке наразі оскаржується в апеляційному порядку.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів Північного апеляційного господарського суду розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Амадеус Ко» та ліквідатора Приватного акціонерного товариства «Індбуд», арбітражного керуючого Корольова В.В., обговоривши доводи апеляційної скарги, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини даної господарської справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при постановленні оскаржуваного судового рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Амадеус Ко» не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

В силу ст. 334 ГПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець. Суд розглядає заяву про заміну сторони її правонаступником у десятиденний строк з дня її надходження до суду у судовому засіданні з повідомленням учасників справи та заінтересованих осіб. Неявка учасників справи та інших осіб не є перешкодою для вирішення питання про заміну сторони виконавчого провадження. Ухвала про заміну сторони виконавчого провадження надсилається (надається) учасникам справи, а також державному виконавцю, приватному виконавцю в порядку, передбаченому ст. 242 цього Кодексу. Положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження.

За змістом ч. 1 ст. 52 ГПК України у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідного учасника справи на будь-якій стадії судового процесу.

Аналізуючи зміст наведених норм, процесуальне правонаступництво передбачено не лише у зв`язку зі смертю (оголошенням померлою) фізичної особи та реорганізацією суб`єкта господарювання, а й в інших передбачених законом випадках, у тому числі в разі заміни кредитора або боржника в зобов`язанні (відповідно до ст.ст. 512 і 520 ЦК України). Процесуальне правонаступництво в розумінні ст. 52 ГПК України допускається на будь-якій стадії судового процесу.

Процесуальне правонаступництво виникає з юридичних фактів правонаступництва (заміни сторони матеріального правовідношення її правонаступником) і відображає зв`язок матеріального і процесуального права, фактично, процесуальне правонаступництво слідує за матеріальним. У кожному конкретному випадку, для вирішення питань можливості правонаступництва, господарському суду слід аналізувати відповідні фактичні обставини, передбачені нормами матеріального права.

У даному випадку, як на наявність обставин правонаступництва у спірних правовідносинах відповідач (боржник) вказує на те, що після набрання законної сили рішенням у даній справі відбулось часткове прощення боргу з боку позивача (стягувача), а в іншій частині (основний борг) право вимоги виконання такого зобов`язання було відступлено позивачем (стягувачем) на користь ТОВ «Стройкомплекс Інжинірінг», у зв`язку з чим наявній визначені законодавством правові підстави для заміни особи позивача (стягувача) в цій частині на його правонаступника.

На підтвердження наведеного до поданої заяви відповідачем (боржником) надано договір № 31/03/2016 про відступлення права вимоги від 31.03.2016 укладений між ПрАТ «Індбуд», ТОВ «Стройкомплекс Інжинірінг» та ТОВ «Амадеус Ко», додаткову угоду № 3 від 29.03.2016 до договору генерального підряду № 26 від 26.04.2013 укладену між ТОВ «Амадеус Ко» та ПрАТ «Індбуд», виписки по рахунку на підтвердження сплати ТОВ «Амадеус Ко» на користь ТОВ «Стройкомлекс Інжинірінг» грошових коштів у розмірі 2 651 267,64 грн протягом 2016 року.

Як вбачається зі змісту додаткової угоди № 3 від 29.03.2016 сторони дійшли згоди припинити зобов`язання за договором генерального підряду № 26 від 26.04.2013 підтверджені рішенням Господарського суду міста Києва від 06.07.2015 у справі № 910/11424/15 по сплаті пені, інфляційних втрат та 3% річних шляхом їх прощення, а відповідно до договору № 31/03/2016 про відступлення права вимоги від 31.03.2016 - відступлено решту права вимоги (основну суму боргу) від ПрАТ «Індбуд» на користь ТОВ «Стройкомплекс інжиніринг».

Заперечуючи проти заяви про заміну сторони її правонаступником, ліквідатор ПрАТ «Індбуд» вказує на те, що такі правочини суперечать приписам ст.ст. 3, 13 ЦК України та є фраудаторними, адже направлені на прощення і відступлення заборгованості шляхом нівелювання сили судового рішення у даній справі.

Дослідивши матеріали справи, суд констатує такі фактичні обставини справи у період після набуття судовим рішенням у даній справі статусу остаточного (з березня 2016 року):

- 22.12.2016 розпорядник майна стягувача Корольов В.В. звернувся до ТОВ «Амадеус Ко» з листом в якому просив повідомити про стан виконання судового рішення у справі № 910/11424/15 (а.с. 21 т. 3);

- 05.02.2018 ліквідатор стягувача Корольов В.В звернувся до суду із заявою про видачу дублікату наказу (а.с. 4-7 т. 3), в якому просив видати дублікат наказу для стягнення 4 192 382,02 грн;

- в листі від 14.02.2018 (а.с. 42 т. 3) ліквідатор стягувача Корольов В.В. зазначав, що рішення суду у справі не виконано;

- у апеляційній скарзі від 21.02.2018 (а.с. 50-54 т. 3) стягувач вказував на невиконання судового рішення в частині стягнення 4 192 382,02 грн та просив видати дублікат наказу;

- у касаційній скарзі від 18.06.2018 (а.с. 152 т. 3) стягувач вказував на невиконання судового рішення в частині стягнення 4 192 382,02 грн та просив видати дублікат наказу;

- 05.07.2018 ліквідатор стягувача Корольов В.В. звернувся до суду із заявою про поновлення процесуального строку (а.с. 6-7 т. «заява») та видачу дублікату наказу (а.с. 19-20 т. «заява»);

- в ухвалі Господарського суду міста Києва від 02.08.2018 (а.с. 75-79 т. «заява», абзац 3 сторінки 4) зазначено: «судом встановлено, що на даний час рішення суду від 06.07.2015 у справі №910/11424/15 залишається невиконаним, а оригінал наказу втрачено», тобто, судовим актом встановлено факт невиконання судового рішення станом на 02.08.2018;

- 20.08.2018 судом направлено стягувачу дублікат наказу (а.с. 85 т. «заява»);

- 03.10.2018 приватний виконавець Бандола О.О. відкрив виконавче провадження по примусовому виконанню наказу у даній справі, здійснено виклик боржника, 04.10.2018 арештовано майно боржника, а 23.10.2018 - винесено постанову про розшук майна боржника (а.с. 258-259 т. 3);

- 27.12.2018 ПрАТ «Індбуд» за наслідками проведення аукціону з продажу майна банкрута, оформленого протоколом № 03-12/18 від 26.12.2018, продав підтверджене судовим рішенням у даній справі право вимоги на користь АО «Капітал Правіс», про що було укладено відповідний договір (а.с. 211-212 т. 3), із визначеною ціною продажу - 160 987,93 грн; розмір проданого права вимоги було визначено саме у розмірі 4 192 382,02 грн (тобто, без урахувань прощення боргу згідно додаткової угоди №3 та відступлення в іншій частині новому кредитору і її оплати боржником такій особі), про що зазначив керуючий партнер АО «Капітал Правіс» у своїй заяві до суду про заміну сторони (стягувача) у виконавчому провадженні (а.с. 209-210 т. 3); прикметно, що саме цей представник у червні 2022 року звернувся із заявою про заміну стягувача на іншу особу та представляє боржника (ТОВ «Амадеус Ко»).

- ліквідатор стягувача Корольов В.В. листом від 27.12.2018 (а.с. 213 т. 3) повідомив боржника, що борг у розмірі 4 192 382,02 грн відступлено АО «Капітал Правіс»;

- постановою Верховного Суду у даній справі від 28.12.2018 (а.с. 187-198 т. 3) задоволено заяву стягувача та видано дублікат наказу, що за умови відсутності боргу не відбулося би;

- ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.02.2019 замінено стягувача на АО «Капітал Правіс» в межах всієї суми стягнення за рішенням у справі (а.с. 264-267 т. 3) - ні боржник, ні ТОВ «Стройкомплекс Інжинірінг» дану ухвалу не оскаржували;

- в межах справи № 910/18250/16 відбулось оскарження договору купівлі-продажу права вимоги від 27.12.2018 і ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.06.2020, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 27.01.2021, було визнано недійсним вказаний договір з підстав пов`язаності покупця і організатора торгів (а.с. 5-18 т. 4); судом було встановлено, що відбувався продаж заборгованості у розмірі 4 192 382,02 грн;

- 07.04.2021 ліквідатор стягувача Корольов В.В., у зв`язку із визнання недійсними результатів торгів з продажу активу боржника, звернувся до суду із заявою про заміну стягувача на ПрАТ «Індбуд» (а.с. 1-2 т. 4) в якій просив замінити стягувача з метою належного виконання рішення;

- постановою Північного апеляційного господарського суду від 27.09.2021 замінено стягувача на ПрАТ «Індбуд» (а.с. 121- 127 т. 4).

Враховуючи обставини перебігу відносин після набрання законної сили рішенням у даній справі вбачається, що протягом 5 років стягувач вчиняв значну кількість дій з метою домогтися виконання судового рішення та одержання присуджених коштів, а боржник, який а) частково домовився про прощення боргу та б) сплатив решту боргу новому кредитору, очевидно мав би повідомити суд та стягувача про наведене, з метою припинити такі процесуальні дій та одержати правову певність в частині існування примусу до виконання судового рішення (в т.ч. шляхом визнання наказу таким, що не підлягає виконанню чи оскарження примусових дій виконавця про стягнення боргу).

Проте, доказів вчинення відповідних дій з боку боржника матеріали справи не містять.

Доводи боржника про те, що таких дій не вчинялося, оскільки не було відкритого виконавчого провадження і тому не було фактичної потреби в цьому, однак такі твердження не відповідають фактичним обставинам справи, адже у жовтні 2018 року було відкрито виконавче провадження та арештовано майно, а з пояснень учасників справи - навіть частково були списані кошти з рахунку боржника.

Водночас, із матеріалів справи вбачається наступна поведінка боржника:

- 02.05.2018 подано заяву про відвід колегії суддів апеляційного суду (а.с. 106-107 т. 3) з підстав порушення процедури авторозподілу справи (розгляд питання видачі дублікату);

- 29.05.2018 в судовому засіданні (розгляд питання видачі дублікату в суді апеляційної інстанції) адвокат боржника не повідомляв про обставини відсутності боргу (а.с. 139-140 т. 3);

- 31.07.2018 боржником подано заперечення щодо поновлення пропущеного строку та видачу дублікату наказу (а.с. 54-58 т. «заява») в якому жодного слова про припинення обов`язку із сплати коштів чи відступлення прав вимоги не зазначено;

- 31.07.2018 в судовому засіданні (розгляд питання поновлення строку та видачі дублікату в суді першої інстанції) представник боржника не повідомляв про обставини відсутності боргу (а.с. 69-70 т. «заява»);

- 02.08.2018 в судовому засіданні (розгляд питання поновлення строку та видачі дублікату в суді першої інстанції) представник боржника заперечував проти видачі наказу дублікату наказу у зв`язку із пропуском строку на його пред`явлення до виконання (друга сторінка ухвали суду від 02.08.2018, а.с. 75-79 т. «заява»);

- 06.08.2018 представник боржника одержала ухвалу суду від 02.08.2018, в якій встановлено факт невиконання судового рішення (а.с. 79 (зворот) т. «заява»), а в апеляційній скарзі на вказану ухвалу від 13.08.2018 (а.с. 115-119 т. «матеріали оскарження ухвали») не зазначено жодного слова про існування додаткової угоди № 3, сплату боргу та існування нового стягувача, не надано жодного доказу на підтвердження таких обставин;

- 11.12.2018 боржник відмовився від апеляційної скарги на ухвалу від 02.08.2018 і відмова прийнята судом (а.с. 146, 156-157 т. «матеріали оскарження ухвали»);

- 11.02.2019 в судовому засіданні (розгляд питання заміни стягувача в суді першої інстанції) адвокат боржника не повідомляв про обставини відсутності боргу (а.с. 261-262 т. 3);

- жодних оскаржень виконавчих дій, спрямованих на стягнення 4 192 382,02 грн. з 2018 року боржником не вчинялося (а.с. 258-259 т. 3);

- відсутні докази того, що боржник оскаржував договір купівлі-продажу боргу від 27.12.2018 на користь АО «Капітал Правіс» чи у межах існуючого оскарження у справі № 910/18250/16 зазначав про відсутність об`єкту продажу (права вимоги через його припинення частково прощенням, частково належним виконанням);

- 14.06.2022 звернувся із даною заявою про заміну стягувача правонаступником, до якої крім угоди відступлення долучив копію первісного наказу у справі, що виданий суддею Домнічевою І.О. (а.с. 216 т. 5), який у 2016 році було направлено судом на адресу ПрАТ «Індбуд», однак в наступному начебто втрачено та не передано розпоряднику майна/ліквідатору ПрАТ «Індбуд», проте не зрозуміло, чому в заперечення проти розгляду двох заяв стягувача про видачу дублікату наказу не повідомлялися такі відомості, адже це нівелювало б доводи про втрату наказу;

- із пояснень представників у судовому засіданні частково кошти були стягнуті із боржника на користь АО «Капітал Правіс», які після визнання угоди купівлі-продажу у межах справи № 910/18250/16 останній перерахував не боржнику, а ПрАТ «Індбуд», хоча така поведінка суперечить поясненням щодо погашення боргу у 2016 році на користь нового стягувача.

Зазначені вище обставини поведінки боржника свідчать про те, що протягом 5 років після нібито обізнаності боржника із: а) частковим припиненням боргу прощенням, б) існуванням нового кредитора, в) сплатою коштів новому кредитору, та з урахуванням активної позиції ПрАТ «Індбуд», спрямовану на виконання судового рішення, численні судові провадження щодо одержання дублікату наказу та заміни стягувача (який є відмінним від того, якому боржник вже сплатив кошти), відкриття у 2018 році виконавчого провадження та арешту майна на суму 4 192 382,02 грн. ТОВ «Амадеус Ко» в жодній усній чи письмовій заяві не вказало про ті обставини, які йдеться у поданій у червні 2022 році заяві про заміну стягувача правонаступником. Хоча за змістом відповідних правочинів було їх стороною та володіло всією інформацією про такі обставини.

Враховуючи такі обставини поведінки боржника протягом 5 років перебігу відносин з приводу виконання судового рішення у даній справі в сукупності з принципами неухильного дотримання добросовісності при реалізації своїх прав суд констатує, що долучені ним до поданої заяви документи не містять ознак доказу викладених ним в поданій заяві обставин з огляду на наступне.

Визначення поняття доказів, вимоги щодо доказів, властивостей доказів та порядку їх оцінки урегульовано у главі 5 «Докази та доказування» Господарського процесуального кодексу України.

В силу ст. 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

У відповідності до ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

17.10.2019 набув чинності Закон України № 132-ІХ від 20.09.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в України, яким було, зокрема внесено зміни до України змінено назву ст. 79 ГПК України з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування «вірогідності доказів».

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

За змістом ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, від 25.06.2020 у справі №924/233/18).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж.К. та інші проти Швеції» Суд наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні Європейського суду з прав людини від 15.11.2007 у справі «Бендерський проти України», в якому Суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Згідно з ч. 4 ст. 11 ГПК України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Оцінюючи зібрані в матеріалах справи докази, суд, застосовуючи стандарт «balance of probabilities» («баланс ймовірностей»), за яким факт є доведеним, якщо після оцінки доказів внутрішнє переконання судді каже йому, що факт скоріше був, а ніж не мав місце, та приходить до висновку, що в даному випадку не мало місце прощення боргу в частині та відступлення в іншій частині в 2016 році, оскільки сукупність дій ТОВ «Амадеус Ко» та встановлених обставин справи протягом періоду з моменту набрання законної сили судовим рішенням у даній справі до розгляду даної заяви судом, дає підстави для висновку про відсутність існування договору про відступлення права вимоги №31/03/2016 від 31.03.2016 (в редакції, яка надана до суду) та додаткової угоди №3 від 29.03.2016 до Договору генерального підряду №26 від 26.04.2013 до 27.09.2021 (розгляд Північним апеляційним господарським судом апеляційної скарги на ухвалу про відмову про заміну стягувача на ПрАТ «Індбуд»), а їх виготовлення з датуванням березнем 2016 року відбулося у період з 27.09.2021 по червень 2022 року.

Також, ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.08.2018 було встановлено, що: «на даний час рішення суду від 06.07.2015 у справі № 910/11424/15 залишається невиконаним, а оригінал наказу втрачено». Відтак, судовим актом встановлено факт невиконання судового рішення станом на 02.08.2018, чим нівелюється існування доданих заявником правочинів на той момент.

При цьому відсутні підстави переглядати такий висновок суду, з огляду на встановлені обставини справи.

Крім того, необхідно зазначити, що додані боржником до заяви банківські виписки на підтвердження виконання в 2016 році відступленого на користь ТОВ «Стройкомплекс Інжинірінг» зобов`язання, які вказують на перерахування ТОВ «Амадеус Ко» на користь такої особи протягом період 13.04.2016 - 18.11.2016 грошових коштів у загальному розмірі 2 481 267,64 грн з призначенням платежу: «погашення заборгованості згідно дог. про відступлення прав вимоги №31/03/2016 від 31.03.2016 без ПДВ», не спростовують висновку щодо можливої дати виготовлення зазначених договорів, адже з огляду на а) суперечливість поведінки (неповідомлення про такі обставини протягом п`яти років та не надання раніше відповідних доказів), б) невідповідності загальної суми перерахованих коштів (навіть при врахуванні наявних в таких виписках платежів на користь ТОВ «Стройкомплекс Інжинірінг» з іншим призначенням) сумі відступленого зобов`язання, в) здійснення таких платежів без врахування ПДВ при встановлені в договорі про відступлення права вимоги №31/03/2016 від 31.03.2016 суми з ПДВ, дають підстави для висновку про можливе підлаштування реквізитів такого правочину під наявні платежі між такими особами.

Таким чином слід констатувати, що виготовлення зазначених правочинів та подання їх до суду здійснено виключно з метою а) унеможливити виконання судового рішення у даній справі, б) затягнути виконання судового рішення у даній справі, адже подача такої заява є обов`язково підставою для зупинення виконавчого провадження.

Водночас, в межах даної справи судове рішення на шкоду стягувачу залишається невиконаним більше 6 років.

Отже, постає питання належного реагування на правочин, який суперечить існуючому судовому акту та де-факто, призводить до його нівелювання.

В юридичній науці та судовій практиці договори, дії, бездіяльність та рішення органів, що вчиняються з метою завдати шкоди кредитору і така мета досягнута, називають фраудаторними правочинами. Правочин, вчинений боржником у період виникнення у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину як такого, що вчинений боржником на шкоду кредиторам. Фраудаторний правочин укладається боржником у період проведення виконавчого провадження з метою виведення свого майна з-під стягнення (п.п. 47, 48, 51 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.06.2022 у справі №2-591/11).

Поряд з цим, до категорії фрадуторних правочинів відносяться дії/правочини, які опосередковано призводять до неможливості виконання зобов`язань боржника (в т.ч. підтверджених судовим рішенням), тобто, виведення майна, за рахунок якого можливим було б задоволення вимог стягувача, прийняття нових зобов`язань тощо.

Разом з тим, виникає питання чи варто розмежовувати фраудаторні правочини від правочинів, які безпосередньо стосуються об`єкту судового спору та їх укладання нівелює існуюче судове рішення (порушує публічний порядок щодо обов`язковості судових рішень).

Так, слід зазначити, що як в ч. 4 ст. 9 Закону України «Про виконавче провадження», так і в цілому категорія фраудоторних правочинів зводиться до зменшення активів та або/збільшення пасивів боржника, які можуть призвести до неможливості задоволення вимог кредитора. Такі активи є відмінними від предмета спору, а для кваліфікації правочину як фраудаторного достатньо доведення можливості утруднення виконання зобов`язання боржника (навіть в частині).

При цьому, застосування аналогічного підходу до ситуації, коли правочин порушує права стягувача та стосується безпосередньо предмета спору, і призводить до нівелювання судового рішення не є справедливим та законним.

Конституційний Суд України неодноразово підкреслював, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012 №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (перше речення абзацу другого пункту 3 мотивувальної частини рішення від 25.04.2012 №11-рп/2012); право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (абз. 5 п.п 2.1 п. 2 мотивувальної частини рішення від 26.06.2013 № 5-рп/2013).

Обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання (абз. 6 п.п 2.1 п. 2 мотивувальної частини рішення від 15.05.2018 №2-р (ІІ)/2019).

Як вбачається з практики Європейського суду з прав людини, визначене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; водночас ухиленням від виконання цього обов`язку є перекладення державою відповідальності за фінансове забезпечення організації виконавчого провадження на особу, на користь якої ухвалене судове рішення; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава і її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (§ 43 рішення у справі «Shmalko v. Ukraine» від 20.07.2004, § 84 рішення у справі «Fuklev v. Ukraine» від 07.06.2005, § 64 рішення у справі «Apostol v. Georgia» від 28.11.2006, §§ 46, 51, 54 рішення у справі «Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine» від 15.10.2009).

Відтак, визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.

В силу ч.ч. ч. 1, 2 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Таким чином правочини, які нівелюють остаточне судове рішення, порушують закріплені в ст. 129-1 Конституції України та ст. ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року принципи та гарантії, а відтак є нікчемними. Їх відмінністю від фраудаторних правочинів, є те, що такі нікчемні правочини відповідають наступним критеріям: а) нівелюють остаточне судове рішення, б) не відповідають будь-якому судовому акту, датованому після їх вчинення (постановам судів апеляційної та/або касаційної інстанції; ухвалам з розгляду процесуальних питань на стадії виконання остаточного судового рішення); в) вчинені за відсутності волі особи, на захист матеріально-правового інтересу якої прийнято відповідне судове рішення (наприклад, спрямовані на: прощення боргу, стягнутого судом; відступлення права вимоги, стягнутого судовим рішенням; розпорядження витребуваним судовим рішенням майном тощо). Додатковим твердженням того, що такі правочини мають кваліфікуватися як нікчемні, а не оспорювані є те, що встановивши їх суперечність існуючому судовому рішенню не має потреби в ініціюванні нового судового спору (зокрема, щодо недійсності правочину), адже судове рішення за новим спором не може суперечити вже існуючому судовому рішенню, яке набуло статусу остаточного.

Тобто, з набуттям судовим рішенням законної сили та статусу остаточного встановлюється правовий захист матеріально-правового інтересу позивача, який полягає в безумовному отриманні присудженого рішенням, існування чого може бути припинено за волею позивача чи досягненням виконання такого рішення. Такий захист встановлює публічне обтяження предмету вирішеного судового спору, порушення якого і становить порушення публічного порядку і як наслідок тягне за собою нікчемність відповідних дій в силу Закону.

Необхідно зазначити, що у даному випадку матеріали справи не містять доказів існування волі стягувача на припинення матеріально-правового інтересу щодо предмета спору у даній справі, що підтверджується відповідними запереченнями на заяву боржника та встановленими ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.08.2018 у даній справі обставинами того, що рішення суду від 06.07.2015 не виконано.

Той факт, що надані боржником правочини було вчинено позивачем в особі відмінної від сьогоднішньої посадової особи, яка представляє його інтереси (було вчинено директором, а наразі представництво здійснюється ліквідатором), не спростовує наведеного висновку суду в силу обставин їх виникнення (лише за спливом 5 років судових тяжб з приводу виконання судового рішення) та фактичного змісту і направлення (досить сумнівною є дійсною воля товариства відмовитися від частини позовних вимог всього за спливом місяця після набрання законної сили судовим рішенням, а в іншій частині - відступити право вимоги підтвердженого судовим рішенням зобов`язання без визначення умови оплати такого відступлення і її отримання на протязі шести років).

Отже дефект волі, який призвів до нівелювання можливості виконання судового рішення не може спростовувати обставин нікчемності таких дій в силу порушення ними публічного порядку.

Крім того, взято до уваги, що стягувач звернувся до суду із окремим позовом про визнання цих угод недійсними у зв`язку із наявність в них ознак фраудаторних правочинів, однак підстав для зупинення провадження з розгляду даної заяви немає, адже відсутні докази відкриття відповідного судового провадження за поданим ліквідатором стягувача позовом.

При цьому, спірні правочини відповідають ознакам нікчемності, а тому відсутні підстави для їх окремого дослідження на предмет фраудаторності.

Разом з тим, такі дії ставлять перед судом питання чи може суд надати самостійну оцінку поданим договорам на предмет їх нікчемності задля вирішення даної заяви та вирішення питання належного стягувача за судовим актом.

Так, судом враховано сталу практику Великої Палати Верховного Суду про те, що звернення з позовною вимогою про визнання правочину нікчемним є неефективним способом захисту, а тому така вимога не підлягає задоволенню, у зв`язку з чим необхідним є звернення саме з вимогою про застосування наслідків нікчемного правочину.

З урахуванням того, що дані правочини стосуються прощення боргу, стягнутого судовим рішенням та відступлення права вимоги за боргом, стягнутим судовим рішенням у даній справі, то очевидно, що наслідком нікчемності такого правочину буде виконання судового рішення у даній справі, про що спір вже вирішено, а предмет позову на кшталт визнання права бути стягувачем заборгованості за особою, яка вважає такий договір нікчемним, є нонсенсом через існування судового рішення, яке це право вже підтвердило.

Таким чином, за наведених обставин відсутні ефективні способи захисту права у спосіб застосування наслідків нікчемного правочину шляхом подання окремого позову; подання та розгляд окремого позову займе тривалий час (близько року), що змусить суд або вирішити питання виходячи із положень ст. 204 ЦК України, або зупинити провадження та фактично зумовити досягнення одного із поставлених боржником завдань - затягнути виконання судового рішення. Крім того, як тоді має реагувати суд, якщо в майбутньому будуть з`являтися подібні угоди навіть після оцінки тотожних, що свідчить на користь необхідності їх оцінки в межах даного провадження задля забезпечення дотримання конституційного принципу обов`язковості судових рішень.

Слід зазначити, що на даній стадії однозначно можна оцінити як нікчемний, для прикладу правочин, який укладено без дотримання обов`язкової нотаріальної форми, а відтак, чи розумно розмежовувати стадію оцінки правочину на предмет нікчемності від підстав нікчемності правочину.

Сукупність наведених доводів дає підстави суду для висновку про можливість надання оцінки правочинів, якими обґрунтовано прощення боргу та заміну кредитора за зобов`язаннями, які присуджені до стягнення остаточним судовим рішення, у межах розгляду заяви про заміну стягувача за відповідним наказом, що видано на виконання судового рішення.

В будь-якому випадку, такий обов`язок суду випливає із необхідності дослідження всіх доводів та заперечень учасників судового процесу, адже відповісти на питання чи відбулось процесуальне правонаступництво в межах спірних правовідносин з урахуванням заперечень щодо цього з боку чинного стягувача є неможливим без дослідження законності правочинів, якими доказуються такі обставин, і встановлення їх нікчемності в силу такого принципу здійснення судочинства як верховенство права не може бути залишено поза увагою суду виключно через можливі процесуальні обмеження, обумовлені стадією розгляду такого питання.

За таких обставин, встановлена нікчемність додаткової угоди № 3 від 29.03.2016 до договору генерального підряду №26 від 26.04.2013 та договору про відступлення прав вимоги №31/03/2016 від 31.03.2016 свідчить про недоведеність заявником як факту часткового припинення зобов`язання з оплати присуджених до стягнення рішенням Господарського суду міста Києва від 06.07.2015 у справі № 910/11424/15 коштів, так і наявності правонаступництва в іншій частині (щодо стягнення основного боргу), адже в силу приписів ст. 216 ЦК України такі правочини не можуть породжувати жодних правових наслідків окрім їх нікчемності.

З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції належним чином оцінивши матеріали справи дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні заяви ТОВ «Амадеус Ко» про заміну сторони (стягувача) її правонаступником.

Крім того, судом апеляційної інстанції також враховано, що у разі задоволення заяви ТОВ «Амадеус Ко» (про заміну сторони - ПрАТ «Індбуд» її правонаступником) може відбутися зміна розміру або складу ліквідаційної маси боржника - ПрАТ «Індбуд» шляхом виключенні з неї активу - дебіторської заборгованості, що безпосередньо впливає на можливість задоволення вимог кредиторів, у тому числі ТОВ «АК «Гапоненко Роман і партнери».

При цьому, твердження апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених в ухвалі Господарського суду міста Києва від 22.07.2022 у справі № 910/11424/15, а отже, у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

З приводу висвітлення всіх доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні в справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У рішенні Суду у справі «Трофимчук проти України» №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

За таких обставин решту аргументів скаржника, окрім викладених у мотивувальній частині постанови, суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В силу ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржниками зроблено не було.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду, вважає апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Амадеус Ко» необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, а ухвала Господарського суду міста Києва від 22.07.2022 у справі № 910/11424/15 підлягає залишенню без змін.

Розподіл судових витрат

Судові витрати за подання апеляційної скарги, у відповідності до статті 129 ГПК України, судом покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 240, 255, 267-270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Кодексом України з процедур банкрутства, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Амадеус Ко» залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.07.2022 у справі № 910/11424/15 залишити без змін.

3. Справу № 910/11424/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, строки та випадках, передбачених ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України та ст. 9 Кодексу України з процедур банкрутства.

Повний текст постанови складено та підписано - 10.04.2023.

Головуючий суддя Б.В. Отрюх

Судді М.Л. Яковлєв

О.М. Остапенко