ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.03.2023 Справа № 914/3229/22

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Автосвіт», м. Рава-Руська Львівської області,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Гал-Всесвіт», м. Львів,

про: визнання недійсним договору

Суддя Н.Є. Березяк

Секретар судового засідання Р.Р. Волошин

За участю представників сторін:

від позивача: Гелемей Ю.М.- представник;

від відповідача: Горонний О.О. - представник

На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Автосвіт» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гал-Всесвіт» про визнання недійсним договору про надання автостанційних послуг при здійсненні перевезення пасажирів та багажу автомобільним транспортом загального користування від 01.01.2012 року.

Ухвалою суду від 21.12.2022 відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 20.01.2023. В подальшому розгляд справи відкладено на 23.02.2023.

Ухвалою суду від 23.02.2023 закрито підготовче провадження у справі №914/3229/22 та призначено справу до судового розгляду по суті на 30.03.2023.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав наведених в позовній заяві. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що станом на час укладення договору Відповідач не був власником автостанції м. Жовква за адресою: Львівська область, місто Жовква, вул. Коновальця,1 та не володів свідоцтвом про атестацію у зв`язку з чим, на думку позивача, Договір підлягає визнанню недійсним.

В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечив в повному обсязі з підстав наведених у відзиві на позовну заяву. В обґрунтування своїх заперечень посилається на наступне: станом на час укладення оскаржуваного договору (01.01.2012 року) приміщення автостанції в м. Жовква перебувало в користуванні ТОВ «Гал-Всесвіт» на праві оренди, а з 06.09.2019 року таке перебуває у власності відповідача, а також те, що в законодавстві яке діяло на час укладення спірного договору та чинного на час звернення із даним позовом, відсутні будь-які вимоги обов`язку власника автостанції володіти на праві власності приміщеннями автостанції; згідно відомостей «Перелік автостанцій», що містяться на офіційному веб-сайті Укртрансбезпеки (https://dsbt.gov.ua) термін дії свідоцтва про атестацію АС Жовква становить з 08.08.2011 року по 07.08.2016 року. Отже на час укладення та дії оскаржуваного договору від 01.01.2012 року, у власника АС Жовква було діюче свідоцтво про атестацію автостанції; з часу укладення оскаржуваного договору від 01.01.2012 року по даний час позивач здійснює виконання вказаного договору, зокрема здійснює посадку/висадку пасажирів на території АС Жовква.

В судовому засіданні 30.03.2023 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд, заслухавши представників сторін, присутніх в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне:

Як встановлено матеріалами справи, 01.01.2012 року між Позивачем та Відповідачем укладено договір № 01/СК-13(4) про надання автостанційних послуг при здійсненні перевезення пасажирів та багажу автомобільним транспортом загального користування.

У розділі «предмет договору» передбачено, що даний договір визначає взаємовідносини між «Виконавцем» та «Перевізником» під час надання послуг, пов`язаних з відправленням та прибуттям згідно затверджених розкладів руху «Перевізника» на території автостанції м. Жовква, що знаходиться за адресою: м. Жовква, пл. Коновальця, 1 рейсових автобусів, якими «Перевізник» здійснює перевезення пасажирів та багажу на автобусних маршрутах загального користування згідно переліку маршрутів (додаток до договору №1).

В підрозділі «Виконавець» зобов`язується» та «Виконавець має право» розділу 2 «Права та обов`язки сторін» передбачено: інформування пасажирів, проводити рекламну роботу по питаннях організації перевезення пасажирів та багажу автомобільним транспортом на маршрутах перевізника(п.2.21 Договору); організацію продажу квитків населенню (п. 2.22 Договору); диспетчерське управління і регулювання руху автобусів; контроль екіпіровки та санітарного стану автобусів, дорожньої документації водіїв та дотримання визначеного режиму роботи підприємств, установ і організацій, розташованих на їх території (п. 2.26 Договору); організацію побутового обслуговування пасажирів і водіїв (п. 2.32 Договору).

Договором передбачено розподіл суми виручки при реалізації квитків (пп.3.1-3.4 Договору), штрафи за порушення термінів надання інформації, зірваний рейс, запізнення автобуса (пп.4.1-4.12 Договору).

Як зазначає позивач, Відповідач не був власником автостанції м. Жовква за адресою: Львівська область, місто Жовква, вул. Коновальця, 1 та не володів свідоцтвом про атестацію, що і стало підставою для звернення з даним позовом до суду з правовою вимогою про визнання недійсним договору про надання автостанційних послуг при здійсненні перевезення пасажирів та багажу автомобільним транспортом загального користування, як такого, що укладений внаслідок помилки.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтовані та такі що не підлягають до задоволення.

При ухваленні рішення, суд виходив з наступного.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами Конституції України, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів.

За змістом ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Предметом доказування у даній справі є факт існування обставин, про які на момент підписання оспорюваного договору Позивач не знав, а Відповідач не повідомив, та з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення).

Статтею 202 ЦК України передбачено, що дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків є правочином. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частин 1 - 5 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України).

Згідно із статтею 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням.

Суд погоджується з твердженням відповідача про те, що, з викладеного в позовній заяві чітко вбачається, що ТОВ «Автосвіт» в особі директора Семочко Ю.Р. було укладено договір про надання автостанційних послуг при здійсненні перевезення пасажирів та багажу автомобільним транспортом загального користування. Директор Семочко Ю.Р., укладаючи згаданий договір усвідомлював правову природу такого договору, а також розумів, що укладення цього договору є необхідною умовою згідно вимог Закону України «Про автомобільний транспорт» та Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.1997 року № 176 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 26.09.2007 року № 1184), для виконання приміських та міжміських пасажирських перевезень.

Щодо доводів позивача про відсутність у відповідача речових прав на приміщення АС Жовква, то слід зазначити наступне:

Згідно положень статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 № 2344-ІІІ, автостанцією є споруда або комплекс будівель, споруд, стоянок та під`їздів для прийняття, відправлення, управління рухом автобусів та обслуговування пасажирів.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 цього ж Закону, на автостанціях забезпечується: прийом та відправлення автобусів і пасажирів; організація продажу квитків; диспетчерське управління і регулювання руху автобусів; контроль екіпіровки та санітарного стану автобусів, дорожньої документації водіїв та дотримання визначеного режиму роботи підприємств, установ і організацій, розташованих на їх території; організація побутового обслуговування пасажирів і водіїв.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Статтею 32 Закону України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 № 2344-ІІІ встановлено, що відносини автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, із власниками автостанцій визначаються договором.

Предметом договору автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, з власниками автостанцій є надання послуг та виконання робіт, пов`язаних з відправленням і прибуттям пасажирів.

Власники автостанцій зобов`язані укласти договір з автомобільним перевізником, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, тільки за наявності в нього договору із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування про організацію перевезення на автобусних маршрутах загального користування чи дозволу органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування на обслуговування маршрутів загального користування, що пролягають через цю автостанцію.

Відправлення чи прибуття автобусів приміських, міжміських та міжнародних автобусних маршрутів загального користування здійснюється тільки з автостанцій, а в разі їх відсутності із зупинок, передбачених розкладом руху.

01.01.2012 року між ПП «Гал - Всесвіт» (як Виконавцем) та ТОВ «Автосвіт» (як Перевізником) укладено договір № 01/СК-13(4) про надання автостанційних послуг при здійсненні перевезення пасажирів та багажу автомобільним транспортом загального користування.

Як вже згадувалось, відповідно до умов пункту 1 договору, даний договір визначає взаємовідносини між Виконавцем та Перевізником під час надання послуг, пов`язаних з відправленням та прибуттям згідно затверджених розкладів руху Перевізника на територію автостанції м. Жовква, що знаходиться за адресою: м. Жовква, пл. Коновальця, 1 рейсових автобусів, якими Перевізник здійснює перевезення пасажирів та багажу на автобусних маршрутах загального користування, згідно переліку маршрутів, (додаток до договору № 1).

Згідно п. 111. Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.1997 року № 176 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 26.09.2007 року № 1184), рішення про відкриття або закриття автостанції приймається її власником з обов`язковим інформуванням органу місцевого самоврядування, на території якого розташовується автостанція.

Організація роботи автостанції покладається на її власника.

Функціонування автостанції можливе у разі її відповідності вимогам статей 1,28,32,36 Закону України «Про автомобільний транспорт» та цих Правил, (п. 112. Правил)

Окрім цього, вимоги до автостанцій були врегульовані в Порядок регулювання діяльності автостанцій, затвердженому наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 27.09.2010 року № 700, який був чинним на час укладення оскаржуваного договору про надання автостанційних послуг при здійсненні перевезення пасажирів та багажу автомобільним транспортом загального користування.

Станом на час розгляду даної справи законодавцем не прийнято жодного нормативно-правового акту яким визначається процедура атестації автостанцій, вимоги до них тощо. А тому, критерії якими повинна відповідати автостанція, документація на підставі якої діє автостанція були визначені в Порядку регулювання діяльності автостанцій, який був чинним до 04.02.2020 року.

Пунктами 1.2., 1.3., п. 1.4. означеного Порядку встановлено, що відкриття автостанції як території та комплексу споруд здійснюється у встановленому законодавством порядку.

Умовою функціонування автостанції як суб`єкта надання автостанційних послуг є наявність свідоцтва про атестацію.

Відкриття автостанції передбачає: розроблення та затвердження власником автостанції (далі - власник) паспорта автостанції; проведення за зверненням власника до Укртрансбезпеки обстеження автостанції; включення автостанції до переліку атестованих автостанцій, який ведеться Укртрансбезпекою; видачу свідоцтва про атестацію автостанції.

З аналізу норм Закону України «Про автомобільний транспорт», Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.1997 № 176 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 26.09.2007 1184), Порядку регулювання діяльності автостанцій, затвердженому наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 27.09.2010 №700 (чинного на час укладення спірного договору) можна прийти до висновку про те, що в законодавстві яким врегульовані відносини власника автостанції та перевізника відсутнє як визначення поняття «власник автостанції», так і критерії/ознаки якими повинен відповідати власник автостанції.

З цього слідує, що в законодавстві відсутні будь-які положення про те, що «власник автостанції» обов`язково повинен володіти виключно на праві власності спорудою або комплексом будівель, споруд, стоянок та під`їздів, які входять до автостанції.

Більше того, згідно положень пункту 1.5. даного Порядку, паспорт автостанції повинен містити: загальну інформацію про діяльність автостанції; план автостанції зі схемою руху автобусів; режими та графіки роботи автостанції та наявних автостанційних служб (кімнати матері і дитини, кімнати відпочинку водіїв, камер схову ручної поклажі та багажу, квиткових кас, медичного пункту, пунктів харчування, залу очікування тощо); схему інформування та оповіщення про стан дорожнього покриття, ускладнення гідрометеорологічних та інших умов дорожнього руху; копію плану евакуації пасажирів та персоналу автостанції на випадок пожежі чи інших надзвичайних ситуацій; інформацію щодо пропускної спроможності автостанції, способів інформування пасажирів та реалізації квитків; схеми руху автобусів, розташування платформ та будівель із зазначенням службових та пасажирських приміщень; копії документів, що підтверджують право власності чи користування земельними ділянками; копії документів, що підтверджують право власності або користування приміщеннями автостанції.

Тобто, паспорт автостанції (необхідного документу для відкриття та діяльності - автостанції) повинен містити копії документів, що підтверджують право власності або користування приміщеннями автостанції.

Отже законодавством допускається можливість відкриття автостанції у разі коли власнику автостанції належать приміщення автостанції на праві користування, зокрема на праві оренди.

Так, згідно договору оренди нежитлового приміщення № 25 від 22.12.2011 року, укладеного між ТОВ «Авто і Світ» (як Орендодавцем) та ПП «Гал-Всесвіт» (як Орендарем), Орендодавець надав, а Орендар прийняв в строкове платне володіння та користування приміщення Жовківської АС, яке знаходиться на балансі ТОВ «Авто і Світ» за адресою: м. Жовква, пл. Коновальця, 1.

Право оренди на приміщення зазначеної вище автостанції щороку продовжувалось до моменту її придбання ТОВ «Гал-Всесвіт».

06.09.2019 між ТОВ «Авто і Світ» (як Продавцем) та ТОВ «Гал-Всесвіт» укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, згідно якого ТОВ «Гал - Всесвіт» прийнято у власність нежитлову будівлю (автостанцію з почекальнею) загальною площею 110,5 кв.м., що розташована за адресою: Львівська область, Жовківський район, м. Жовква, площа Коновальця Є, буд. 1. Право власності на згадане нерухоме майно зареєстровано 06.09.2019 року, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.09.2019 року за № 180140698.

Відтак, приміщення автостанції в м. Жовква з 06.09.2019 перебуває у власності ТОВ «Гал-Всесвіт».

З огляду на те, що станом на час укладення оскаржуваного договору (01.01.2012 року) приміщення автостанції в м. Жовква перебувало в користуванні ТОВ «Гал-Всесвіт» на праві оренди, а з 06.09.2019 таке перебуває у власності відповідача, а також те, що в законодавстві яке діяло на час укладення спірного договору та чинного на час звернення із даним позовом, відсутні будь-які вимоги обов`язку власника автостанції володіти на праві власності приміщеннями автостанції, суд погоджується з думкою відповідача щодо того, що позовні вимоги в цій частині є безпідставними та необґрунтованими.

Щодо тверджень позивача про відсутність у відповідача діючого свідоцтва про атестацію автостанції в м. Жовква, то слід зазначити наступне:

Статтею 6 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, здійснює: видачу свідоцтва про атестацію автостанцій, ведення переліку атестованих автостанцій та розміщення зазначеного переліку на своєму офіційному веб-сайті

Відповідно до ч. 1 ст. 28 даного Закону, на автостанціях забезпечується: прийом та відправлення автобусів і пасажирів; організація продажу квитків населенню; диспетчерське управління і регулювання руху автобусів; контроль екіпіровки та санітарного стану автобусів, дорожньої документації водіїв та дотримання визначеного режиму роботи підприємств, установ і організацій, розташованих на їх території; організація побутового обслуговування пасажирів і водіїв.

Згідно ст. 36 цього Закону, Автостанції надають пасажирам послуги, пов`язані з їх проїздом автобусними маршрутами загального користування, а автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, - послуги, пов`язані з відправленням та прибуттям автобусів згідно з розкладом руху.

До обов`язкових послуг, що повинні надаватися автостанціями пасажирам, належать: продаж квитків; користування приміщеннями для чекання поїздки, облаштованими місцями для сидіння; можливість користування громадськими вбиральнями; інформування щодо розкладу руху автобусів та вартості поїздки.

До обов`язкових послуг, що повинні надаватися автостанціями автомобільному перевізнику, належать: продаж квитків; організація прибуття та відправлення автобуса з облаштованих платформ; інформування водія щодо умов дорожнього руху на маршруті.

За надання обов`язкових послуг автостанцій з осіб, які придбавають проїзні квитки, стягують автостанційний збір, що входить до вартості квитка. Послуги автостанцій, крім послуг кімнати матері і дитини, пасажирам надаються за плату. Власники автостанцій несуть відповідальність за якість та безпеку послуг, що надаються автостанціями пасажира.

Як було вказано вище, Порядком регулювання діяльності автостанцій, затвердженим Наказ Міністерства транспорту та зв`язку України від 27.09.2010 № 700 визначено процедуру атестації автостанцій, вимоги до них.

Згідно п. 2.1. розділу II даного Порядку, атестація автостанції передбачає обстеження автостанції на відповідність вимогам до автостанцій різних класів, наведеним у додатку 1 (далі - обстеження), та визначення їх класу, на підставі яких власнику видається свідоцтво про атестацію за формою, наведеною у додатку 2.

Пунктами 2.4., 2.5. розділу II даного Порядку передбачено, що свідоцтво надається власнику строком на п`ять років.

Обстеження автостанції проводиться Укртрансбезпекою.

09.01.2020 року Міністерством інфраструктури України винесено наказ № 2 «Про визнання таким, що втратив чинність, наказу Міністерства транспорту та зв`язку України від 27 вересня 2010 № 700», який набрав чинності 04.02.2020 року.

Отже, з 04.02.2020 року відсутній нормативно-правовий акт який визначає процедуру проведення атестації автостанції, їх клас, вимоги до них, а відтак і обов`язок на проведення атестації. З огляду на зазначене, з 04.02.2020 року атестація автостанції Державною службою України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпекою) як центральним органам виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті не проводиться.

Згідно відомостей «Перелік автостанцій», що містяться на офіційному веб-сайті Укртрансбезпеки (https://dsbt.gov.ua) термін дії свідоцтва про атестацію АС Жовква становить з 08.08.2011 року по 07.08.2016 року. Отже на час укладення та дії оскаржуваного договору від 01.01.2012 року, у власника АС Жовква було діюче свідоцтво про атестацію автостанції.

Окрім цього, суд приймає зауваження відповідача про те, що інформація про перелік автостанцій на офіційному веб-сайті Укртрансбезпеки (https://dsbt.gov.ua) є загальнодоступною. Тобто позивач, як перевізник якому були відомі положення наказу Міністерства транспорту та зв`язку України від 27 вересня 2010 № 700, з серпня 2016 року мав об`єктивну можливість дізнатись про наявність/відсутність діючого свідоцтва про атестацію автостанції. Однак, доводи щодо відсутності свідоцтва про атестацію автостанцію обґрунтовує лише в поданій позовній заяві від 15.12.2022 року.

Таким чином, на думку суду, позовні вимоги в цій частині є безпідставними.

Як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01.06.2016 року у справі № 920/1771/14, від 30.11.2016 року у справі № 910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Отже, як порушення розуміється такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Однак зі змісту позовної заяви не вбачається в чому саме є порушене право позивача. Як вірно наголошує відповідач, відносини власника та перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, які проходять через автостанцію, згідно пункту 114 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.1997 № 176, визначаються договором про надання послуг автостанціями.

Згідно положень статті 32 Закону України «Про автомобільний транспорт», відносини автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, із власниками автостанцій визначаються договором.

Предметом договору автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, з власниками автостанцій є надання послуг та виконання робіт, пов`язаних з відправленням і прибуттям пасажирів.

Власники автостанцій зобов`язані укласти договір з автомобільним перевізником, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, тільки за наявності в нього договору із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування про організацію перевезення на автобусних маршрутах загального користування чи дозволу органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування на обслуговування маршрутів загального користування, що пролягають через цю автостанцію.

Відправлення чи прибуття автобусів приміських, міжміських та міжнародних автобусних загального користування здійснюється тільки з автостанцій, а в разі їх відсутності із зупинок, передбачених розкладом руху.

Отже, наведеними нормами законодавства визначено обов`язок укладення договору між перевізником та власником автостанції.

Відповідно, визнання недійсним оскаржуваного договору не призведе до захисту прав перевізника, оскільки укладення такого договору є обов`язковим для перевізників що здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, так як відправлення чи прибуття автобусів приміських, міжміських та міжнародних автобусних маршрутів загального користування здійснюється тільки з території автостанцій.

Більше того, з часу укладення оскаржуваного договору від 01.01.2012 року по даний час позивач здійснює виконання вказаного договору, зокрема здійснює посадку/висадку пасажирів на території АС Жовква.

З огляду на викладене, позивачем не обґрунтовано та належними і допустимими доказами не підтверджено обставин які свідчать що його право є порушене, не підтверджено що позивач позбавлений можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково, а також не зазначено як заявлений спосіб захисту призведе до відновлення його порушеного права.

Відтак вимога щодо визнання недійсним договору необґрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення.

Що стосується заяви про застосування строку позовної давності, то строк позовної давності застосовується лише до обґрунтованих позовних вимог, а відтак, у суду відсутні підстави для застосування строків позовної давності у за результатами розгляду даної справи.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно ст.78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

У відповідності до ст.79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

На думку суду, надані відповідачем докази, про які суд вказував вище, є вірогідними. Позивач не подав доказів на спростування вірогідності доказів наданих відповідачем та не подав доказів, які б суд міг визнати більш вірогідними ніж ті, що наявні у матеріалах справи.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Окрім того, суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України»).

Судові витрати на підставі статей 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак судовий збір залишається за позивачем.

З огляду на викладене, виходячи з положень чинного законодавства України, матеріалів та обставин справи, враховуючи практику застосування законодавства вищими судовими інстанціями, керуючись статтями 10,12,20,73,74,75,76,79,123,129,232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1.В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду може бути оскаржене до Західного апеляційного

господарського суду в порядку та строки передбачені розділом ІV Господарського процесуального кодексу України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 03.04.2023.

Суддя Березяк Н.Є.