РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.03.2023Справа № 910/10891/22

Господарський суд міста Києва у складі судді Щербакова С.О., за участю секретаря судового засідання Вершиніної Д.О., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Дрон сервіс юкрейн"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Квадро.Юа"

про розірвання договору та стягнення 932 050, 00 грн.

Представники:

від позивача: Євценко Р.І. (в режимі відеоконференції);

від відповідача: Кулачко Т.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Дрон сервіс юкрейн» (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Квадро.Юа» (далі-відповідач) про розірвання договору поставки № 01-201221 від 20.12.2021 року, що укладений між ТОВ «Дрон сервіс юкрейн» та ТОВ «Квадро.Юа»; стягнення з відповідача на користь позивача авансу у розмірі 466 025, 00 грн та штрафу у сумі 466 025, 00 грн. (разом становить 932 050, 00 грн).

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором поставки № 01-201221 від 20.12.2021.

Крім того, разом з позовною заявою Товариством з обмеженою відповідальністю «Дрон сервіс юкрейн» подано заяву про забезпечення позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.10.2022 у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Дрон сервіс юкрейн» про забезпечення позову - відмовлено.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.10.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи здійснюється в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 24.11.2022.

16.11.2022 до суду надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Дрон сервіс юкрейн" про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.11.2022 відмовлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Дрон сервіс юкрейн" у задоволенні заяви про участь у судовому засіданні у справі № 910/10891/22, у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

22.11.2022 через відділ автоматизованого документообігу суду відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що сторони домовились про постачання товару не на тих умовах, на які посилається позивач, оскільки в редакції відповідача обов`язок відповідача щодо поставки товару ще не настав, адже позивач не сплатив повну вартість товару. Тож, відповідач посилається на відмінність п. 2.4., 5.4, 5.4.2. та 7.4. договору. Також, відповідач зазначає, що у нього відсутній оригінал договору поставки в редакції відповідача підписаний з обох сторін. Крім того, у відзиві відповідачем наведено перелік питань в порядку ст. 90 ГПК України.

Разом з відзивом на позовну заяву, відповідачем подано клопотання про витребування у позивача оригіналу письмового доказу, в якому відповідач просить суд витребувати у позивача оригінал договору поставки № 01-201221 від 20.12.2021.

У судовому засіданні 24.11.2022, розглянувши клопотання відповідача про витребування у позивача оригіналу письмового доказу, суд відмовляє у його задоволенні, оскільки п. 5 ухвали Господарського суду міста Києва від 24.10.2022 про відкриття провадження у даній справі судом було зобов`язано позивача надати оригінали доданих до позовної заяви документів для огляду у судовому засіданні, в тому числі оригінал договору поставки № 01-201221 від 20.12.2021, від виконання якого позивач не звільняється.

Також, у судовому засіданні 24.11.2022 оголошено перерву до 22.12.2022.

16.12.2022 до суду надійшла заява позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

22.12.2022 через відділ автоматизованого документообігу суду позивач подав відповідь на відзив, в якій позивач зокрема зазначає, що наданий відповідачем примірник договору поставки датований 20.12.2022, в той час як правовідносини сторін виникли у 2021 році, що також підтверджується виставленим відповідачем рахунком на оплату у 2021 році. Крім того, відповідачем надано роздруківки листування у месенджерах, яке також відбулося 2021 році. Також, позивачем у відповіді на відзив наведено перелік питань відповідачу. Крім того, разом з відповіддю на відзив позивачем надано заяву про поновлення строку на подання відповіді на відзив та надано відповіді на поставлені відповідачем питання в порядку ст. 90 ГПК.

У судовому засіданні 22.12.2022, суд на місці ухвалив поновити позивачу процесуальний строк на подання відповіді на відзив та оголосив перерву до 09.02.2023.

У судовому засіданні 09.02.2023 судом оглянуто оригінал договору поставки № 01-201221 від 20.12.2021 та специфікацію до нього.

Також, у судовому засіданні 09.02.2023 оголошено перерву до 16.02.2023.

13.02.2023 через відділ автоматизованого документообігу суду відповідач подав заперечення на відповідь позивача на відзив на позовну заяву, в яких заперечує проти задоволення позовних вимог та зазначає, що проект договору розроблявся відповідачем, який підписавши зі свого боку два примірники договору надіслав їх позивачу для підписання.

16.02.2023 до суду надійшли пояснення позивача на заперечення, в яких позивач зазначає, що відповідач ухиляється від виконання зобов`язань взятих на себе за договором.

Також, 16.02.2023 позивач подав до суду клопотання про застосування заходів процесуального примусу, в якому у зв`язку з тим, що відповідачем не надано відповіді на поставлені позивачем у відповіді на відзив питання в порядку ст. 90 ГПК України, просить суд застосувати до Товариства з обмеженою відповідальністю "Квадро.Юа" заходи процесуального примусу, а саме штраф, у розмірі десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У судовому засіданні 16.02.2023, розглянувши клопотання позивача про застосування заходів процесуального примусу, суд відмовив у його задоволенні, оскільки, на думку суду, підстав для застосування таких заходів немає. В той же час, суд зобов`язав відповідача надати відповіді на поставлені позивачем питання у відповіді на відзив, у порядку визначеному процесуальним законодавством.

Також, у судовому засіданні 16.02.2023 представник відповідача подав клопотання про призначення судової технічної експертизи, в якому просить суд призначити судову технічну експертизу у справі, на розгляд якої поставити питання щодо зміни аркушів у договорі поставки; виконання всіх аркушів договору на однаковому папері, на одному технічному приладі, одною маркою чорнил, однаковим шрифтом та щодо оригінальності підпису та печатки у договорі. Проведення експертизи відповідач просив доручити Київському науково-дослідному інституту судових експертиз.

Розглянувши клопотання представника відповідача про призначення судової технічної експертизи у справі, суд відмовив у його задоволенні (мотиви викладені в ухвалі суду від 16.02.2023).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.02.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Судове засідання у справі № 910/10891/22 призначено на 16.03.2023.

09.03.2023 до суду надійшла заява позивача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

15.03.2023 через відділ автоматизованого документообігу суду позивач подав клопотання про застосування заходів процесуального примусу, в якому у зв`язку з ненаданням відповідачем відповідей на поставлені позивачем питання в порядку ст. 90 ГПК, просить суд застосувати до Товариства з обмеженою відповідальністю "Квадро.Юа" заходи процесуального примусу, а саме у вигляді накладення штрафу у розмірі десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У цьому судовому засіданні представник позивача підтримав подане клопотання.

Представник відповідача заперечив проти задоволення вказаного клопотання та надав суду відповіді на поставлені позивачем питання.

Розглянувши подане позивачем клопотання про застосування заходів процесуального примусу, суд відмовляє у його задоволенні, оскільки представником відповідача були надані відповіді на поставлені позивачем питання в порядку ст. 90 ГПК.

Також, у цьому судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та повідомив про подання доказів понесених витрат на професійну правничу допомогу в порядку ч. 8 ст. 129 ГПК України.

Представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог та надав клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 16.03.2023 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

20.12.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Квадро.Юа" (далі - постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Дрон сервіс юкрейн" (далі - покупець) укладено договір поставки № 01-201221, умовами якого передбачено, що постачальник зобов`язується поставити, а покупець - прийняти та оплатити товар на умовах, в обсягах і кількості, зазначених в узгоджених і належним чином підписаних сторонами специфікаціях, які є невід`ємною частиною договору. Сторони застосовують до даного договору умови поставки ЕХW - франко-завод: м. Київ, вул. Нижньоключова, 14, відповідно до «Інкотермс» в редакції 2010 року, які застосовуються із урахуванням особливостей, пов`язаних із внутрішньодержавним характером цього договору, а також тих особливостей, що випливають із умов цього договору.

Відповідно до п. 1.2. договору, право власності на товар переходить до покупця з моменту підписання уповноваженими представниками сторін видаткової накладної, яка засвідчує факт передачі товару.

Згідно п. 2.4. договору, постачальник зобов`язується поставити товар на протязі 60 календарних днів з моменту оплати авансу і надати разом з товаром видаткову накладну та інші документи передбачені діючим законодавством України.

Пунктом 5.4. договору визначено, що розрахунки між сторонами здійснюються на умовах часткової передплати шляхом перерахування грошових коштів в національній валюті України на поточний рахунок постачальника, вказаний у розділі 12 цього договору, на таких умовах:

5.4.1. аванс в сумі 466 025, грн, що становить 25% від загальної суми договору, протягом 5 (п?яти) календарних днів з моменту підписання даного договору;

5.4.2. остаточний розрахунок після підтвердження постачальником готовності передати товар, та виставлення відповідного рахунку.

За умовами п. 7.4. договору, якщо покупець відмовився від отримання товару, сплачений за товар аванс не повертається. У разі відмови чи прострочення передачі товару покупцю, постачальник зобов`язаний повернути отриманий аванс та сплатити покупцю штраф у розмірі отриманого авансу.

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та діє до 31.12.2022 року, а в частині виконання взаємних зобов`язань - до їх повного та належного виконання сторонами (п. 9.1. договору).

Згідно специфікації № 1 від 20.12.2021 до договору поставки № 01-201221 від 20.12.2021 товар, що поставляється: акумулятор Agras T30 Intelligent Battery у кількості 12 шт; зарядний пристрій для зарядження акумуляторів T30 Intelligent Battery Charger у кількості 4 шт; сільськогосподарський мультикоптер моделі Agras T30 (CE) у кількості 4 шт. На загальну суму 1 864 100, 00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, 20.12.2021 відповідачем було виставлено позивачу рахунок на оплату всього товару на загальну суму 1 864 100, 00 грн.

Позивачем згідно виставленого відповідачем рахунку, відповідно до п. 5.4. договору було перераховано відповідачу передоплату у розмірі 466 025, 00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 55 від 22.12.2021.

Тож, відповідно до умов п. 2.4. договору відповідач зобов`язаний був здійснити поставку товару на протязі 60 календарних днів з моменту оплати авансу, тобто до 21.02.2022 включно (з урахування ч. 5 ст. 254 ЦК України).

Проте, в порушення умов договору, відповідач не здійснив поставку товару.

Отже, обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що відповідач не здійснив поставку товару у визначений договором строк, чим порушив умови договору, а тому останній зобов`язаний повернути сплачені кошти у розмірі 466 025, 00 грн.

Також, внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов`язань в частині поставки товару, позивач просить суд розірвати договір поставки № 01-201221 від 20.12.2021 року, укладений між ТОВ «Дрон сервіс юкрейн» та ТОВ «Квадро.Юа» та стягнути з відповідача на користь позивача штраф у сумі 466 025, 00 грн. відповідно до п. 7.4. договору.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами договору № 01-201221 від 20.12.2021, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він є договором поставки.

Згідно частини першої статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 655 Цивільного кодексу України унормовано, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено, що позивачем згідно виставленого відповідачем рахунку, відповідно до п. 5.4. договору було перераховано відповідачу передоплату у розмірі 466 025, 00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 55 від 22.12.2021.

Тож, відповідно до умов п. 2.4. договору відповідач зобов`язаний був здійснити поставку товару на протязі 60 календарних днів з моменту оплати авансу, тобто до 21.02.2022 включно (з урахування ч. 5 ст. 254 ЦК України).

Проте, в порушення умов договору, відповідач не здійснив поставку товару.

Згідно з положеннями статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

За змістом статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Момент виконання обов`язку продавця передати товар визначено статтею 664 Цивільного кодексу України, згідно з якою обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

У розумінні положень частини 2 статі 664 Цивільного кодексу України товар вважається наданим у розпорядження покупця якщо: у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці; покупець поінформований про те, що товар готовий до передання. При цьому, товар повинен бути відповідним чином ідентифікований.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звертався до відповідача з претензією № 30/08 від 30.08.2022, в якій просив відповідача повернути суму сплаченого авансу у розмірі 466 025, 00 грн та сплати штраф у сумі 466 025, 00 грн у зв`язку з непоставкою товару, в строк протягом 7 днів з дати отримання вказаної претензії.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає, що між сторонами дійсно був укладений договір № 01-201221 від 20.12.2021, проте на інших умовах, оскільки в редакції відповідача обов`язок щодо поставки товару ще не настав, адже позивач не сплатив повну вартість товару. Тож, відповідач посилається на відмінність п. 2.4., 5.4, 5.4.2. та 7.4. договору. Також, відповідач зазначає, що у нього відсутній оригінал договору поставки в редакції відповідача підписаний з обох сторін.

Відповідачем додано до відзиву на позовну заяву примірник договору, підписаний лише з боку Товариства з обмеженою відповідальністю "Квадро.Юа".

Суд відхиляє вказані твердження відповідача, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, примірник договору поставки № 01-201221 доданий представником відповідача до відзиву датований 20.12.2022, в той час як правовідносини сторін виникли у 2021 році, що вбачається, як з доданого до позовної заяви договору поставки № 01-201221 від 20.12.2021, який підписаний представниками сторін та скрпілений печатками підприємств, оригінал якого разом зі специфікацією № 1 від 20.12.2021 оглянуто судом у судовому засіданні 09.02.2023, так і рахунком на оплату замовлення, виставленим відповідачем позивачу № 388 від 20.12.2021 та платіжним дорученням № 55 від 22.12.2021 про сплату авансу у сумі 466 025, 00 грн.

Суд зазначає, що договір поставки № 01-201221 від 20.12.2021 містить підписи сторін та скрпілений, в тому числі, печаткою відповідача.

Відповідно до пунктів 1, 5, 9, 10 розділу 3 Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України 18 червня 2015 року N1000/5 право на застосування гербових печаток (для установ, які мають право використовувати державну символіку) або печаток установи із зазначенням найменування установи та ідентифікаційного коду (далі - печатка установи) закріплюється у положенні (статуті) установи і зумовлюється її правовим статусом.

На документах, що засвідчують права громадян і юридичних осіб, на яких фіксується факт витрати коштів і проведення операцій з матеріальними цінностями, підпис посадової (відповідальної) особи скріплюється печаткою установи (за наявності).

Розпорядчим документом керівника установи визначаються порядок використання, місце зберігання печатки установи і посадові особи, відповідальні за її зберігання, а також перелік посадових осіб, підписи яких скріплюються печаткою установи.

Облік усіх печаток та штампів, що застосовуються в установі, ведеться у журналі за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Видача печаток, штампів посадовим особам здійснюється під підпис у відповідному журналі. Печатки зберігаються у шафах (сейфах), що надійно замикаються і опечатуються.

Встановивши наявність відбитку печатки відповідача на спірних документах та, враховуючи, що відповідач несе повну відповідальність за законність використання його печатки, суди мають дослідити питання встановлення обставин, що печатка була загублена відповідачем, викрадена в нього або в інший спосіб вибула з його володіння, через що печаткою могла б протиправно скористатися інша особа (вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 05.12.2018 у справі №915/878/16).

Особи, які мають право зберігати та використовувати печатки підприємства, призначаються наказом керівника організації та несуть персональну відповідальність за неналежне зберігання та використання печатки.

Відповідач не заперечує проти автентичності відтиску штампу, здійсненого на договорі, а матеріали справи не містять документів, які б свідчили про втрату зазначених штампів, їх підробку чи інше незаконне використання третіми особами всупереч волі відповідача.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази звернення відповідача до правоохоронних органів у зв`язку з підробкою чи іншим незаконним використання третіми особами печатки відповідача.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Закріплена зазначеною статтею Цивільного кодексу України презумпція правомірності правочину означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили; у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 11.09.2019 у справі № 910/9439/13 та від 28.01.2020 у справі № 910/9158/16.

Проте, на момент винесення судового акту у даній справі, суду не надано доказів визнання недійсним договору поставки № 01-201221 від 20.12.2021, а тому останній є обов`язковим до виконання.

Згідно ст. 79 Господарського кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд не приймає до уваги посилання відповідача на роздруківку листування з позивачем у месенджері Viber, з огляду на наступне.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Шабельник проти України" (заява № 16404/03) від 19.02.2009 зазначається, що хоча стаття 6 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) гарантує право на справедливий судовий розгляд, вона не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів як таких, бо це передусім питання, яке регулюється національним законодавством (див. рішення у справі "Шенк проти Швейцарії" від 12.07.1998 та у справі "Тейшейра ді Кастру проти Португалії" від 09.06.1998).

Принцип належності доказів полягає в тому, що господарський суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Верховний Суд у постанові від 29.01.2021 № 922/51/20 відзначає, що правило належності доказів обов`язкове не лише для суду, а й для осіб, які є суб`єктами доказування (сторони, треті особи), і подають докази суду. Питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Відповідно до приписів статті 91 ГПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, посвідчених електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який заходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Згідно з частиною першою статті 96 ГПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо). Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу (частина друга статті 96 ГПК України).

Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом (частина третя статті 96 ГПК України).

Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу (частина четверта статті 96 ГПК України).

Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги (частина п`ята статті 96 ГПК України).

Враховуючи описані вимоги процесуального законодавства та здійснивши аналіз положень законодавства, зокрема, статей 73, 77, 91, 96 ГПК України, Суд дійшов висновку, що учасник справи на обґрунтування своїх вимог і заперечень має право подати суду електронний доказ в таких формах: 1) оригінал; 2) електронна копія, засвідчена електронним цифровим підписом; 3) паперова копія, посвідчена в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 96 ГПК України), який, в свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 73 ГПК України). Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий.

Таким чином, суд зазначає, що роздруківка листування з позивачем у месенджері Viber не може вважатись електронним документом (копією електронного документа) в розумінні положень ч. 1 ст. 5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", тобто не може вважатися доказом, так як не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, оскільки в такому разі неможливо ідентифікувати відправника повідомлення і зміст такого документа не захищений від внесення правок і викривлення.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Так, відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Таким чином, відповідно до умов п. 2.4. договору відповідач зобов`язаний був здійснити поставку товару на протязі 60 календарних днів з моменту оплати авансу, тобто до 21.02.2022 включно (з урахуванням ч. 5 ст. 254 ЦК України).

Відповідно до ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Оскільки виконання зобов`язання, проведене належним чином, є однією із підстав його припинення (ст. 599 Цивільного кодексу України), то виконання боржником, у даному випадку "Квадро.Юа" як постачальником за договором (зобов`язаною стороною за договором в частині поставки товару), повинно бути підтверджено відповідачем належним чином.

Проте, суд зазначає, що відповідачем не надано суду належних та вірогідних доказів в розумінні ст.76-79 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження поставки Товариством з обмеженою відповідальністю "Квадро.Юа" товару за договором № 01-201221 від 20.12.2021 у строки, передбачені п. 2.4. договору.

Відповідно до ст. 188 Господарського кодексу України, зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускається. Якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Отже, за змістом наведеної норми, розірвання господарського договору може бути вчинено як за згодою сторін, так і у разі односторонньої відмови від нього. За загальним правилом розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, однак окремі договірні відносини допускають можливість одностороннього розірвання договору. Повноваження сторони на одностороннє розірвання договору можуть бути встановлені законом або безпосередньо в договорі.

Одностороння відмова від договору не потребує узгодження так як самостійний юридичний факт зумовлює його розірвання. У випадках, коли право на односторонню відмову у сторони відсутнє, намір розірвати договір може бути реалізований за погодженням з іншою стороною, оскільки одностороннє розірвання договору не допускається, а у разі недосягнення сторонами домовленості щодо розірвання договору, - за судовим рішенням на вимогу однієї із сторін. (ч.4 ст.188 Господарського кодексу України).

Частинами першою та другою статті 651 Цивільного кодексу України встановлено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

У вказаній статті йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

Верховний Суд України у своїх висновках щодо застосування ст. 651 ЦК України, які мають враховуватись судами загальної юрисдикції при застосуванні вказаної статті, зазначив, що вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є справді істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати (постанова судових палат у цивільних та у господарських справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 р. у справі N 6-75цс13).

Зі змісту договору вбачається, що при його укладенні позивач, як покупець, розраховував на отримання товару в установлений договором строк, проте відповідач не поставив товар у визначений договором строк.

При цьому згідно з рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002 (справа № 1-2/2002 про досудове врегулювання спорів) право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Тому норми статті 188 ГК України та статті 11 ГПК України не позбавляють сторону договору права на безпосереднє звернення до суду з вимогою про розірвання договору оренди без дотримання порядку досудового врегулювання спору.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 08.05.2012 у справі № 3-26гс12.

Враховуючи вище викладене, оскільки як встановлено судом вище відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання за договором у частині поставки товару та у строки передбачені договором, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача на підставі чинного законодавства України щодо розірвання договору в односторонньому порядку, оскільки відповідачем було порушено умови договору № 01-201221 від 20.12.2021.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, враховуючи вищевикладені положення норм чинного законодавства України, приймаючи до уваги встановлені фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Дрон сервіс юкрейн" в частині розірвання договору є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь позивача авансу у розмірі 466 025, 00 грн та штрафу у сумі 466 025, 00 грн. на підставі п. 7.4. договору, суд зазначає наступне.

За умовами п. 7.4. договору, якщо покупець відмовився від отримання товару, сплачений за товар аванс не повертається. У разі відмови чи прострочення передачі товару покупцю, постачальник зобов`язаний повернути отриманий аванс та сплатити покупцю штраф у розмірі отриманого авансу.

Як зазначено судом вище, позивач звертався до відповідача з претензією № 30/08 від 30.08.2022, в якій просив відповідача повернути суму сплаченого авансу у розмірі 466 025, 00 грн та сплатити штраф у сумі 466 025, 00 грн у зв`язку з непоставкою товару, в строк протягом 7 днів з дати отримання вказаної претензії.

Враховуючи вищенаведене, з урахуванням положень п. 7.4. договору та положень ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, суд приходить до беззаперечного висновку, що боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання з поставки товару, а тому останнім безпідставно утримуються грошові кошти у розмірі 466 025, 00 грн, які підлягають поверненню позивачу. При цьому, договірні зобов`язання між сторонами припинились.

Тож, відповідач зобов`язаний повернути позивачу кошти у розмірі 466 025, 00 грн та сплатити позивачу штраф у розмірі отриманого авансу - 466 025, 00 грн.

Суд зазначає, що відповідачем не надано до суду жодних доказів на спростування своєї вини в невиконанні зобов`язання щодо повернення позивачеві перерахованих коштів.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В свою чергу, відповідачем не надано до суду жодних доказів на спростування своєї вини в невиконанні зобов`язання щодо повернення позивачеві перерахованих коштів. Факт наявності заборгованості у відповідача перед позивачем належним чином доведений, документально підтверджений, у зв`язку чим суд вважає заявлені вимоги про стягнення з відповідача попередньої оплати у розмірі 466 025, 00 грн та штрафу у сумі 466 025, 00 грн обґрунтованими, а отже такими, що підлягають задоволенню.

З огляду на викладене, суд вважає заявлені позовні вимоги позивача обґрунтованими та відповідно такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Дрон сервіс юкрейн" - задовольнити.

2. Розірвати договір поставки № 01-201221 від 20.12.2021 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Дрон сервіс юкрейн" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Квадро.Юа".

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Квадро.Юа" (вул. Нижньоключова, буд. 14, офіс 1-2, м. Київ, 03056; ідентифікаційний код - 43094301) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Дрон сервіс юкрейн" (Печерський узвіз, буд. 3, м. Київ, 01601; ідентифікаційний код - 43945879) 466 025 (чотириста шістдесят шість тисяч двадцять п`ять) грн 00 коп. - попередньої оплати, 466 025 (чотириста шістдесят шість тисяч двадцять п`ять) грн 00 коп. - штрафу та 16 461 (шістнадцять тисяч чотириста шістдесят одну) грн 75 коп. - судового збору.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду або через відповідний місцевий господарський суд.

Повний текст рішення складено: 10.04.2023.

Суддя Щербаков С.О.