ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" березня 2023 р. Справа№ 920/46/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ходаківської І.П.

суддів: Владимиренко С.В.

Демидової А.М.

за участю секретаря судового засідання: Зозулі Н.М.

за участю представників:

від позивача (за первісним позовом): Сіденко Л.В.

від відповідача (за первісним позовом): не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Котельня Північного промислового вузла»

на рішення господарського суду Сумської області від 13.09.2022 (повний текст рішення складено та підписано 23 вересня 2022 року)

у справі № 920/46/22 (суддя Джепа Ю.А.)

за позовом Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи "Сумигаз»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Котельня Північного промислового вузла»

про стягнення 6 565 945,41 грн

за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Котельня Північного промислового вузла»

до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Сумигаз»

про визнання недійсним частини договору

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст первісного та зустрічного позовів

В січні 2022 року Акціонерне товариства «Оператор газорозподільної системи «Сумигаз» (АТ «Сумигаз») звернулось до господарського суду Сумської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Котельня Північного промислового вузла» (ТОВ «КППВ») про стягнення 6 399 432, 19 грн основного боргу, 223 980, 13 грн інфляційних втрат, 50 376, 33 грн 3 % річних, 318 627, 73 грн пені (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, яка прийнята і розглянута судом).

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором розподілу природного газу (заява-приєднання від 01.01.2021 № 42АТ400-10829-21) щодо здійснення своєчасної та в повному обсязі оплати послуги з розподілу природного газу, а тому наявні підстави для нарахування інфляційних втрат, 3 % річних від простроченої суми заборгованості відповідно до частини другої статті 625 ЦК України та пені на підставі пункту 8.2 договору.

В лютому 2022 року ТОВ «КППВ» звернулось до господарського суду Сумської області із зустрічною позовною заявою до АТ «Сумигаз» про визнання недійсним абзацу 1 пункту 6.6, абзацу 1 пункту 8.2 договору розподілу природного газу, укладеного між АТ «Сумигаз» та ТОВ «КППВ» шляхом підписання 01.11.2021 заяви-приєднання № 42АТ400-10829-21 до умов договору розподілу природного газу (для споживача, що не є побутовим). ТОВ «КППВ» вважає, що оспорюваний в цій частині договір було укладено під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою господарського суду Сумської області від 16.06.2022 за клопотанням ТОВ «КППВ» провадження у справі № 920/46/22 в частині стягнення основного боргу в сумі 6 399 432,19 грн закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України (погашення заборгованості).

Рішенням господарського суду Сумської області від 13.09.2022 у справі № 920/46/22 частково задоволено первісний позов; стягнуто з ТОВ «КППВ» на користь АТ «Сумигаз» пеню в сумі 159 313,87 грн, 3 % річних в сумі 50 376,33 грн, інфляційні нарахування в сумі 223 980,13 грн та відшкодування витрат по сплаті судового збору в сумі 8 894,76 грн; відмовлено у задоволенні іншої частини первісних позовних вимог; відмовлено у задоволенні зустрічного позову.

При вирішенні спору в частині первісного позову суд дійшов висновку про прострочення сплати відповідачем за цим позовом 6 399 432, 19 грн боргу за надання послуг з розподілу природного газу та застосування до боржника відповідальності у формі нарахування інфляційних втрат на суму боргу, 3 % річних та пені. При цьому, суд першої інстанції, надавши оцінку наявних в справі доказів зменшив суму пені за прострочення надання послуг за відповідним клопотанням ТОВ «КППВ» на 50 % до 159 313, 87 грн на підставі ст. 233 ГК України.

Процедура апеляційного провадження

ТОВ «КППВ» до Північного апеляційного господарського суду подано апеляційну скаргу на рішення господарського суду Сумської області від 13.09.2022 у справі № 920/46/22, в якій просить його скасувати в частині стягнення 45 338, 70 грн 3 % річних та 127 451, 10 пені та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні цих вимог.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.10.2022 апеляційну скаргу у справі № 920/46/22 передано на розгляд колегії суддів: головуючий суддя - Ходаківська І.П., судді: Владимиренко С.В., Демидова А.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.11.2022 витребувано з господарського суду Сумської області матеріали справи №920/46/22 та відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ТОВ «КППВ» на рішення господарського суду Сумської області від 13.09.2022 у справі № 920/46/22 до надходження матеріалів із суду першої інстанції.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.12.2022 апеляційну скаргу ТОВ «КППВ» на рішення господарського суду Сумської області від 13.09.2022 у справі № 920/46/22 залишено без руху та роз`яснено скаржнику право на усунення недоліків протягом встановленого судом строку.

Після усунення недоліків апеляційної скарги, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.02.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «КППВ» на рішення господарського суду Сумської області від 13.09.2022 у справі № 920/46/22 та призначено її до розгляду на 22.03.2023.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.03.2023 задоволено клопотання АТ «Сумигаз» про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду; розгляд справи №920/46/22, призначений на 22.03.2023, постановлено здійснювати в режимі відеоконференції у системі EasyCon.

У судовому засіданні 22.03.2023 в режимі відеоконференції взяв участь представник АТ «Сумигаз», який надав пояснення по суті спору і в судових дебатах просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

ТОВ «КППВ» явку свого представника у судове засідання не забезпечило хоча було належним чином повідомлено про дату, час і місце розгляду справи.

Оскільки явка представників сторін в судове засідання не визнавалась обов`язковою, зважаючи, що матеріали справи містять достатній обсяг відомостей, необхідний для розгляду апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що такий розгляд може бути здійснений за відсутності представника скаржника. При цьому судом береться до уваги те, що позиція скаржника безпосередньо викладена в його апеляційній скарзі.

Короткий зміст апеляційної скарги і заперечень на неї

ТОВ «КППВ» до Північного апеляційного господарського суду подано апеляційну скаргу на рішення господарського суду Сумської області від 13.09.2022 у справі № 920/46/22, в якій просить суд скасувати рішення господарського суду Сумської області від 13.09.2022 у справі № 920/46/22 в частині стягнення 45 338, 70 грн 3 % річних та 127 451, 10 грн пені і ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні вимог.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу ТОВ «КППВ» вказує на те, що його було визначено виконавцем послуги з постачання теплової енергії в період опалювального сезону. Неможливість проведення своєчасних розрахунків зумовлена несвоєчасним відшкодуванням Сумською міською територіальною громадою різниці між тарифами за відповідною програмою та розрахунками кінцевих споживачів з ТОВ «КППВ». Місцевим судом прийнято помилкове рішення щодо відмови у зменшенні 3 % річних та зменшенні розміру нарахованої пені лише на 50 %, оскільки не було належним чином оцінено фактичні обставини справи, в т.ч. високий ступінь виконання зобов`язання та майновий стан боржника, а також не застосовано практику Верховного Суду у подібних правовідносинах (справи №№921/618/17-г/7, 703/2718/16-ц, 646/14523/15-ц). Скаржник вважає, що розмір пені та 3 % річних має бути зменшений на 90 %.

АТ «Сумигаз» подало до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує проти доводів скаржника і просить суд залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення місцевого суду - без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, посилаючись на прострочення оплати послуги з розподілу природного газу за листопад 2021 року, у зв`язку з чим, вважає правомірним нарахування неустойки (пені) та 3 % річних.

Фактичні обставини, встановлені місцевим господарським судом і перевірені судом апеляційної інстанції

01.11.2021 між АТ «Сумигаз» (оператор ГРМ) та ТОВ «КППВ» (споживачем) укладено договір розподілу природного газу (надалі договір розподілу) шляхом підписання заяви-приєднання №42АТ400-10829-21 відповідно до умов договору розподілу природного газу (для споживача, що не є побутовим) на умовах Типового договору, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2498.

За умовами пункту 12.1 договору цей договір укладається на невизначений строк.

Відповідно до абзацу 10 пункту 1.4 розділу І Типового договору послуга з розподілу природного газу -це послуга оператора ГРМ, яка надається споживачу і включає в себе забезпечення цілодобового доступу споживача до газорозподільної системи та розподіл (переміщення) належного споживачу (його постачальнику) природного газу газорозподільною системою з метою його фізичної доставки до межі балансової належності об`єкта споживача.

Відповідно до пунктів 1.1, 1.2,1.3 Типового договору розподілу природного газу останній є публічним та регламентує порядок і умови забезпечення цілодобового доступу споживача до газорозподільної системи, розподіл (переміщення) природного газу газорозподільною системою з метою його фізичної доставки до межі балансової належності об`єкта споживача та переміщення природного газу з метою фізичної доставки оператором ГРМ обсягів природного газу до об`єктів споживачів, а також правові засади санкціонованого відбору природного газу з газорозподільної системи. Умови цього договору однакові для всіх споживачів України та розроблені відповідно до Закону України Про ринок природного газу і Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2494 (далі - Кодекс газорозподільних систем). Цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 Цивільного кодексу України на невизначений строк. Фактом приєднання споживача до умов цього договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема надання підписаної споживачем заяви-приєднання за формою, наведеною у додатку 1 (для побутових споживачів) або у додатку 2 (для споживачів, що не є побутовими) до цього договору, яку в установленому порядку оператор ГРМ направляє споживачу інформаційним листом за формою, наведеною у додатку 3 до цього договору, та/або сплата рахунка оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу.

Згідно із пунктами 2.1, 2.2 договору розподілу оператор ГРМ зобов`язується надати споживачу послугу з розподілу природного газу, а споживач зобов`язується прийняти зазначену послугу та сплатити її вартість у розмірі, строки і порядку, визначені цим договором; обов`язковою умовою надання споживачу послуги з розподілу природного газу є наявність у споживача об`єкта, підключеного в установленому порядку до газорозподільної системи Оператора ГРМ.

Облік (у тому числі приладовий) природного газу, що передається оператором ГРМ та споживається споживачем на межі балансової належності об`єкта споживача, здійснюється відповідно до вимог Кодексу газорозподільних систем (пункт 5.1 договору розподілу).

Пунктом 5.2 договору розподілу передбачено, що визначення об`єму розподілу та споживання природного газу по споживачу здійснюється на межі балансової належності між оператором ГРМ та споживачем на підставі даних комерційного вузла обліку (лічильника газу), визначеного в заяві приєднанні, та з урахуванням регламентних процедур, передбачених кодексом газорозподільних систем та цим договором.

Згідно із пунктом 5.4 договору розподілу порядок визначення об`єму розподіленого споживачу і спожитого ним природного газу та надання звітності щодо спожитих об`ємів газу за розрахунковий період визначається відповідно до вимог Кодексу газорозподільних систем та з урахуванням вимог цього договору.

На виконання Закону України «Про ринок природного газу» НКРЕКП постановою від 07.10.2019 № 2080 «Про затвердження змін до деяких постанов НКРЕКП» внесено зміни до Кодексу газорозподільних систем (Постанова НКРЕКП № 2494 від 30.09.2015 із змінами і доповненнями), Типового договору розподілу природного газу (Постанова НКРЕКП № 2498 від 30.09.2015 із змінами і доповненнями), Методики визначення та розрахунку тарифу на послуги розподілу природного газу (Постанова НКРЕКП № 236 від 25.02.2016 із змінами). Зазначеними змінами для споживачів з 01 січня 2020 року запроваджено новий порядок розрахунків за послугу з розподілу природного газу, змінено принципи визначення обсягів газу, що беруться за основу.

Згідно із пунктом 6.1 договору розподілу оплата вартості послуги Оператора ГРМ з розподілу природного газу здійснюється споживачем за тарифом, встановленим Регулятором доля Оператора ГРМ, що сплачується як плата за річну замовлену потужність, з урахуванням вимог Кодексу газорозподільних систем.

Відповідно до положень пункту 1 глави 6 розділу VI Кодексу газорозподільних систем розрахунки споживача за послугу розподілу природного газу, що надається Оператором ГРМ за договором розподілу природного газу, здійснюються виходячи з величини річної замовленої потужності об`єкта (об`єктів) споживача та оплачуються споживачем рівномірними частками протягом календарного року.

Місячна вартість послуги розподілу природного газу визначається як добуток 1/12 річної замовленої потужності об`єкта (об`єктів) споживача на тариф, встановлений Регулятором для відповідного Оператора ГРМ із розрахунку місячної вартості одного кубічного метра замовленої потужності.

До встановлення тарифів на послуги розподілу природного газу, виходячи із річної замовленої потужності об`єкта (об`єктів) споживача відповідно до цього Кодексу, оплата послуг здійснюється за тарифами, встановленими Регулятором для Оператора ГРМ, за фізичний обсяг розподілу природного газу.

Річна замовлена потужність об`єкта відповідача за первісним позовом на 2021 рік (листопад - грудень 2021 року) становить 8 332 594 м3, на 2022 рік становить 24 036 776 м3.

Відповідно до постанови НКРЕКП від 30.12.2020 за № 2779 «Про встановлення тарифу на послуги розподілу природного газу для АТ «Сумигаз» установлено наступний тариф на послуги розподілу природного газу:

1) на період з 01 січня 2021 року - у розмірі 1,536 грн. за 1 м3 (з урахуванням ПДВ).

Величина річної замовленої потужності відповідача за первісним позовом на розрахунковий календарний 2021 рік (листопад грудень 2021 року) становить 8 332 594 м3, таким чином, 1/12 річної замовленої потужності об`єкта (об`єктів) відповідача за первісним позовом становить 4 166 297 м3.

Щомісячний платіж за розрахунком АТ «Сумигаз» на 2021 рік у період з 01.01.2021 дорівнює 4 166 297 м3 (сума кубів газу, спожитого за попередній газовий рік) х 1,536 грн за 1 м3 (тариф на послуги розподілу природного газу) = 6 399 432,00 грн.

Періодом для здійснення розрахунків за договором розподілу природного газу є календарний місяць (пункт 2 глави 6 розділу VI Кодексу газорозподільних систем).

Відповідно до пункту 7 глави 6 розділу VI Кодексу газорозподільних оплата вартості послуг за договором розподілу природного газу здійснюється споживачем на підставі відповідного рахунка оператора ГРМ на умовах договору розподілу природного газу.

Пунктом 6.5 договору розподілу передбачено, що споживач, що не є побутовим, зобов`язаний здійснити оплату величини вартості перевищення річної замовленої потужності протягом 10 робочих днів з дня надання оператором ГРМ рахунку на оплату.

Відповідно до пункту 6.6 договору розподілу остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться споживачем до десятого числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акта наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів.

За листопад 2021 року відповідачу за первісним позовом надано послугу з розподілу природного газу (річна замовлена потужність) на загальну суму 6 399 432,19 грн, що підтверджується актом наданих послуг з розподілу природного газу за листопад 2021 року на суму 6 399 432,19 грн.

Станом на 16.03.2022 відповідачем за первісним позовом сплачено на користь позивача за первісним позовом 19 240 720, 36 грн в рахунок погашення заборгованості за послуги за договором, надані у період з листопада 2021 року по лютий 2022, у тому числі 6 399 432,19 грн за послуги з розподілу природного газу, надані у листопаді 2021 року, що підтверджується копією платіжного доручення від 16.03.2022 № 343.

У зв`язку з погашенням відповідачем за первісним позовом суми основного боргу з порушенням строку, визначеного договором, позивачем за первісним позовом заявлено до стягнення інфляційні, 3 % річних та пеню у відповідних розмірах.

Отже причиною виникнення спору за первісним позовом у цій справі стало питання наявності чи відсутності підстав для стягнення 223 980, 13 грн інфляційних втрат, 50 376, 33 грн 3 % річних та 318 627, 73 грн пені, нарахованих за прострочення виконання грошового зобов`язання за загальний період з 11.12.2021 по 17.03.2022.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи.

Як вбачається із змісту апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції скаржником оскаржується лише в частині стягнення 45 338, 70 грн 3 % річних та 127 451, 10 пені, а тому з огляду на норми частини першої статті 269 ГПК України судом апеляційної інстанції переглядається в цій частині.

Відповідно до приписів статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені актами цивільного законодавства, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, а як визначено приписами статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язання виникають із підстав встановлених вищевказаною правовою нормою.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до статті 179 ГК України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання, або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Згідно із статтею 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених зазначеним Кодексом.

Згідно із частинами другою, шостою статті 633 ЦК України умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Умови публічного договору, які суперечать частині другій цієї статті та правилам, обов`язковим для сторін при укладенні і виконанні публічного договору, є нікчемними.

Відповідно до статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору. Якщо вимога про зміну або розірвання договору пред`явлена стороною, яка приєдналася до нього у зв`язку зі здійсненням нею підприємницької діяльності, сторона, що надала договір для приєднання, може відмовити у задоволенні цих вимог, якщо доведе, що сторона, яка приєдналася, знала або могла знати, на яких умовах вона приєдналася до договору.

Тобто, договір розподілу природного газу є договором приєднання, за яким його умови визначені заздалегідь однією із сторін, а тому такий договір може бути укладений лише шляхом приєднання другою стороною до нього в цілому, що означає, що друга сторона не може змінювати умови запропонованого договору, а може лише прийняти їх в запропонованому вигляді.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про ринок природного газу» розподіл природного газу - господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і пов`язана з переміщенням природного газу газорозподільною системою з метою його фізичної доставки споживачам, але що не включає постачання природного газу; споживач - фізична особа, фізична особа - підприємець або юридична особа, яка отримує природний газ на підставі договору постачання природного газу з метою використання для власних потреб, а не для перепродажу, або використання в якості сировини; постачальник природного газу (далі - постачальник) суб`єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із постачання природного газу; постачання природного газу - господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і полягає в реалізації природного газу безпосередньо споживачам на підставі укладених з ними договорів.

За приписами частини першої статті 40 Закону України «Про ринок природного газу» розподіл природного газу здійснюється на підставі та умовах договору розподілу природного газу в порядку, передбаченому кодексом газорозподільних систем та іншими нормативно-правовими актами. За договором розподілу природного газу оператор газорозподільної системи зобов`язується забезпечити замовнику послуги розподілу природного газу на період та умовах, визначених договором розподілу природного газу, а замовник зобов`язується сплатити оператору газорозподільної системи вартість послуг розподілу природного газу.

Кодексом газорозподільних систем, затвердженим Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2494, визначаються взаємовідносини оператора газорозподільних систем із суб`єктами ринку природного газу, а також правові, технічні, організаційні та економічні засади функціонування газорозподільних систем.

Згідно пунктом 4 глави1 розділу І Кодексу газорозподільних систем, договір розподілу природного газу -правочин, укладений між оператором газорозподільної системи та споживачем (у тому числі побутовим споживачем) відповідно до вимог цього Кодексу, згідно з яким забезпечується фізична доставка природного газу, належного споживачу, та/або цілодобовий доступ об`єкта споживача до газорозподільної системи.

Таким чином, укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором надання послуг з розподілу природного газу.

Стаття 526 ЦК України визначає, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином і відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно статті 525 ЦК України та частини сьомої статті 193 Господарського Кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Стаття 629 ЦК України визначає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо в зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одним з наслідків порушення зобов`язання, передбачених статтею 611 цього ж Кодексу є сплата неустойки.

За змістом статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.

За частини 3 статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Главою 24 ГК України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

За ч. 2 ст. 216 ГК України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки.

Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер. Вона не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за неналежне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора (подібний висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18).

Наявність у кредитора можливості стягувати з боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (подібний висновок міститься і в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 у справі №7-рп/2013).

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частиною 3 ст. 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, яка порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення неустойки.

При цьому, ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності (подібний висновок міститься у п. 67 постанови Верховного Суду від 16.03.2021 у справі № 922/266/20).

У постанові Верховного Суду від 04.04.2018 у справі № 367/7401/14-ц міститься висновок, що у вказаній статті не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність однієї з них.

Зменшення неустойки (штрафу, пені) є протидією необґрунтованого збагачення однією з сторін за рахунок іншої; відповідає цивільно-правовим принципам рівності і балансу інтересів сторін; право на зменшення штрафу направлене на захист слабшої сторони договору, яка в силу зацікавленості в укладенні договору, монополістичного положення контрагенту на ринку, відсутності часу чи інших причин не має можливості оскаржити включення в договір завищених санкцій.

З урахуванням вищевикладеного, на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України, ч. 1 ст. 233 ГК України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі, і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (штрафу, пені) до її розумного розміру (аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № № 925/577/21, від 28.06.2022 у справі №902/653/21).

Відповідно до наведеного позивачем за первісним позовом у позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог розрахунку, сума пені складає 318 627,73 грн, пеня нарахована за загальний період з 11.12.2021 по 17.03.2022.

Розрахунок пені позивачем здійснено у відповідності до вимог статті 232 Господарського кодексу України, та з наступного дня, від дня простроченого основного зобов`язання, з урахуванням положень Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».

Відповідач за первісним позовом у відзиві на позов та у клопотанні про зменшення розміру неустойки просив суд застосувати положення статті 233 ГК України та статті 551 ЦК України та зменшити розмір пені на 90 % до суми 31 862,77 грн.

В обґрунтування заяви про зменшення розміру неустойки відповідач за первісним позовом посилався на скрутне фінансове становище підприємства та на те, що останнім виконано зобов`язання за договором з основного боргу в повному обсязі.

Відповідач за первісним позовом зазначав, що він не має інших джерел поповнення обігових коштів, ніж платежі споживачів за послуги з теплопостачання, а отже, і не має можливості розрахуватися з власними постачальниками до моменту отримання відповідних коштів від споживачів. Станом на 01.02.2022 сума заборгованості споживачів за послуги з теплопостачання перед ТОВ «КППВ» складала 166 414 799,30 грн, що підтверджується довідкою від 09.02.2022 № 230. Крім того, станом на 01.02.2022 сума погодженої заборгованості бюджету Сумської міської територіальної громади перед ТОВ «КППВ» з відшкодування різниці між тарифами за період листопад 2021 року - січень 2022 року становить 43 114 519,11 грн; у відповідності до бухгалтерської звітності чистий збиток відповідача за первісним позовом за 2021 рік склав 10 412 500,00 грн.

Відповідач за первісним позовом просив суд звернути увагу на те, що позивачем за первісним позовом внаслідок несвоєчасного виконання відповідачем за первісним позовом своїх грошових зобов`язань за договором не понесено жодних збитків іншими учасниками господарських відносин, тобто третіми особами також не було понесено збитків внаслідок несвоєчасного виконання зобов`язань ТОВ «КППВ». А тому розмір неустойки, заявленої до стягнення у справі, значно перевищує розмір збитків, понесених позивачем за первісним позовом внаслідок несвоєчасного виконання відповідачем за первісним позовом зобов`язань за договором.

Позивачем за первісним позовом подано до суду письмові заперечення проти клопотання про зменшення розміру неустойки, де позивач за первісним позовом просив суд відмовити у задоволенні клопотання відповідача про зменшення пені та 3 % річних на 90 % та зазначав, що відповідачем не надано суду доказів на підтвердження скрутного фінансового становища та не доведено наявності виняткових обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Також позивач за первісним позовом зазначав, що сума пені та річних не перевищує розмір заборгованості та в процентному співвідношенні становить 6,18 % від суми основного боргу.

Суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача пені, однак, скориставшись правом на її зменшення - встановивши обставини, які мають істотне значення, за наявності яких господарський суд може зменшити неустойку (ч. 3 ст. 551 ЦК України), зокрема, що порушення відповідачем за первісним позовом своїх зобов`язань за договором не призвело до безповоротних негативних наслідків для позивача, а стягнення місцевим господарським судом з відповідача 31 862,77 грн пені (зменшення суми пені до 90 %) не забезпечує баланс інтересів сторін у справі та фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача 159 313, 87 грн пені за договором розподілу природного газу (заява-приєднання від 01.01.2021 № 42АТ400-10829-21).

Колегія суддів вважає, що зменшення місцевим господарським судом пені до 159 313, 87 грн відбулось з урахуванням таких критеріїв як справедливість, розумність та пропорційність.

Щодо нарахованих позивачем за первісним позовом 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вказана норма є спеціальним видом цивільно-правової відповідальності за прострочення грошового зобов`язання. Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до наведеного позивачем за первісним позовом у позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог розрахунку, 3 % річних складають 50 376,33 грн, нараховані за загальний період з 11.12.2021 по 17.03.2022).

Здійснений позивачем розрахунок 3 % річних є арифметично вірним.

Відповідач за первісним позовом просив зменшити розмір річних на 90% до суми 5 037,63 грн.

За змістом частини другої статті 625 ЦК нарахування трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені статтею 625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 року у справі 6-42цс11).

Слід враховувати, що, попри подібність правової природи частини третьої статті 549 ЦК України (щодо сплати пені) та статті 625 цього Кодексу (щодо сплати трьох процентів річних), які в обох випадках застосовуються як відповідальність за порушення грошового зобов`язання, ці правові норми є різними за своєю правовою природою.

Передбачені частиною другою статті 625 ЦК України наслідки порушення боржником грошового зобов`язання не є неустойкою. Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Заходи відповідальності за порушення грошового зобов`язання та неустойка (пеня) є різними правовими інститутами, обмеження можливості одночасного застосування яких законом не встановлена (аналогічна позиція виражена в постановах Верховного Суду України від 6 червня 2012 року у справі № 6-49цс12, від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13).

Згідно з правовим висновком, що сформульований у постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), щодо можливості зменшення (відмови у стягненні) судом загального розміру процентів річних, виходячи із принципів розумності, справедливості та пропорційності, Велика Палати Верховного Суду зазначила наступне:

- справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин (пункт 8.20);

- закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах (пункт 8.26);

- господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань (пункт 8.32);

- якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора (пункт 8.33);

- відповідно до положень статті 611, частини 3 статті 692, статті 625 ЦК України, яка регулює відповідальність за порушення грошового зобов`язання, стягувана сума річних у визначеному за договором розмірі від несплаченої загальної вартості товару є відповідальністю сторони господарського договору за допущене нею правопорушення у сфері господарювання (пункт 8.34);

- звертаючись з вимогою про стягнення процентів річних та інфляційних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, позивач не повинен доводити розмір дійсних майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат кредитора, пов`язаних із затримкою розрахунку, не має на меті встановлення точного їх розміру (пункт 8.36);

- з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві та виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених у статті 233 ГК України, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання (пункти 8.37 -8.38).

При розгляді вказаної справи Велика Палата Верховного Суду брала до уваги, що станом на момент звернення з позовом сума заборгованості за договором поставки складала 98381,92 грн і була сплачена відповідачем у повному обсязі після відкриття провадження у справі, а позивач нарахував 40306,19 грн пені, 30830,83 грн штрафу, 110887,30 грн відсотків річних, що разом складає 182024,32 грн, що перевищує майже в два рази суму прострочення.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум санкцій у вигляді штрафу, пені і процентів річних, враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, Велика Палата Верховного Суду вважала справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, обмежити розмір санкцій сумами штрафу і пені, які вже присуджені до стягнення судами попередніх інстанцій, та відмовити у стягненні процентів річних з цих підстав.

Таким чином, відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, який згідно з частиною 4 статті 236 ГПК України враховується при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання та відмовити у їх стягненні.

При цьому у вирішенні питання про зменшення розміру процентів, які підлягають сплаті згідно з договором, повинно бути взято до уваги, що відповідно до частин 1 та 3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Тому обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми, з огляду на їх неспівмірність та недотримання вимог розумності і справедливості покладається на відповідача, який заперечує проти стягнення цих сум.

Беручи до уваги встановлені обставини, колегія суддів зазначає, що у справі № 902/417/18 позивач нарахував суму пені, штрафу та відсотків річних, що разом перевищувала майже в два рази суму заборгованості, яка була сплачена відповідачем у повному обсязі після відкриття провадження у справі.

Натомість у справі, що переглядається, не встановлено визначених законом передумов для вирішення питання про зменшення розміру відсотків річних. Позивачем нараховано санкції на суму, що не перевищує 10 % заборгованості, яка відповідачем сплачена після відкриття провадження у справі.

Отже, суд першої інстанції, встановивши факт прострочення виконання грошового зобов`язання, правильно застосував норму частини 2 статті 625 ЦК України до спірних правовідносин. Колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення в частині стягнення 50 376, 33 грн - 3 % річних від простроченої суми.

Отже висновки місцевого суду щодо стягнення 3 % річних, частини заявленої до стягнення суми пені (50 %) у цій справі забезпечує інтереси обох сторін і не суперечать встановленій практиці, адже зменшення розміру як неустойки, так і річних відсотків є правом суду і може бути реалізоване ним у конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів.

Отже, судова колегія вважає, що підстави апеляційного оскарження викладені в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи, що є підставою для відмови у її задоволенні.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що учаснику справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до вимог статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно пункту 1 частини першої статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши рішення суду першої інстанції в межах вимог та доводів апеляційної скарги, встановивши, що відповідні доводи щодо наявності підстав для скасування оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Розподіл судових витрат.

З огляду на те, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, судовий збір за подання апеляційної скарги в порядку статті 129 ГПК України покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Котельня Північного промислового вузла» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської області від 13.09.2022 у справі № 920/46/22 залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю «Котельня Північного промислового вузла».

Матеріали справи № 920/46/22 повернути до господарського суду Сумської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено - 27.03.2023.

Головуючий суддя І.П. Ходаківська

Судді С.В. Владимиренко

А.М. Демидова