ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
У Х В А Л А

10.04.2023 м.Дніпро Справа № 904/4008/22

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Дарміна М.О.

суддів: Іванова О.Г., Антоніка С.Г.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Бакуна Вадима Олексійовича на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 30.01.2023 про повернення зустрічної позовної заяви (суддя Юзіков С.Г.) у справі №904/4008/22

за позовом Акціонерного товариства "Криворізька Теплоцентраль"

до Фізичної особи-підприємця Бакуна Вадима Олексійовича

про стягнення заборгованості

та за зустрічним позовом Фізичної особи-підприємця Бакуна Вадима Олексійовича

до Акціонерного товариства "КРИВОРІЗЬКА ТЕПЛОЦЕНТРАЛЬ"

про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення 680 750,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 30.01.2023 відмовлено у задоволенні клопотання Фізичної особи-підприємця Бакуна Вадима Олексійовича про поновлення строку для подачі зустрічного позову. Повернуто зустрічну позовну заяву Фізичної особи-підприємця Бакуна Вадима Олексійовича до Акціонерного товариства "Криворізька Теплоцентраль" про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення 680 750,00 грн. і додані до неї документи без розгляду.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернувся ФОП Бакун Вадим Олексійович, в якій, з посиланням на порушення при її ухваленні норм процесуального права, просить оскаржувану ухвалу від 30.01.2023 скасувати, та задовольнити клопотання додане до апеляційної скарги.

До апеляційної скарги апелянтом подано заяву (клопотання) про повернення первинної позовної заяви та залишення позову без розгляду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.02.2023 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді Дарміна М.О. (доповідач), судді Антонік С.Г., Іванов О.Г.

З огляду на відсутність в суді апеляційної інстанції матеріалів справи на час надходження скарги, ухвалою суду від 23.02.2023 здійснено запит матеріалів справи №904/4008/22 із Господарського суду Дніпропетровської області та відкладено вирішення питання про рух апеляційної скарги до надходження матеріалів справи до суду апеляційної інстанції.

Матеріали справи №904/4008/22 надійшли до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 06.03.2023 апеляційну скаргу залишено без руху, надано строк для усунення недоліків визначених в ухвалі.

31.03.2023р. в канцелярії Центрального апеляційного господарського суду зареєстровано заяву - клопотання № 1 про приєднання додаткових пояснень щодо судового збору та прийняття заперечень щодо дій головуючого (на 4-ох сторінках), відповідно до тексту якої фізична особа - підприємецьь Вадим Бакун в особі представника Дмитра Черниша з посиланням на справу "Мантовенеллі проти Франції" , постанову Верховного Суду у складі КГС від 30.11.2022р. у справі № 914/4092/21, Великої Палати Верховного Суду від 05.05.2020р. у справі № 161/6253/15-ц, від 07.04.2020р. у справі № 743/534/16-ц, від 06.06.2018р. у справі № 910/16713/15, від 21.03.2018р. у справі № 725/3212/16-ц; Великої Палати Верховного Суду від 21.03.2018р. у справі № 761/2488/16-ц, від 19.06.2018р. у справі № 761/24672/15-ц вимагає звійльнити його від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону України "Про захист прав споживачів" та відкрити апеляційне провадження.

В постанові Верховного Суду від 27.11.2019р. у справі № 923/236/19, викладено наступний правовий висновок:

« Верховний Суд зауважує, що відповідно до п.п. 4, 5 ч. 3 ст. 162 ГПК України позовна заява повинна містити в т.ч. зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

Предмет спору - це об`єкт спірних правовідносин, щодо якого виник спір між позивачем і відповідачем. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підстава позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Підставу позову становлять фактична й правова підстава. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача. Правильне встановлення підстави позову визначає межі доказування, є гарантією прав відповідача на захист проти позову».

Предметом позову у даній справі є матеріально-правова вимога позивача АТ "Криворізька теплоцентраль" до ФОП Бакуна В.О. про стягнення 63 320,32 грн вартості безпідставно набутої теплової енергії за період з 03.10.2013р. по 14.04.2021р., 3% річних у розмірі 9 819,16 грн та інляційних втрат у розмірі 62 467,30грн.

Позовні вимоги грунтуються на твердженнях Позивача про те, що протягом періоду з 03.10.2013 року по 14.04.2021 року він здійснював постачання теплової енергії на користь Відповідача без договору на таке постачання, хоча укладання договору на постачання теплової енергії є обов`язковим та обов`язок по його укладанню діючим законодавством покладено саме на Відповідача).

Нежитлове приміщення 42 за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Січеславська, буд. 30 Відповідача знаходиться у багатоповерховому житловому будинку, підключеному до централізованої системи опалення, а отже Відповідач фактично весь час отримував теплову енергію. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 236834360 з 12.06.2007 року, власником нежилого приміщення площею 83,9 кв.м. за адресою: Дніпропетровська область, місто Кривий Ріг, вул. Січеславська (Кремлівська), буд. 30, приміщення 42, реєстраційний номер майна: 1198644 є Бакун Вадим Олексійович. Відповідно до Акту теплової інспекції AT «Криворізька теплоцентраль» від 12 жовтня 2022 року № 550, обстеженням нежитлового приміщення 42 по вул. Січеславська (Кремлівська), буд. 30, у місті Кривому Розі встановлено, що у ньому здійснюється підприємницька діяльність, а саме відкритий та працює салон-магазин «DOLCE Style». Додатково вищевикладені обставини підтверджуються товарним чеком «ЧП Бакун» від 13.10.2022 та фото свідоцтва про державну реєстрацію ФОП Бакун В.О., яке розміщене в нежитловому приміщенні, розташованому за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Січеславська, буд. 30, прим. 42.

З урахуванням вищевикладенного, колегія суддів констатує, що спір за позовом АТ "Криворізька теплоцентраль" до ФОП Бакуна В.О. про стягнення 63 320,32 грн вартості безпідставно набутої теплової енергії за період з 03.10.2013р. по 14.04.2021р., 3% річних у розмірі 9 819,16 грн та інляційних втрат у розмірі 62 467,30грн виник в зв`язку з бездоговірним , за твердженням позивача, споживанням ФОП Бакуном В.О. теплової енергії саме для здійснення підприємницької діяльності у належному йому на праві власності нежитловому приміщенні за адресою місто Кривий Ріг, вул. Січеславська (Кремлівська), буд. 30, приміщення 42.

Позовні вимоги зустрічної позовної заяви ФОП Бакуна В.О. до АТ "Криворізька теплоцентраль" грунтуються на твердженнях позивача за зустрічним позовном про те, що : " ... фізична особа-підприємець Вадим Олексійович Бакун , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживаю за адресою - АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , є власником нежитлового приміщення загальною площею 83,9 кв.м., розташованого на 1 поверсі 5 -ти поверхового будинка за адресою Дніпроветровсьа область, м. Кривий Ріг, вул.Кремлівська, буд.30, приміщення 42, Свідоцтво про право власності на нерухоме майно № 380 від 06.06.2007, видане 12.06.2007року , Реєстраційний номер права власності на майно 1198644 ...

... До 30 вересня 2013 року я мав Договір №5634 від 01.10.2008 року на постачання теплової енергії на потреби опалення, вентиляції, гарячого водопостачання та пару з Комунальним підприємством теплових мереж «Криворіжтепломережа», Про цей факт свідчить Додаткова угода від 01 жовтня 2013 року та. лист від 01.10.2013 року за вих. № 4211/13 до ФОП Бакуна В.О. від Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа" про внесення змін до договору №5634 від 01.10.2008 року...

.... Отже, виходячи зі змісту викладеного в листі НКРЕКП від 24.03.2015 № 2713/15/61-15, рішення ВП ВС від 06 листопада 2018 року по справі №904/7024/17 провадження № 12-175гс18 та Роз`яснення Міністерства громад та розвитку територій, яка викладена на офіційному сайті міністерства «Щодо постачання; теплової енергії або надання послуг постачання теплової енергії для окремо розташованої будівлі ОСОБА_1 не є належним відповідачем, бо приміщення за адресою - Дніпропетровська область Кривий Ріг, вул. Кремлівська буд.30 приміщення 42, не є окремо стоячим будинком, теплоспоживче устаткування даного приміщення, якби воно існувало на момент виникне:ння боргових зоб`язань (на суб`єктивну думку AT «Криворізьке теплоцентраль) було б приєднане до внутрішньобудинкових систем, а не до місцевоої (розподільчої) теплової мережі ...

... В зв`язку з тим, що теплова енергія, яка подається до приміщення за Дніпропетровська область, м. Кривий Рїг, вул. Кремлівська буд.30 приміщення 42 , це не є окрема будівля в якій ФОП В.О.Бакун використовує теплову енергію для технологічних чи господарських потреб, а теплова енергія використовується виключно в побутових цілях для опалення приміщення..." (т.1 а.с. 128-151).

Предметом апеляційного оскарження є ухвала Господарського суду Дніпропетровської області від 30.01.2023 про відмову у задоволенні клопотання Фізичної особи-підприємця Бакуна Вадима Олексійовича про поновлення строку для подачі зустрічного позову та повернення зустрічної позовної заяви Фізичної особи-підприємця Бакуна Вадима Олексійовича до Акціонерного товариства "Криворізька Теплоцентраль" про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення 680 750,00 грн..

Як зазначалося вище, ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 06.03.2023 апеляційну скаргу залишено без руху, надано строк для усунення недоліків визначених в ухвалі, а саме:

- оригіналу платіжного документа про сплату судового збору у сумі 2 684,00 грн. за подання апеляційної скарги на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 30.01.2023 про про повернення зустрічної позовної заяви у справі №904/4008/22;

Скаржник попереджений про можливість повернення апеляційної скарги у разі, якщо недоліки апеляційної скарги не будуть ним усунуті у встановлений строк.

Крім цього, в ухвалі суду від 06.03.2023 колегією суддів зазначено, що на відповідача не розповсюджується дія Закону України Про захист прав споживачів щодо звільнення останнього від сплати судового збору.

31.03.2023р. в канцелярії Центрального апеляційного господарського суду зареєстровано заяву - клопотання № 1 про приєднання додактових пояснень щодо судового збору та прийняття заперечень щодо дій головуючого (на 4-ох сторінках), відповідно до тексту якої фізична особа - підприємецьь Вадим Бакун в особі представника Дмитра Черниша з посиланням на справу "Мантовенеллі проти Франції", постанову Верховного Суду у складі КГС від 30.11.2022р. у справі № 914/4092/21, Велеликої Палати Верховного Суду від 05.05.2020р. у справі № 161/6253/15-ц, від 07.04.2020р. у справі № 743/534/16-ц, від 06.06.2018р. у справі № 910/16713/15, від 21.03.2018р. у справі № 725/3212/16-ц; Великої Палати Верховного Суду від 21.03.2018р. у справі № 761/2488/16-ц, від 19.06.2018р. у справі № 761/24672/15-ц вимагає звійльнити його від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону України "Про захист прав споживачів" та відкрити апеляційне провадження.

Проаналізувавши зміст заяви - клопотання № 1 про приєднання додактових пояснень щодо судового збору та прийняття заперечень щодо дій головуючого, колегія суддів доходить висновку, що апелянт усвідомлює зміст ухвали суду апеляційної інстанції від 06.03.2023р. і вимоги Закону України " Про судовий збір".

Відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Апелянтом не надано доказів сплати 2684,00 грн. за подання апеляційної скарги за реквізитами, наведеними в ухвалі від 06.03.2023р.

Колегія суддів відхиляє помилкові твердження апелянта про наявність підстав для звільнення його від справи судового збору за подання апеляційної скарги в зв`язку із тим, що він є споживачем в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів" з огляду на наступне:

Відповідно до пунктів 17, 21, 22 статті 1 Закону України Про захист прав споживачів від 12.05.1991 № 1023-ХІІ (зі змінами та доповненнями) терміни у цьому Законі вживаються в такому значенні:

споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника;

послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб;

робота - діяльність виконавця, результатом якої є виготовлення товару або зміна його властивостей за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Відповідно до ч.3 ст.22 Закону України Про захист прав споживачів споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Тобто, цим законом визначений спеціальний суб`єкт споживач-фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує продукцію, роботу, послугу для особистих потреб.

Відповідно до визначення понять, наведених у тлумачному словнику потреба це необхідність у кому-, чому-небудь, що вимагає задоволення. У розрізі суспільства потреба - це необхідність в яких-небудь благах для підтримки життєдіяльності і розвитку людини, а також суспільства в цілому.

Матеріальні потреби поділяються на дві групи: особисті та виробничі.

Зокрема, особисті потреби - це потреби людей в предметах споживання, в споживчих товарах і послугах; виробничі - потреби підприємств і організацій у засобах виробництва, в інвестиційних товарах (сировині, матеріалах, машинах, приладах і т.д.).

Всі особисті потреби по важливості і терміновості задоволення діляться на первинні (потреби в засобах існування) і вторинні (альтернативні потреби вибору). До первинних належать потреби в предметах першої необхідності, що забезпечують існування людини (в їжі, одязі, житлі і т.д.), до вторинних - всі інші потреби вибору, тобто культурні потреби і потреби в предметах розкоші (в книгах, заняттях спортом, прикрасах, туристичних поїздках і т.д.)

По виду задоволення потреби діляться на індивідуальні і колективні.

Згідно вищенаведених термінів , в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», звільненню від сплати судового збору підлягають, по-перше, лише фізичні особи, по-друге, за позовами, пов`язаними з порушеннями їх прав, як споживачів, за індивідуальними замовленнями щодо придбання, замовлення, використання продукції, роботи, послуг для особистих потреб, тобто потреб життєзабезпечення.

Відповідно до частин 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Апелянтом не надано належних і допустимих в розумінні статтей 76,77 Господарського процесуального кодексу України доказів на спростування доводів АТ "Криворізька теплоцентраль" про те, що в нежитловому приміщенні, яке розташоване за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Січеславська, буд. 30, прим. 42 ФОП Бакуном В.О. здійснюється підприємницька діяльність , а саме відкритий та працює салон-магазин « ІНФОРМАЦІЯ_2 » .

Згідно визначення поняття «магазин», наведеного у тлумачному словнику це приміщення для роздрібної торгівлі; крамниця.

На підставі викладеного, поставка теплової енергії відповідачу на об`єкт «магазин» не може вважатись такою, що пов`язана із індивідуальним споживанням фізичною особою ОСОБА_2 послуги для особистих потреб життєзабезпечення (опаленням власного житла).

Відповідно, пільга у вигляді звільнення від сплати судового збору, передбачена ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» у спірних правовідносинах не підлягає застосуванню.

З цих підстав суд відхиляє доводи заяви апелянта щодо надання судом пріоритету Закону України «Про судовий збір» над іншими Законами .

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

В постанові від 30 листопада 2022 року у справі № 914/4092/21, на яку в своєму клопотанні посилається апелянт, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду виклав наступний правовий висновок:

Суд наділений повноваженнями зменшити тягар судових витрат для особи, яка до нього звертається. Водночас конструкція частин 1, 2 статті 8 Закону України "Про судовий збір" дає підстави для висновку, що зменшення тягаря судових витрат, якого зазнає сторона, є не обов`язком суду, а знаходиться у межах суддівського розсуду, який може бути реалізований за наявності певних обставин.

До того ж стосовно сплати судового збору законодавець визначив вичерпний перелік умов, за наявності яких можливе зменшення тягаря тих судових витрат, яких зазнає сторона.

Зокрема, особа, яка звертається до суду, має право подати відповідне клопотання, у якому навести обставини щодо її майнового стану, за наявності підстав, з якими закон пов`язує можливість реалізації судом повноважень зменшити тягар судових витрат стосовно сплати судового збору. Такі обставини мають бути підтверджені належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами.

При цьому, Господарський процесуальний кодекс України покладає на суд обов`язок розглянути заявлені сторонами клопотання та з врахуванням кожного окремого випадку навести мотиви щодо їх задоволення чи відмови у їх задоволенні відповідно до норм чинного законодавства.

Визначення майнового стану сторони є оціночним та залежить від доказів, якими обґрунтовується рівень її майнового стану. Доказами рівня майнового стану можуть бути документи, які підтверджують скрутний майновий стан особи, що, відповідно, унеможливлює сплату нею судових витрат. Якщо залежно від рівня майнового стану сторона позбавлена можливості сплатити судовий збір, то такі обставини можуть бути підставою для відстрочення та розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення сторони від сплати.

Питання перевірки реальної спроможності заявника сплатити судовий збір набуває особливої актуальності та має детально перевірятися судами у випадку, якщо заявники ставлять питання про звільнення, зменшення та/чи розстрочення/відстрочення сплати судового збору. За наявності таких питань суди повинні вказувати, які конкретно докази заявник має надати на підтвердження факту свого незадовільного майнового стану, у разі якщо наданих доказів недостатньо або вони не є належними.

Оцінюючи фінансовий стан особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища (рішення ЄСПЛ у справах: "Княт проти Польщі" ("Kniat v. Poland") від 26 липня 2005 року; "Єдамскі та Єдамска проти Польщі" ("Jedamski and Jedamska v. Poland") від 26 липня 2005 року).

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 234 Господарського процесуального кодексу України ухвала, що викладається окремим документом, складається з мотивувальної частини із зазначенням мотивів, з яких суд дійшов висновків, і закону, яким керувався суд, постановляючи ухвалу.

Оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції вищезазначеному не відповідає. Так її мотивувальна частина не містить мотивів достатності/недостатності, належності/неналежності доказів, наданих заявником на підтвердження факту свого незадовільного майнового стану. Вказане свідчить про не здійснення судом апеляційної інстанції перевірки реальної спроможності заявника сплатити судовий збір.

В даній справі апелянт не ставить перед судом апеляційної інстанції питання про зменшення розміру судового збору за подання апеляційної скарги або відстрочення від її сплати, а вимагає звільнити його взагалі від сплати судового збору в зв`язку із чим правовий висновок, викладений в постанові від 30 листопада 2022 року у справі № 914/4092/21 не підлягає застосуванню у спірних правовідносинах.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 травня 2020 року у справі № 161/6253/15-ц (провадження № 14-32цс20) Велика Палата Верховного Суду визнала за необхідне визначити співвідношення понять фізичної особи та фізичної особи - підприємця та їх правового статусу.

Відповідно до частини першої статті 24 ЦК України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

У статті 25 ЦК України передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи.

За правилами частин другої та четвертої цієї статті цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті.

У статті 26 ЦК України вказано, що всі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати всі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

З аналізу вказаних вимог цивільного законодавства вбачається, що кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплене й у статті 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус ФОП сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Згідно із частиною першою статті 128 Господарського кодексу України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Тому у вказаних правовідносинах з одного боку є юридична особа - ТОВ "ОТП ФАКТОРИНГ УКРАЇНА" , а з іншого - ФОП ОСОБА_1 . І в цьому випадку ОСОБА_2 не є стороною спору про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки спір з нею вже вирішено, а солідарна відповідальність з іпотекодавцем у боржника за основним договором відсутня.

Спір з ОСОБА_1 , який набув право власності на предмет іпотеки як ФОП і у результаті здійснення підприємницької діяльності, заявлений юридичною особою, за своїм суб`єктним складом і відповідно до вимог ЦПК України та ГПК України, що були чинними на час відкриття провадження у справі, мав розглядатися за правилами господарського судочинства.

Тому провадження в частині позовних вимог до ОСОБА_1 підлягає закриттю відповідно до пункта 1 частини першої статті 255 ЦПК України, у якому вказано, що суд закриває провадження у справі якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що з 15 грудня 2017 року - дати набрання чинності Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2147- VIII Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів - спір щодо правочину, укладеного для забезпечення виконання основного зобов`язання, належить до юрисдикції господарського суду лише тоді, якщо сторонами основного зобов`язання є тільки юридичні особи та (або) ФОП. Іншими словами, до юрисдикції господарського суду не належить, зокрема, спір щодо виконання договору, укладеного для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо хоча би однією стороною основного зобов`язання є фізична особа, яка не є підприємцем.

З указаної дати, якщо хоча б однією зі сторін основного зобов`язання є фізична особа, яка не є підприємцем, спір щодо правочину, укладеного для забезпечення виконання основного зобов`язання, розглядається за правилами цивільного судочинства незалежно від того, чи заявляє позивач одночасно вимоги до фізичної особи - сторони основного зобов`язання та до сторони (сторін) акцесорного зобов`язання, зокрема, незалежно від того, чи об`єднані позовні вимоги щодо виконання кредитного договору з вимогами щодо виконання договорів іпотеки, поруки тощо, укладених для забезпечення основного зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 906/277/18 (провадження № 12-300 гс 18) . Вид судочинства (цивільне чи господарське) визначається з урахуванням суб`єктного складу сторін основного зобов`язання, про що зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12916/15-ц (провадження № 14-409цс18).

Згідно із частиною першою статті 256 ЦПК України в редакції Закону від 15 січня 2020 року № 460-IX Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ , якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

З огляду на вказані положення ЦПК України Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне роз`яснити позивачеві, що розгляд справи в частині позовних вимог до ФОП ОСОБА_1 віднесено до господарської юрисдикції, а також про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Доводи апелянта "... Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та`інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і те змінює свого статусу" фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус "фізична особа - підприємець" сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право - і дієздатністю, та не обмежує їх (такий правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.05.2020 у справі № 161/6253/15- ц, від 07.04.2020 у справі № 743/534/16-ц, від 06.06.2018 у справі № 910/16713/15, від 21.03.2018 у справі № 725/3212/16-ц)...» відхиляються як такі, що носять характер вибіркового цитування вищезазначенної постанови суду касаційної інстанції без урахування загального правового висновку, прийнятого у цій постанові.

В постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц (провадження № 14-57цс18) розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_3 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про захист прав споживача фінансових послуг за касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 29 вересня 2016 року , зробила наступний правовий висновок:

У ст. 5 Закону України Про судовий збір визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, проте системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і ст. 22 Закону України Про захист прав споживачів дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, встановленому (ст. 5 Закону України Про судовий збір ), не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.

За основу приймається те, що ст. 5 Закону України Про судовий збір не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред`явлення позову. Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову зазначив, що вони звільняються з метою захисту своїх порушених прав (ст. 22 Закону України Про захист прав споживачів ).

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України Про захист прав споживачів споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав.

Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України Про судовий збір у ч. 3 ст. 22 Закону України Про захист прав споживачів (Відомості Верховної Ради України, 2006 р., N 7, ст. 84) слова державного мита замінені словами судового збору .

Отже, при прийнятті Закону України Про судовий збір законодавець передбачив можливість застосування Закону України Про захист прав споживачів при визначенні пільг певних категорій осіб щодо сплати судового збору.

У постановах Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 6-185цс17 та від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-916цс17 висловлена правова позиція про те, що споживач звільняється від сплати судового збору лише при поданні позовної заяви і має сплатити судовий збір за подання до суду, зокрема апеляційної скарги.

Відступаючи від практики Верховного Суду України, колегія суддів Великої Палати Верховного Суду вважає, що порушені права можуть захищатись як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу, а саме при апеляційному перегляді. Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завдання якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права (ст. 22 Про захист прав споживачів , ст. 1 ЦПК України у редакції на час постановлення оскарженої ухвали, ст. 2 ЦПК України у редакції на час розгляду справи Верховним Судом).

Апеляційний суд наведеного не врахував та безпідставно поклав на ОСОБА_3, який звернувся до суду за захистом прав споживача, обов`язок зі сплати судового збору та передчасно визнав його апеляційну скаргу неподаною і повернув її.

Оскільки суб`єктний склад сторін данного спору, предмет зустрічного позову і його підстави є відмінними від справи № 761/24881/16-ц колегія суддів апеляційного господарського суду визнає таким, що не підлягає застосуванню у спірних правовідносининах вищенаведений висновок Великої Палати Верховного Суду.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 761/24672/15-ц (Провадження № 14-197цс18), розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 06 квітня 2016 року дійшла наступного правового висновку:

з матеріалів справи вбачається, що у жовтні 2014 року ОСОБА_3 уже зверталася до суду з позовом до ПАТ «Терра банк» про захист прав споживача фінансових послуг (справа № 757/29091/14-ц), у якому просила: зобов`язати відповідача в особі уповноваженої особи Фонду усунути порушення банківського обліку вкладу позивачки шляхом поновлення банківської проводки за квитанцією від 07 серпня 2014 року № 96834 на 1200 доларів США за вкладним рахунком позивача № 8977 та зобов`язати внести в реєстр вкладників, які мають право на відшкодування вкладів відповідно до Закону № 4452-VI запис щодо обліку суми вкладу позивача станом на день запровадження тимчасової адміністрації за договором вкладу «Родинний» від 05 серпня 2014 року № ВДД-163660:840 у загальному розмірі 3 600 доларів США та відсотків, нарахованих на вклад до дня запровадження тимчасової адміністрації.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11 листопада 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3 право на відшкодування за договором банківського вкладу від 05 серпня 2014 року № ВДР-163660:840 грошових коштів у розмірі 1 200 доларів США (т. 1, а. с. 56?62).

Зазначеними судовими рішеннями встановлено, що на звернення позивачки стосовно внесених на депозитний рахунок 07 серпня 2014 року грошових коштів у розмірі 1 200 доларів США ПАТ «Терра банк» кошти не повернуло та відповіді не надало.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11 грудня 2015 року заяву представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про роз`яснення рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 липня 2015 року задоволено. Роз`яснено, що за ОСОБА_3 визнано право на відшкодування за договором банківського вкладу від 05 серпня 2014 року № ВДР-163660:840 грошових коштів у розмірі 1 200 доларів США, які були внесені на депозитний рахунок 07 серпня 2014 року і зобов`язання з відшкодування позивачці яких у межах загальної суми вкладу за договором банківського вкладу відповідно до Закону № 4452-VI відповідачу - Публічному акціонерному товариству «Кристал банк» передано не було (т. 1, а. с. 64).

Тобто ОСОБА_3 уже зверталася до суду з позовними вимогами про захист прав споживачів і рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11 листопада 2015 року, вирішено спір між ОСОБА_3 та ПАТ «Терра банк» щодо внесених коштів у розмірі 1 200 доларів та захищено право позивачки на спірну суму.

Зазначені судові рішення в силу вимог статті 14 ЦПК України в редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року, та статті 18 ЦПК України в редакції від 03 жовтня 2017 року є обов`язковими до виконання на всій території України.

Порядок відображення в бухгалтерському обліку типових кредитних операцій (надання (отримання) кредитів, здійснення факторингових операцій, операцій репо, урахування векселів) та вкладних (депозитних) операцій, що оцінюються за амортизованою собівартістю, гарантій, авалів та формування й використання резервів під кредитні ризики в банках України врегульовано Інструкцією з бухгалтерського обліку кредитних, вкладних (депозитних) операцій та формування і використання резервів під кредитні ризики в банках України, затвердженою постановою Правління Національного банку України від 27 грудня 2007 року № 481, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 22 січня 2008 року за № 48/14739 (далі - Інструкція).

Згідно з пунктом 1.4 розділу І Інструкції банк здійснює кредитні та вкладні (депозитні) операції відповідно до вимог законодавства України й відображає в бухгалтерському обліку за відповідними рахунками Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17 червня 2004 року № 280, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 липня 2004 року за № 918/9517, зі змінами, залежно від категорії контрагентів, виду кредиту/вкладу (депозиту) і строків їх використання.

За правилами пункту 1.1 глави 1 розділу VІнструкції банк на дату укладення договору про розміщення або залучення коштів на міжбанківському ринку відображає за позабалансовими рахунками одночасно вимоги та зобов`язання відповідно до укладеного договору банківського вкладу (депозиту). У цьому разі здійснюються такі бухгалтерські проводки: Дебет (Рахунок для обліку активів до отримання та депозитів до розміщення); Кредит (Контррахунок); Дебет (Контррахунок); Кредит (Рахунок для обліку активів до відправлення та депозитів до залучення).

Таким чином, здійснення банківської операції, а саме зарахування коштів на депозитний рахунок позивачки, є повноваженням банку. Проте суд першої інстанції не перевірив, а апеляційний суд не усунув вказаного недоліку та не встановив у зв`язку з введенням у ПАТ «Терра банк» тимчасової адміністрації та ліквідаційною процедурою, чи можливе здійснення таких операцій у контексті вимог пункту 2 частини другої статті 46 Закону № 4452-VI.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення суду першої інстанції, не взяв до уваги того, що відповідач у справі, яка переглядається, - уповноважена особа Фонду є лише представником Фонду та виконує функції органу управління банком і відповідно до частини другої статті 30 ЦПК України в редакції, чинній на час звернення до суду, про те, що позивачем й відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава, частини другої статті 48 ЦПК України в редакції від 03 жовтня 2017 року, не зробив висновку, чи є такий відповідач належним.

Суд не встановив, чи обрала позивачка належний спосіб захисту порушеного права та чи поновлює вказаний спосіб її права і які саме.

Щодо касаційної скарги ОСОБА_3 Велика Палата Верховного Суду зазначає таке.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.

Визнаючи апеляційну скаргу неподаною та повертаючи її, апеляційний суд послався на те, що Законом України від 22 травня 2015 року № 484-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору», який набрав чинності 01 вересня 2015 року, внесено зміни до Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» та викладено статтю 5 цього Закону в новій редакції, у якій звільнення від сплати судового збору споживачів за позовами, що пов`язані з порушенням їхніх прав, не передбачено. Оскільки спеціальним законом, який регулює питання сплати судового збору, є Закону України «Про судовий збір», то Закон України «Про захист прав споживачів», стаття 22 якого передбачає звільнення споживачів від сплати судового збору, до цих правовідносин не застосовується.

З такими висновками погодитися не можна.

У статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, у якому не передбаченозвільнення від сплати судового збору споживачів - за позовами, що пов`язані з порушенням їхніх прав.

Разом з тим у частині 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Системний і комплексний аналіз зазначених норм дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб, як «споживачі, які звернулися з позовними вимогами про захист порушених справ», у переліку осіб, що мають пільги щодо сплати судового збору, установленому в статті 5 Закону України «Про судовий збір», не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів, а саме Законом України «Про захист прав споживачів».

Крім того, стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред`явлення позову.

Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову, зазначив, що вони звільняються від майнового навантаження з метою захисту своїх порушених прав (частина третя стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судовий збір» у частині третій статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» словосполучення «державного мита» замінене словосполучення «судового збору».

Отже, під час прийняття Закону України «Про судовий збір» законодавець передбачив можливість застосування Закону України «Про захист прав споживачів» при визначенні пільг певних категорій осіб щодо сплати судового збору.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 14-57цс18 зазначила, що порушені права можуть захищатись як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу, а саме під час апеляційного перегляду. Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завданням якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права.

Відовідно, у кожній із зазначених апелянтом справ судами досліджувались різні за змістом докази, які подавались сторонами, та на підставі встановлених судами різних за змістом обставин приймалися відповідні судові рішення, що, у свою чергу, не може свідчити про подібність правовідносин, оскільки під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Посилання скаржника на справу "Мантованеллі проти Франції" відхиляються як такі, що суперечать позиціям Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях вказує на те, що "при застосуванні процедурних правил, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом (див. рішення у справі "Walchli v. France", заява № 35787/03, п. 29, 26.07.2007; "ТОВ "Фріда" проти України", заява № 24003/07, п. 33, 08.12.2016).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в заяві - клопотанні №1 та апеляційній скарзі не спростовують висновків суду апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для звільнення скаржника від сплати судового збору у розмірі 2684,00 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 260 ГПК України до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 258 цього Кодексу, застосовуються положення статті 174 цього Кодексу.

Частиною 4 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається особі, що звернулася із позовною заявою.

Згідно ч.6 ст. 260 Господарського процесуального кодексу України питання про повернення апеляційної скарги суд апеляційної інстанції вирішує протягом п`яти днів з дня надходження апеляційної скарги або з дня закінчення строку на усунення недоліків.

Враховуючи, що ФОП Бакун В.О. не усунуто недоліків апеляційної скарги і не сплачено судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 2684,00 грн у строк, визначений апеляційним господарським судом, апеляційна скарга підлягає поверненню.

Відповідно до ч.8 ст.174 Господарського процесуального кодексу України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню з нею до господарського суду в загальному порядку після усунення недоліків.

Щодо заяви (клопотання) про та залишення позову без розгляду та повернення позивачу позовної заяви, поданої одночасно із апеляційною скаргою, суд апеляційної інстанції зазначає, що частина 1 ст.255 ГПК України містить вичерпний перелік ухвал, що можуть бути оскаржені окремо від рішення суду.

Системне тлумачення статті 255 Господарського процесуального кодексу України свідчить про те, що законодавець свідомо виокремив випадки, в яких може бути оскаржена або конкретна процесуальна дія, або така конкретна дія і відмова в її вчиненні.

Зазначені процесуально-процедурні обмеження права на апеляційне оскарження деяких ухвал місцевого господарського суду окремо від остаточного рішення суду встановлено з метою ефективного здійснення правосуддя і не зменшують для сторін можливості доступу до суду апеляційної інстанції та не ускладнюють їм цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, оскільки сторони не позбавляються права на апеляційне оскарження таких проміжних ухвал місцевого господарського суду взагалі, їх право лише відтерміновується до винесення остаточного рішення у справі (наведений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 12.03.2019 по справі № 918/361/18, від 14.09.2020 у справі №910/404/20, від 10.11.2021 у справі №922/1543/19, від 14.12.2022 у справі №920/1346/21, ухвалі від 22.12.2022 у справі №908/1966/22).

Ухвала від 14.11.2022 про відкриття провадження у справі не підлягає оскарженню відповідно до ч. 1 ст. 255 ГПК України окремо від рішення суду.

Відповідно до пункту 4 частини 5 статті 260 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції, якщо скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.

Вказане є підставою для повернення апеляційної скарги відповідно до п. 4 ч.5 ст. 260 ГПК України.

З цих підстав не приймаються доводи скарги і заяви про підписання первісного позову неуповноваженою особою та не може бути задоволена заява про скасування ухвали від 14.11.2022, подана одночасно із апеляційною скаргою.

Керуючись ст. ст. 174, 234, 235, 258, 260, 287 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Бакуна Вадима Олексійовича на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 30.01.2023 про повернення зустрічної позовної заяви у справі №904/4008/22 - повернути скаржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та може бути оскаржена у касаційному порядку в строки передбачені ст. 288 ГПК України.

Додаток на адресу скаржника:

- апеляційна скарга з додатками на 25 арк.

Ухвала підписана колегією суддів 10.04.2023.

Головуючий суддя М.О. Дармін

Суддя С.Г. Антонік

Суддя О.Г. Іванов