ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2023 року Справа № 915/607/22

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Алексєєва А.П. розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами справу за позовною заявою товариства з обмеженою відповідальністю ВЕТО, код 32653295 (49124, м.Дніпро, вул. Липова, 6) до відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю ДІ КОР-БУД, код 34510974 (54001, м. Миколаїв, вул. Соборна, 3/1), про стягнення заборгованості за договором.

Позивач звернувся до суду із позовом про стягнення грошової суми за договором субпідряду № B-224/21 від 20.08.2021 року у розмірі 136346,82 грн. з яких: 106795,27 грн. заборгованість за договором, 3010,74 грн. - 3% річних, 26537,81 коп. - втрати від інфляції.

12.12.2022 року ухвалою суду позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Ухвала суду 12.12.2022 року була направлена на адресу відповідача, та повернулась до суду. Згідно довідки поштового відділення причиною повернення повідомлення 26.01.2023 року є закінчення терміну зберігання, що не відповідає вимогам ч. 5 ст. 242 ГПК України.

Ухвалою суду 27.01.2023 року ухвалу суду від 12.12.2022 року було повторно направлено поштою на адресу відповідача із поміткою "Судова повістка".

Судом повідомлено відповідача про розгляд справи належним чином відповідно до вимог ч. 5 ст. 242 ГПК України, що підтверджується рекомендованим листом з повідомленням про вручення за №620. Згідно довідки поштового відділення причиною повернення повідомлення 27.03.2023 року є відсутність адресату за вказаною адресою, що відповідає положенням ч. 6 ст. 242 ГПК України.

Заяв і клопотань від сторін до суду не надходило.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Як вказано у ч. 3 ст. 13, ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Відповідно до ч. 3 ст. 75 ГПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ч. 1 ст. 161 ГПК України при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на представлені докази на підтвердження обставин викладених у позові, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, судом встановлено наступне.

20.08.2021 року між позивачем (підрядник) та відповідачем (генпідрядник) було укладено договір субпідряду № В-224/21 (далі - договір), за умовами якого підрядник бере на себе зобов`язання на власний ризик за завданням генпідрядника виконати роботи з монтажу і наладки системи відеоспостереження на об`єктах відповідно до технічного завдання, а генпідрядник зобов`язується забезпечити доступ до об`єктів, на якому будуть виконуватися роботи, створити підряднику необхідні умови для виконання робіт, прийняти виконану роботу і оплатити її вартість (п.1.1 договору).

Згідно п. 3.1 договору вартість робіт і використовуваних матеріалів з монтажу і наладки системи відеоспостереження на об`єктах генпідрядника визначається згідно кошторису, що є додатком № 1 до цього договору.

Відповідно до п. 4.1 договору оплата виконаних підрядних робіт за цим договором здійснюється генпідрядником у безготівковій формі, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок підрядника у наступному порядку:

- аванс у розмірі 285450,00 грн., в т.ч. ПДВ - 47575,00 грн., сплачується на підставі виставленого підрядником рахунку протягом 5 банківських днів з моменту підписання договору та отримання генпідрядником оригіналу цього рахунку;

- остаточний розрахунок за виконані роботи по об`єкту здійснюються генпідрядником після надання підрядником генпідряднику підписаного керуючою особою магазину ТОВ АТБ-Маркет та службою безпеки магазину ТОВ АТБ-Маркет, а також затвердженого печаткою магазину ТОВ АТБ-Маркет попереднього акту виконаних робіт з монтажу і наладки системи відеоспостереження, що є додатком № 2 до цього договору, на підставі виставленого підрядником рахунку та акту здачі-приймання виконаних робіт підписаних сторонами, протягом 5 робочих днів.

Цей договір набирає чинності з дати його укладення і діє до 31.12.2021 року, але в будь-якому разі до повного виконання сторонами обов`язків за цим договором (п. 10 договору).

Згідно підписаного сторонами кошторису на виконання робіт з монтажу і наладки системи відеоспостереження на об`єкті: магазин продукти, м. Миколаїв, вул. Пушкінська, 14 загальна вартість робіт і обладнання становить 406331,98 грн. з ПДВ.

Відповідачем за платіжним дорученням №4725 від 25.08.2021 року було перераховано позивачу аванс в сумі 285450,00 грн.

14.12.2021 року був складений акт №ВЕ-535 здачі-приймання виконаних робіт, яким сторони договору засвідчили виконання робіт з монтажу та наладки системи відеоспостереження на об`єкті, розташованому за адресою: м. Миколаїв, вул. Пушкінська, 14, загальна вартість робіт і обладнання становить 406331,98 грн. Претензій сторін одна до одної зазначений акт не містить.

Отже, залишок по оплаті становить 120881,98 грн. (406331,98-285450,00).

Позивачем було виставлено відповідачу рахунок-фактуру №ВЕ000003546/1 від 14.12.2021 року на суму 120881,98 грн.

За умовами п. 4.1 договору, остаточний розрахунок на суму 120881,98 грн. з ПДВ повинен був відбутися протягом 5 робочих днів на підставі виставленого підрядником рахунку та акту здачі-приймання виконаних робіт підписаних сторонами, тобто по 21.12.2021 року (включно).

Відповідач прострочив виконання зобов`язання по оплаті позивачу виконаних робіт.

У матеріалах справи відсутні письмові докази виконання відповідачем зобов`язання по оплаті позивачу виконаних робіт на суму 120881,98 грн.

Платіжне доручення №6021 від 30.12.2021 року на суму 106912,10 грн. з ПДВ, копію якого позивач додав до позову на підтвердження часткової оплати відповідачем виконаних робіт на суму 14086,71 грн., суд не приймає з огляду на те, що зазначена у ньому сума була сплачена позивачу за іншим договором - № В-279/21 від 11.10.2021 року.

Письмових доказів на підтвердження волі відповідача щодо повного або часткового зарахування суми за платіжним дорученням №6021 від 30.12.2021 року в рахунок оплати виконаних позивачем робіт за договором субпідряду № В-224/21 матеріали справи не містять.

Приєднані до позову бухгалтерська довідка, яка складена бухгалтером позивача 30.12.2021 року, даних про ознайомлення з нею відповідача не містить, як і не містить підпису відповідача акт звірки взаєморозрахунків за період з 01.08.2021 року по 11.11.2022 року.

Таким чином, з огляду на положення ст. 76 ГПК України надані позивачем докази, а саме платіжне доручення №6021 від 30.12.2021 року, бухгалтерська довідка від 30.12.2021 року та акт звірки взаєморозрахунків не можуть бути визнані судом належними доказами повної або часткової оплати відповідачем рахунку-фактури №ВЕ000003546/1 від 14.12.2021 року на суму 120881,98 грн.

З огляду на положення ч. 1 ст. 14 ГПК України суд при прийнятті рішення виходитиме із заявленої позивачем до стягнення суми основного боргу у розмірі 106795,27 грн., замість 120881,98 грн., які зазначені у рахунку-фактурі №ВЕ000003546/1 від 14.12.2021 року

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цім Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

У ч. 2 ст. 193 ГК України передбачено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до ч. 7 ст. 193 ГК України не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, тобто із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, зокрема, з договорів та інших правочинів.

Укладений між сторонами договір субпідряду №В-224/21 від 20.08.2021 року за своєю правовою природою є договором підряду на проведення робіт, правовідносини за яким регулюються положеннями глави 61 Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Підрядник має право, якщо інше не встановлено договором, залучити до виконання роботи інших осіб (субпідрядників), залишаючись відповідальним перед замовником за результат їхньої роботи. У цьому разі підрядник виступає перед замовником як генеральний підрядник, а перед субпідрядником - як замовник (ч. 1 ст. 838 ЦК України).

Генеральний підрядник відповідає перед субпідрядником за невиконання або неналежне виконання замовником своїх обов`язків за договором підряду, а перед замовником - за порушення субпідрядником свого обов`язку (ч. 2 ст. 838 ЦК України).

Частинами 1, 3 ст. 843 ЦК України визначено, що у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення. Ціна роботи у договорі підряду включає відшкодування витрат підрядника та плату за виконану ним роботу.

Ціна у договорі підряду може бути визначена у кошторисі. Якщо робота виконується відповідно до кошторису, складеного підрядником, кошторис набирає чинності та стає частиною договору підряду з моменту підтвердження його замовником (ч. 1 ст. 844 ЦК України).

Частиною 1 ст. 846 ЦК України передбачено, що строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду.

Якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково. Підрядник має право вимагати виплати йому авансу лише у випадку та в розмірі, встановлених договором (ст. 854 ЦК України).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, відповідачем всупереч умов договору та вищенаведених норм законодавства не виконано зобов`язання по оплаті наданої послуги.

Таким чином, не виконавши умов договору субпідряду щодо здійснення своєчасної та повної оплати за відповідачем залишається не сплаченою сума у розмірі 120881,98 грн., з якої позивач просив стягнути 106795,27 грн.

Крім того, з огляду на те, що невиконане відповідачем зобов`язання по оплаті товару є грошовим зобов`язанням, то на вимогу позивача підлягають застосуванню положення ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом перевірено розрахунок інфляційних втрат та 3% річних і періоди їх нарахування та встановлено.

Сума втрат від інфляції, які нараховані за період січень-жовтень 2022 року на розмір невиконаного грошового зобов`язання в сумі 106795,27 грн., становить 26537,81 грн.

Отже, з урахуванням обставин справи та положень законодавства вимога позивача по стягненню втрат від інфляції, є законною і підлягає задоволенню.

Суд, здійснивши перерахунок 3% річних на суму основного боргу 106795,27 грн., за період з 22.12.2021 року по 28.11.2022 року визначив, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3001,97 грн. - 3% річних.

У задоволені вимог позивача щодо стягнення з відповідача на його користь 8,77 грн. 3% річних - слід відмовити.

Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню 26537,81 грн. втрат від інфляції та 3001,97 грн. - 3% річних.

Позивачем були здійснені судові витрати у вигляді сплати судового збору в сумі 2481,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 27359 від 28.11.2022 року.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 237, 238 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю ДІ КОР-БУД, код 34510974 (54001, м. Миколаїв, вул. Соборна, буд. 3/1) на користь товариства з обмеженою відповідальністю ВЕТО, код 32653295 (49124, м. Дніпро, вул. Липова, буд. 6) 106795,27 грн. основного боргу за договором, 26537,81 грн. втрат від інфляції, 3001,97 грн. - 3% річних, а також сплачену суму судового збору в розмірі 2480,84 грн.

3. В частині позовних вимог про стягнення 3 % річних в сумі 8,77 грн. - відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч. 1 ст.241 Господарського процесуального кодексу України).

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 2 ст.241 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно ч.1 ст.254 ГПК України, учасники справи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження (ч. 2 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення (ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України).

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст. 257 Господарського процесуального кодексу України).

Суддя А.П.Алексєєв