ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.03.2023м. ДніпроСправа № 904/4755/22

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Вайт", м. Кривий Ріг Дніпропетровської області

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтербуд Груп", м. Кривий Ріг Дніпропетровської області

про стягнення заборгованості в сумі 229 534 грн 94 коп. за договором про надання послуг спецтехнікою та автотранспортом від 17.08.2022 № 342/17082022

Суддя Рудь І.А.

Без повідомлення (виклику) учасників справи.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Вайт" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою без номеру та без дати, в якій просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтербуд Груп" заборгованість у розмірі 229 534 грн 94 коп., з яких: 217 000 грн 00 коп. - основний борг, 12 534 грн 94 коп. - пеня, відповідно до умов договору про надання послуг спецтехнікою та автотранспортом від 17.08.2022 № 342/17082022.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов спірного договору в частині своєчасної оплати наданих позивачем послуг.

Витрати позивача зі сплати судового збору в сумі 3 443 грн 02 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 21 630 грн 00 коп. просить покласти на відповідача.

У поданій позовній заяві викладене клопотання позивача про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Ухвалою господарського суду від 19.12.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними в матеріалах справи документами.

30.12.2022 на адресу суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву від 27.12.2022 № б/н, в якому не погодився із заявленими позовними вимогами, зазначивши, що заборгованість частково оплачена на суму 50 000 грн 00 коп., а отже сума боргу не становить 2170 000 грн 00 коп. Крім того, заперечує проти нарахованої позивачем пені, оскілки стверджує, що заборгованість виникла не з вини відповідача, а через фінансові труднощі, які виникли у відповідача у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану з 24.02.2022. Відповідач зазначає, що через оголошений воєнний стан він не мав можливості отримувати від інших контрагентів вчасні та належні розрахунки за надані послуги, що обумовило, несвоєчасні розрахунки з позивачем. Крім того, відповідач заперечує проти розміру заявлених витрат позивача на правничу допомогу, вважає його необґрунтованим та неспівмірним, просить суд зменшити розмір витрат позивача на правову допомогу до розміру 3 000 грн.

24.01.2023 позивач подав до суду заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до якої просив суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 179 534 грн 94 коп., з яких: 167 000 грн 00 коп. - основний борг, 12 534 грн 94 коп. пеня. Заява обґрунтована частковою оплатою відповідачем основного боргу після звернення позивача із даним позовом до суду.

Того ж дня позивач подав до суду відповідь на відзив на позовну заяву без номеру та без дати, в якій зазначив, що відповідач не звертався до позивача та не заявляв у відповідності до умов спірного договору про настання форс-мажорних обставин. Крім того, договір укладено сторонами вже після спливу 5 календарних місяців з дати введення правового режиму воєнного стану, що доводить що відповідач здійснював господарську діяльність вже після введення режиму воєнного стану. Також позивач зазначає, що розмір фактичних витрат позивача на правову допомогу адвоката підтверджений належними доказами та співмірний із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову. Відповідачем не надано обґрунтованих заперечень щодо розміру заявлених до стягнення витрат на правову допомогу, а також не надано доказів на підтвердження надмірності понесених витрат.

Відповідач не скористався правом на надання до суду заперечень на відповідь на відзив в порядку ст. 167 ГПК України.

Відповідно до ч. 9 ст. 81, ч. 9 ст. 165 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Згідно зі ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Також судом враховано, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

У пункті 3 постанови № 11 від 17.10.2014 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення" визначено, що розумним, зокрема вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс Проти Греції" від 05.02.2004).

При цьому, згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо тлумачення положення "розумний строк" вбачається, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ. Критеріями оцінки розумності строку є, зокрема складність справи та поведінка заявників.

З огляду на викладене, та приймаючи до уваги військовий стан в Україні, з метою дотримання принципів господарського судочинства, суд розглянув справу в межах розумного строку.

Враховуючи приписи ч. 4 ст. 240 ГПК України, у зв`язку з розглядом справи без повідомлення (виклику) учасників справи, рішення прийнято без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши подані докази, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

17.08.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтербуд Груп" (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Вайт" (виконавець) укладено договір про надання послуг спецтехнікою та автотранспортом № 342/17082022 (надалі - договір), відповідно до умов п. 1.1. якого виконавець зобов`язується надавати замовнику послуги великотоннажних або інших технологічних транспортних засобів, будівельних машин і механізмів, та/або автомобільних транспортних засобів (далі-техніка), відповідно до їх цільового призначення, а замовник в порядку та на умовах, встановлених цим договором, зобов`язується оплатити надані послуги виконавцю.

Згідно з п. 2.1. договору послуги замовнику надаються за попередньою усною та/або письмовою заявкою (завданням) замовника та оформлюються актом наданих послуг, в якому сторони зазначають найменування послуг, узгоджену ціну та загальну вартість послуг.

Пунктом 2.2. договору передбачено, що порядок, обсяги, строки початку й закінчення надання і отримання послуг, вид і кількість техніки, необхідної для надання послуг, та інші необхідні умови надання послуг обговорюються (погоджуються) в кожному конкретному випадку окремо й вказуються у відповідних заявках та/або іншому документі погодженому сторонами, та визначаються (підтверджуються) сторонами у актах наданих послуг.

Відповідно до. п. п. 3.1., 3.3., 3.4. договору вартість послуг є договірною і погоджуються сторонами у заявці, до початку надання послуг. Загальна вартість послуг за цим договором складає сукупну вартість послуг, визначених у всіх підписаних сторонами актах наданих послуг. Загальна ціна договору остаточно визначається сумами всіх актів наданих послуг підписаних уповноваженими представниками сторонами протягом дії цього договору.

Згідно з п. 3.5. договору датою виконання зобов`язань виконавця за цим договором є дата підписання сторонами акту наданих послуг.

Основним документом для визначення обсягів (кількості) наданих послуг за цим договором є акт наданих послуг, підписаний уповноваженими представниками виконавця і замовника (п. 3.6. договору).

За умовами п. 3.7. договору датою складання акту наданих послуг є дата його двостороннього підписання сторонами. Акт наданих послуг готує виконавець і передає на підпис замовнику. Замовник зобов`язаний підписати акт наданих послуг на протязі 5 (п`яти) робочих днів з моменту отримання або в той самий строк надати мотивовану відмову від його підписання.

У п. 3.10. договору сторони погодили, що замовник здійснює оплату наданих послуг виконавця протягом 7 (семи) календарних днів після підписання уповноваженими представниками сторін акту наданих послуг, шляхом перерахування замовником грошових коштів на поточний рахунок виконавця.

Відповідно до п. 5.2. договору за прострочення строків оплати наданих послуг замовник сплачує виконавцеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми, оплату якої прострочено, за кожен день такого прострочення.

Даний договір набуває чинності від дати його укладання уповноваженими представниками сторін (дата укладання вказана в преамбулі договору) та діє до 31.12.2022 (п. 8.1. договору).

17.08.2022 сторони підписали специфікацію № 1 до договору, в якій погодили найменування та вартість послуг (а.с. 18).

На виконання умов договору позивач надав, а відповідач прийняв визначені договором послуги, про що сторонами складені та підписані акти здачі-приймання робіт (надання послуг) від 12.10.2022 № 942 на суму 108 200 грн 00 коп., від 31.10.2022 № 1065 на суму 86 700 грн 00 коп., від 03.11.2022 № 1066 на суму 22 100 грн 00 коп. (а.с. 19-21).

Господарський суд зазначає, що вказані акти підписані сторонами без будь яких зауважень та заперечень.

В порушення взятих на себе зобов`язань, відповідач надані позивачем послуги оплатив частково на суму 50 000 грн 00 коп., що підтверджується платіжною інструкцією від 19.12.2022 № 231, у зв`язку із чим у відповідача виникла заборгованість перед позивачем у загальній сумі 167 000 грн 00 коп.

На підставі п. 5.2. договору позивач нарахував додатково до суми основного боргу та вимагає стягнути з відповідача пеню в сумі 12 534 грн 94 коп. за період з 19.10.2022 по 09.12.2022.

Доказів оплати відповідачем спірної основної заборгованості та нарахованої позивачем пені сторонами до матеріалів справи не надано.

Предметом доказування по справі є обставини укладання договору, факт надання послуг, строк оплати послуг, наявність часткової оплати послуг, строк дії договору, наявність прострочення оплати послуг.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відносини, що виникли між сторонами у справі на підставі договору надання послуг спецтехнікою та автотранспортом від 17.08.2022 № 342/17082022, є господарськими зобов`язаннями, тому, згідно положень ст.ст. 4, 173-175 і ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, до цих відносин мають застосовуватися відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно з ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання.

За ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивач у період з 12.10.2022 по 03.11.2022 надав відповідачу обумовлені договором послуги на суму 217 000 грн., які оплачені відповідачем частково на суму 50 000 грн., у зв`язку із чим заборгованість відповідача складає 167 000 грн.

З огляду на умови п. 3.10. договору строк оплати наданих позивачем послуг є таким, що настав:

- за актом від 12.10.2022 № 942 19.10.2022;

- за актом від 31.10.2022 № 1065 07.11.2022;

- за актом від 03.11.2022 № 1066 10.11.2022.

За встановлених обставин, вимоги позивача про стягнення з відповідача осново боргу в сумі 167 000 грн. 00 коп. визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Статтею 599 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. ст. 216-217, 230-231 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання, шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч. 1 ст. 230 Господарському кодексі України).

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ст. 548 Цивільного кодексу України).

Статтею 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема неустойкою.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або iнше майно, якi боржник повинен передати кредиторовi у разi порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у вiдсотках вiд суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

Перевіркою виконаного позивачем розрахунку пені судом встановлено, що позивачем невірно визначений початок періоду нарахування пені, оскільки з огляду на умови п. 3.10. договору строк оплати наданих позивачем послуг є таким, що настав: за актом від 12.10.2022 № 942 19.10.2022; за актом від 31.10.2022 № 1065 07.11.2022; за актом від 03.11.2022 № 1066 10.11.2022. Відповідно прострочення оплати відповідачем допущене за актом від 12.10.2022 № 942 з 20.10.2022; за актом від 31.10.2022 № 1065 з 08.11.2022; за актом від 03.11.2022 № 1066 з 11.11.2022.

З урахуванням вищевикладеного, за розрахунком суду до стягнення з відповідача підлягає пеня у розмірі 12 237 грн 68 коп. У решті позовних вимог в цій частині слід відмовити.

Заперечення відповідача щодо відсутності вини у допущенні порушення грошового зобов`язання судом відхиляються з огляду на таке.

У ст. 193 Господарського кодексу України зазначається, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Крім того, в силу приписів ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, договірні правовідносини сторін виникли вже після запровадження в Україні воєнного стану (24.02.2022).

Отже, сторони розуміли всі ризики здійснення підприємницької діяльності в режимі воєнного стану і погодилися нести наслідки таких ризиків.

Крім того, господарський суд звертає увагу, саме по собі введення воєнного стану, без доведення учасником справи причинно-наслідкового зв`язку між його введенням та неможливістю своєчасного виконання зобов`язання за договором, не свідчить про наявність підстав для звільнення його від відповідальності за порушення договірних зобов`язань.

Воєнний стан як обставина непереборної сили звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із ним обставин юридична чи фізична особа не може виконати ті чи інші зобов`язання.

У даному випадку будь-яких повідомлень від відповідача щодо неможливості виконання зобов`язань за договором у зв`язку воєнним станом на адресу позивача не надходило.

У спірний період на території Дніпропетровської області активні бойові дії не проводились. Відповідач не обґрунтовує, як саме введений воєнний стан перешкоджав виконати умови договору, оскільки підприємство працювало.

Згідно з ч. 1 ст. 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями. Відповідач як юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями за спірним договором і така відповідальність не може ставитися у залежність від дій чи бездіяльності будь-яких третіх осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 617 Цивільного кодексу України відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання. Ці положення повністю кореспондуються з положеннями ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, де зазначено, що непереборною силою, тобто надзвичайними і невідворотними обставинами не вважаються, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

У відповідності до п. 1.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю. Тому у випадках порушення грошового зобов`язання суди не повинні приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов`язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України).

Згідно із ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

За приписами ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із положеннями ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Отже, відповідачем заявлені позовні вимоги не спростовано належними та допустимими доказами.

За встановлених обставин, відповідач неналежним чином виконав свої договірні зобов`язання, чим порушив умови укладеного із позивачем договору та вищевказані приписи чинного законодавства, тому позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 167 000 грн. 00 коп. основного боргу, 12 237 грн 68 коп. пені - є обґрунтованими і підлягають задоволенню. У решті позову слід відмовити.

Згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати позивача зі сплати судового збору покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Водночас, оскільки позивачем подано заяву про зменшення позовних вимог, за приписами п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України „Про судовий збір, судовий забір в сумі 750 грн 00 коп. підлягає поверненню позивачу за ухвалою суду, у разі подання відповідного клопотання.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат позивача на професійну правничу допомогу у даній справі, заявлених у розмірі 21 630 грн 00 коп., господарський суд виходить з такого.

Статтею 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Право особи на отримання правової допомоги під час розгляду справи господарськими судами гарантоване ст.131-2 Конституції України, ст.16 ГПК, відповідними нормами Закону "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Сторона, на користь якої ухвалене судове рішення, має право на відшкодування витрат на правову допомогу як складової судових витрат (п.12 ч.3 ст.2, ст.123, ч.2 ст126 ГПК).

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу у заявленому розмірі позивачем до матеріалів справи надано: копію договору про надання правової допомоги від 06.01.2022 № 01-01/22, укладеного між адвокатом Скок А.В. та ТОВ «Вайт»; копію договору про надання правової допомоги від 04.01.2023 № 04-01/23, укладеного між адвокатом Скок А.В. та ТОВ «Вайт»; копію акту виконаних робіт від 09.12.2022 № 6; копію платіжного доручення від 13.12.2022 № 17583 про сплату 21 630 грн 00 коп.; копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю від 22.04.2019 серія ДП № 4265; ордер від 13.12.2022 серія АЕ № 1168666; ордер від 04.01.2023 серія АЕ № 1174858.

Так, 04.01.2023 між адвокатом Скок Антоном Володимировичем (адвокат) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Вайт" (клієнт) укладено договір про надання правової допомоги № 04-01/23, відповідно до п. 1.1. якого предметом даного договору є надання адвокатом усіма законними методами та способами правової допомоги клієнту у всіх справах, які пов`язані чи можуть бути пов`язані зі захистом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних його прав та законних інтересів.

Згідно з п. 1.2. договору на підтвердження факту надання адвокатом правової допомоги клієнту, відповідно до умов цього договору, складається акт виконаних робіт.

Пунктом 2.1. договору передбачено, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31 грудня 2022 року, але у будь-якому разі до виконання сторонами своїх зобов`язань.

Відповідно до п. 3.1. договору за правову допомогу, передбачену в п. 1.2. цього договору, клієнт сплачує адвокату гонорар, остаточний розмір гонорару визначається сторонами актом виконаних робіт.

Розмір оплати праці адвоката при наданні правової допомоги, а також умови та порядок розрахунків, визначаються сторонами в додатках до цього договору (п. 4.1. договору).

09.12.2022 сторони підписали акт виконаних робіт № 6, відповідно до якого адвокатом надана правова допомога, відповідно до договору про надання правової допомоги від 06.01.2022 № 01-01/22, а саме: вивчення та попереднє опрацювання матеріалів справи та правовий аналіз наявних у клієнта доказів й законодавчої бази, що регулює спірні правовідносини для підготовки позовної заяви про стягнення заборгованості по договору про надання послуг спецтехнікою та автотранспортом № 342/17082022 від 17.08.2022; розрахунок суми основної заборгованості, що підлягає стягненню; розрахунок суми штрафних санкцій, що підлягає стягненню; підготовка позовної заяви про стягнення з ТОВ «Інтербуд Груп» на користь ТОВ «Вайт» про стягнення заборгованості по договору про надання послуг спецтехнікою та автотранспортом № 342/17082022 від 17.08.2022; направлення позовної заяви з додатками відповідачу та до суду.

У п. 2 вказаного акту сторони визначили, що загальний розмір гонорару адвоката під час розгляду справи в суді першої інстанції складає 21 630 грн 00 коп.

За змістом ст. 123 Господарського процесуального кодексу України витрати на професійну правничу допомогу віднесені до витрат, пов`язаних з розглядом справи в суді, які, в свою чергу, віднесені до судових витрат.

У відповідності до ст. 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в ст. 1 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 зазначеного Закону).

Разом із тим згідно зі ст. 15 Господарського процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ст. 16 Господарського процесуального кодексу України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 зазначеного Кодексу).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (ст. 124 Господарського процесуального кодексу України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст. 126 Господарського процесуального кодексу України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу.

3) розподіл судових витрат (ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).

За приписами ч. 3 ст. 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України.

Зокрема, ст. 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Глава 52 Цивільного кодексу України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

За змістом положень ч. 1 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Приписами ч. 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат, розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі: гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

При здійснені розподілу між сторонами спору судових витрат на професійну правничу допомогу, суд враховує результат розгляду спору, умови договору про надання правничої допомоги, укладеного між стороною спору та адвокатом (адвокатським об`єднанням, бюро), обсяги наданих стороні, як клієнту, послуг правничої допомоги щодо представництва її інтересів в суді під час розгляду справи, а також в порядку ст. 86 Господарського процесуального кодексу України надає належну оцінку поданим стороною, яка понесла витрати на професійну правничу допомогу, доказам фактичного надання їй адвокатських послуг, їх прийняття стороною спору на підставі акта приймання-передачі послуг з виставленням адвокатом (адвокатським об`єднанням, бюро) клієнту рахунка на оплату таких послуг.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже у розумінні положень ч. 5 та 6 ст. 126 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі № 927/237/20).

Такі самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Зокрема, згідно з практикою ЄСПЛ заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).

Крім того, у рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п. п. 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, у постанові Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 912/1025/20).

Визначивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, суд здійснює розподіл таких витрат.

Наявними у справі доказами підтверджується факт отримання позивачем правової допомоги обсягом та вартістю, які визначені договором про надання правової допомоги від 06.01.2022 № 01-01/22 та актом виконаних робіт від 09.12.2022 № 6.

Водночас, оцінюючи надані позивачем докази на предмет обґрунтованості розміру заявлених ним витрат на професійну правничу допомогу, суд з урахуванням критеріїв, визначених ч. 5 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, доходить висновку про неприйнятність заявленого до стягнення розміру цих витрат у сумі 21 630 грн у зв`язку з їх неспівмірністю та нерозумністю з огляду на таке.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України за своєю категорією ця справа визнана судом малозначною за критерієм незначної складності, що розглядалася в письмовому провадженні без повідомлення (виклику) сторін у судове засідання, тому не вимагала від адвоката, який за своїм правовим статусом має достатню правову кваліфікацію, значних професійних зусиль для належного представництва інтересів позивача у справі.

Підготовка позовної заяви у спорі, що виник між сторонами, не потребує тривалого часу для аналізу договору, первинних документів: заборгованість відповідача стосується неналежного виконання зобов`язань з оплати наданих позивачем послуг спецтехнікою та автотранспортом, оформленими безспірними актами; виконаний розрахунок пені, позовні вимоги за якими судом задоволені частково, не є складним, оскільки унормований чинним законодавством та визначений усталеною судовою практикою й не потребує виняткових професійних знань.

Отже, з урахуванням характеру, предмета та складності спору (спір є стандартним-типовим, витікає з договору надання послуг), кількості його учасників (два учасника), обсягом матеріалів справи (не великий обсяг первинних документів), господарський суд не може стверджувати, що спір у даній справі вимагав від адвоката аналізу значного обсягу джерел права, судової практики та значних затрат часу на його врегулювання.

За таких обставин, враховуючи заяву відповідач про зменшення витрат на правничу допомогу, суд вважає прийнятною суму за надання адвокатом у справі професійної правничої допомоги у розмірі 10 000 грн 00 коп.

З огляду на часткове задоволення позовних вимог, відповідно до норм ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати позивача на професійну правничу допомогу в сумі 10 000 грн. 00 коп. покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 2, 73, 74, 76-79, 86, 91, 123, 126, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, 252, 327 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтербуд Груп" (5002, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Кобилянського, буд. 139Ж, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Вайт" (50019, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Купріна, буд. 128, ) 167 000 грн 00 коп. (сто шістдесят сім тисяч грн 00 коп.) основного боргу, 12 237 грн 68 коп. (дванадцять тисяч двісті тридцять сім грн 68 коп.) пені, 2 688 грн 56 коп. (дві тисячі шістсот вісімдесят вісім грн 56 коп.) витрат зі сплати судового збору, 9 983 грн 44 коп. (дев`ять тисяч дев`ятсот вісімдесят три грн 44 коп.) витрат на професійну правничу допомогу.

У решті позову відмовити.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дня складання повного судового рішення і може бути оскаржено до Центрального апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 24.03.2023

Суддя І.А. Рудь