РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.03.2023Справа № 910/14828/22
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Чинчин О.В., при секретарі судового засідання Бігмі Я.В., розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Акціонерного товариства «АГРАРНИЙ ФОНД» (03151, місто Київ, ВУЛИЦЯ ОЧАКІВСЬКА/ПРОВУЛОК ОЧАКІВСЬКИЙ, будинок 5/6)
до проАграрного фонду (01001, місто Київ, ВУЛИЦЯ ГРІНЧЕНКА, будинок 1) зобов`язання визнати та включити кредиторські вимоги

Представники:

від Позивача: Гоцко Р.В. (представник на підставі довіреності);

від Відповідача: не з`явились;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Акціонерне товариство «АГРАРНИЙ ФОНД» (надалі також - «Позивач») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Аграрного фонду (надалі також - «Відповідач») про зобов`язання визнати та включити кредиторські вимоги.

Позовні вимоги обґрунтовані наявністю підстав для зобов`язання Відповідача визнати та включити в реєстр кредиторів кредиторські вимоги Позивача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.01.2023 року відкрито провадження у справі №910/14828/22, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 25.01.2023 року.

24.01.2023 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

24.01.2023 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи рішень судів.

У підготовче судове засідання 25.01.2023 року з`явився представник позивача, представник відповідача не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.01.2023 року, яка занесена до протоколу судового засідання, встановлено Позивачу строк до 5 днів з 26.01.2023 року для надання відповіді на відзив, встановлено Відповідачу строк до 5 днів з дня отримання відповіді на відзив для надання заперечень, відкладено підготовче судове засідання до 22.02.2023 року.

22.02.2023 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшло клопотання про відкладення судового засідання.

У підготовче судове засідання 22.02.2023 року з`явився представник позивача, представник відповідача не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.02.2023 року, яка занесена до протоколу судового засідання, відмовлено в задоволенні клопотання Відповідача про відкладення розгляду справи з вказаних в ньому підстав, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 22.03.2023 року.

В судовому засіданні 22 березня 2023 року представник Позивача підтримав вимоги та доводи позовної заяви, просив суд задовольнити у повному обсязі. Представник Відповідача не з`явився, про поважні причини неявки суд не повідомив, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується поверненням на адресу суду рекомендованого повідомлення про вручення 27.02.2023 року поштового відправлення уповноваженій особі підприємства Відповідача.

Відповідно до статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є:

1) день вручення судового рішення під розписку;

2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи;

3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення;

4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду;

5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Таким чином, Суд приходить до висновку, що Відповідач про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Приймаючи до уваги, що Відповідач був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті, Суд вважає, що неявка в судове засідання представника Відповідача не є перешкодою для прийняття Рішення у даній справі.

В судовому засіданні 22 березня 2023 року на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини Рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ

02.08.2022 року у газеті «Голос України» №157 (7907) оприлюднено оголошення про ліквідацію Аграрного фонду згідно з наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України №491 від 25.07.2022 року «Про ліквідацію Аграрного фонду» та повідомлено, що вимоги кредиторів можуть бути заявлені в письмовій формі протягом 2 місяців з дати опублікування цього оголошення. (т.1 а.с.26)

Акціонерне товариство «АГРАРНИЙ ФОНД» звернулось до голови ліквідаційної комісії Аграрного фонду з заявою №74-04/31026 від 20.09.2022 року про визнання кредиторських вимог Акціонерного товариства «АГРАРНИЙ ФОНД» у розмірі 22 041 945 грн. 51 коп., зокрема, заборгованості за рішеннями Господарського суду міста Києва від 03.09.2018 у справі №910/9645/18, від 24.06.2018 у справі №910/5940/19 у розмірі 16 891 688 грн. 61 коп. та заборгованості за забезпечення схоронності цукру-піску за період січень 2019 року - 5 серпня 2019 року у розмірі 5 150 256 грн. 90 коп., та включення кредиторських вимог до реєстру вимог кредиторів, що підтверджується копіями опису вкладення у цінний лист від 20.09.2022 р., фіскального чеку, рекомендованого повідомлення про вручення 22.09.2022 р. (т.1 а.с.10-20)

Повідомленням №40-07/315 від 21.11.2022 року голова ліквідаційної комісії Аграрного фонду повідомив Позивача про прийняття рішення про визнання кредиторських вимог частково на суму 16 891 688 грн. 61 коп., яка підтверджена рішеннями судів, а витрати понесені Акціонерним товариством «АГРАРНИЙ ФОНД» за забезпечення схоронності цукру-піску за період січень 2019 року - 5 серпня 2019 року у розмірі 5 150 256 грн. 90 коп. не визнаються, оскільки господарські суди у справі №910/3815/21 дійшли висновку про відсутність підстав для стягнення з Аграрного фонду на користь Акціонерного товариства «АГРАРНИЙ ФОНД» 5 150 256 грн. 90 коп. Вказане повідомлення було отримано уповноваженою особою Позивача 26.11.2022 року, що підтверджується роздруківкою з офіційного веб-сайту АТ «Укрпошта». (т.1 а.с.21-25)

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач зазначає, що Аграрний фонд, що був власником цукру-піску, який визнано речовим доказом, зобов`язане визнати та включити вимоги Акціонерного товариства «АГРАРНИЙ ФОНД» за забезпечення схоронності цукру-піску за період січень 2019 року - 5 серпня 2019 року у розмірі 5 150 256 грн. 90 коп. За таких підстав, просить Суд зобов`язати Аграрний фонд визнати та включити в реєстр вимог кредиторів кредиторські вимоги Акціонерного товариства «АГРАРНИЙ ФОНД» у сумі 5 150 256 грн. 90 коп.

Заперечуючи проти позову, Відповідач зазначає, що рішенням Господарського суду міста Києва від 25.10.2021 року у справі №910/3815/21, яке набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «АГРАРНИЙ ФОНД» до Аграрного фонду про стягнення заборгованості у розмірі 5 150 256 грн. 90 коп.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Акціонерного товариства «АГРАРНИЙ ФОНД» не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Стаття 6 Конвенції передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема, є визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України, кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів справи, 02.08.2022 року у газеті «Голос України» №157 (7907) оприлюднено оголошення про ліквідацію Аграрного фонду згідно з наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України №491 від 25.07.2022 року «Про ліквідацію Аграрного фонду» та повідомлено, що вимоги кредиторів можуть бути заявлені в письмовій формі протягом 2 місяців з дати опублікування цього оголошення. (т.1 а.с.26)

Згідно з частиною 1 статті 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Відповідно до частини 1 статті 105 Цивільного кодексу України учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, зобов`язані протягом трьох робочих днів з дати прийняття рішення письмово повідомити орган, що здійснює державну реєстрацію.

Учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється. Виконання функцій комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) може бути покладено на орган управління юридичної особи (частина 3 статті 105 Цивільного кодексу України).

До комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється (частина 4 статті 105 Цивільного кодексу України).

Строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється, не може становити менше двох і більше шести місяців з дня оприлюднення повідомлення про рішення щодо припинення юридичної особи (частина 5 статті 105 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 110 Цивільного кодексу України юридична особа ліквідується:

1) за рішенням її учасників, суб`єкта управління державної або комунальної власності або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, в тому числі у зв`язку із закінченням строку, на який було створено юридичну особу, досягненням мети, для якої її створено, а також в інших випадках, передбачених установчими документами;

2) за рішенням суду про ліквідацію юридичної особи через допущені при її створенні порушення, які не можна усунути, за позовом учасника юридичної особи або відповідного органу державної влади;

3) за рішенням суду про ліквідацію юридичної особи в інших випадках, встановлених законом, - за позовом відповідного органу державної влади.

Орган (особа), який прийняв рішення про ліквідацію юридичної особи відповідно до частини першої цієї статті, призначає ліквідаційну комісію (ліквідатора) такої юридичної особи.

Якщо вартість майна юридичної особи є недостатньою для задоволення вимог кредиторів, юридична особа здійснює всі необхідні дії, встановлені законом про відновлення платоспроможності або визнання банкрутом.

Таким чином, враховуючи положення частини 5 статті 105 Цивільного кодексу України, Суд зазначає, що Позивач мав право заявити свої вимоги до юридичної особи, що припиняється, у строк по 02.10.2022 року.

Акціонерне товариство «АГРАРНИЙ ФОНД» звернулось до голови ліквідаційної комісії Аграрного фонду з заявою №74-04/31026 від 20.09.2022 року про визнання кредиторських вимог Акціонерного товариства «АГРАРНИЙ ФОНД» у розмірі 22 041 945 грн. 51 коп., зокрема, заборгованості за рішеннями Господарського суду міста Києва від 03.09.2018 у справі №910/9645/18, від 24.06.2018 у справі №910/5940/19 у розмірі 16 891 688 грн. 61 коп. та заборгованості за забезпечення схоронності цукру-піску за період січень 2019 року - 5 серпня 2019 року у розмірі 5 150 256 грн. 90 коп., та включення кредиторських вимог до реєстру вимог кредиторів, що підтверджується копіями опису вкладення у цінний лист від 20.09.2022 р., фіскального чеку, рекомендованого повідомлення про вручення 22.09.2022 р. (т.1 а.с.10-20)

За таких підстав, Суд приходить до висновку, що Акціонерним товариством «АГРАРНИЙ ФОНД» було подано до відділення поштового зв`язку заяву №74-04/31026 від 20.09.2022 року про визнання кредиторських вимог Акціонерного товариства «АГРАРНИЙ ФОНД» у розмірі 22 041 945 грн. 51 коп. та включення кредиторських вимог до реєстру вимог кредиторів в межах строку, визначеного головою комісії з припинення Аграрного фонду.

Відповідно до частини 6 статті 105 Цивільного кодексу України кожна окрема вимога кредитора, зокрема щодо сплати податків, зборів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, страхових коштів до Пенсійного фонду України, фондів соціального страхування, розглядається, після чого приймається відповідне рішення, яке надсилається кредитору не пізніше тридцяти днів з дня отримання юридичною особою, що припиняється, відповідної вимоги кредитора.

Повідомленням №40-07/315 від 21.11.2022 року голова ліквідаційної комісії Аграрного фонду повідомив Позивача про прийняття рішення про визнання кредиторських вимог частково на суму 16 891 688 грн. 61 коп., яка підтверджена рішеннями судів, а витрати понесені Акціонерним товариством «АГРАРНИЙ ФОНД» за забезпечення схоронності цукру-піску за період січень 2019 року - 5 серпня 2019 року у розмірі 5 150 256 грн. 90 коп. не визнаються, оскільки господарські суди у справі №910/3815/21 дійшли висновку про відсутність підстав для стягнення з Аграрного фонду на користь Акціонерного товариства «АГРАРНИЙ ФОНД» 5 150 256 грн. 90 коп. Вказане повідомлення було отримано уповноваженою особою Позивача 26.11.2022 року, що підтверджується роздруківкою з офіційного веб-сайту АТ «Укрпошта». (т.1 а.с.21-25)

Відповідно до частин 3, 4, 5 статті 112 Цивільного кодексу України у разі відмови ліквідаційної комісії у задоволенні вимог кредитора або ухилення від їх розгляду кредитор має право протягом місяця з дати, коли він дізнався або мав дізнатися про таку відмову звернутися до суду із позовом до ліквідаційної комісії. За рішенням суду вимоги кредитора можуть бути задоволені за рахунок майна, що залишилося після ліквідації юридичної особи.

Вимоги кредитора, заявлені після спливу строку, встановленого ліквідаційною комісією для їх пред`явлення, задовольняються з майна юридичної особи, яку ліквідовують, що залишилося після задоволення вимог кредиторів, заявлених своєчасно.

Вимоги кредиторів, які не визнані ліквідаційною комісією, якщо кредитор у місячний строк після одержання повідомлення про повну або часткову відмову у визнанні його вимог не звертався до суду з позовом, вимоги, у задоволенні яких за рішенням суду кредиторові відмовлено, а також вимоги, які не задоволені через відсутність майна юридичної особи, що ліквідується, вважаються погашеними.

Виходячи зі змісту ст. 112 ЦК України у разі відмови ліквідаційної комісії у задоволенні вимог кредитора або ухилення від їх розгляду кредитор має право звернутися до суду.

У постановах Верховного Суду від 20.01.2020 у справі №922/416/19, від 03.05.2018 у справі №924/478/16 зазначено, що належним способом захисту прав кредитора є вимога про зобов`язання включення до проміжного ліквідаційного балансу боржника визнаних ним вимог.

При зверненні до суду з вказаним позовом Позивач зазначав, що Аграрний фонд, що був власником цукру-піску, який визнано речовим доказом, зобов`язане визнати та включити вимоги Акціонерного товариства «АГРАРНИЙ ФОНД» за забезпечення схоронності цукру-піску за період січень 2019 року - 5 серпня 2019 року у розмірі 5 150 256 грн. 90 коп.

Листом від 30.12.2015 №40-07/1372 Аграрний фонд звернувся до Позивача з проханням розглянути питання на зберігання цукру-піску, який визнаний в якості речового доказу у кримінальному провадженні №0000016 та знаходиться у складських приміщеннях, розташованих за адресою: Київська область, м. Бровари, вул. Підприємницька, 22, та проведення, спільно з представникам Аграрного фонду, його інвентаризації. (т.1 а.с. 186-187).

Листом від 31.12.2015 №01-3436 Акціонерне товариство «АГРАРНИЙ ФОНД» погодило передачу йому на зберігання цукру-піску, що належить відповідачу та знаходиться на складі за адресою: Київська область, м. Бровари, вул. Підприємницька, 22 за умови, що відповідно до вимог чинного законодавства, понесені ним витрати на утримання майна, зокрема його переміщення, охорону, страхування та зберігання будуть відшкодовані власником цього майна, а саме ДСБУ "Аграрний фонд". (т.1 а.с. 188-189).

Постановою Старшого слідчого Генеральної прокуратури від 17.03.2016, з урахуванням постанови про виправлення помилки, визнано речовим доказом цукор-пісок, який належить ДСБУ "Аграрний фонд", та виявлений на складах ТОВ "ВКФ "Амос" за адресою: Київська область, м. Бровари, вул. Підприємницька, 22 та постановлено передати його на відповідальне зберігання ПАТ "Аграрний фонд", якому забезпечити його переміщення до складів, які орендуються ПАТ "Аграрний фонд" за адресою: вул. Привокзальна, 21, м. Бориспіль, Київська область. (т.1 а.с. 182-185).

Як зазначає Позивач, з метою забезпечення схоронності цукру - піску, який належав на праві власності Аграрному фонду, ним були укладені договори: 09.02.2016 з Товариством з обмеженою відповідальністю "Енергоімпекс" Договір оренди нежитлового приміщення №1(АФ)-02/16, 09.02.2016 з Товариством з обмеженою відповідальністю "Енергоімпекс" Договір №1(АФ)/16 про надання послуг, 04.04.2016 з Товариством з обмеженою відповідальністю "Олімпіас Груп" Договір №24-01/16 про надання послуг з охорони громадського порядку на об`єкті, 01.07.2016 з Товариством з обмеженою відповідальністю "Тарантул" Договір №01/07/2016 про надання послуг з охорони об`єктів. (т.1 а.с.27-181)

В той же час, Судом встановлено, що рішенням Господарського суду міста Києва від 25.10.2021 року по справі №910/3815/21, залишеним без змін постановами Північного апеляційного господарського суду від 07.06.2022 року та Верховного Суду від 10.08.2022 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства "Аграрний фонд" до Аграрного фонду про стягнення 5 150 256,90 грн заборгованості за відповідальне зберігання цукру-піску згідно Договору оренди нежитлового приміщення від 09.02.2016 №1(АФ)-02/16, Договору про надання послуг від 09.02.2016 №1(АФ)/16, Договору про надання послуг з охорони громадського порядку на об`єкті від 04.04.2016 №24-01/16, Договору про надання послуг з охорони на об`єкті від 01.07.2016 №01/07/2016 та стягнення 77 253,85 грн судового збору. (т.1 а.с.231-249)

У постанові Верховного Суду зазначено, що обов`язок забезпечити схоронність речового доказу (в цьому випадку, цукру-піску) у позивача виник не на підставі укладеного з відповідачем договору (договірне зобов`язання), а в рамках кримінального провадження, про що свідчать протоколи передачі речових доказів, листи ПАТ "Аграрний фонд" (змінено організаційно-правову форму на АТ) № 07-05/1377 від 17.06.2016, № 07-05/1378 від 17.06.2016 і відшкодування витрат за зберігання цього майна має здійснюється не відповідачем, а за рахунок держави відповідно до Порядку № 1104, Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах.

Також на спростування існування у відповідача обов`язку щодо відшкодування вказаних витрат, суд апеляційної інстанції встановив, що позивач не укладав із відповідачем договір зберігання цукру-піску (ст. ст. 936, 937 ЦК України) у порядку, встановленому Законом України "Про публічні закупівлі" (проведення тендера і укладення з переможцем торгів відповідних договорів), а укладення відповідачем договорів у спрощений спосіб, на що посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, із взяттям бюджетних зобов`язань, без їх реєстрації в Казначействі України, законодавством не передбачено.

Щодо укладених ПАТ "Аграрний фонд" (змінено організаційно-правову форму на АТ) договорів з ТОВ "Енергоімпекс", ТОВ "Олімпіас Груп", ТОВ "Тарантул", які надали позивачу послуги оренди, обслуговування, охорони на об`єкті та громадського порядку на об`єкті, необхідно зазначити, що вони були укладені позивачем на власний розсуд, без відома та погодження з Аграрним фондом (код 33642855) і їх укладення не свідчать про виникнення у відповідача обов`язку сплати за схоронність речового доказу (цукру-піску), обов`язок щодо зберігання чого у позивача виник в рамках кримінального провадження.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/1427 від 18.11.2003 року "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини").

Відповідно до частини 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 129-1 Конституції України визначають, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно зі ст. 17 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

З урахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у п. 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18), преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Правило про преюдицію спрямоване не лише на заборону перегляду фактів, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. (до такого висновку дійшов Верховний Суд у п. 17 постанови від 15.10.2019 у справі № 908/1090/18).

Таким чином, судове рішення у справі № 910/3815/21 не може бути поставлене під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі, не можуть йому суперечити, а тому факт відсутності договірних відносин між Акціонерним товариством "Аграрний фонд" та Аграрним фондом щодо забезпечення схоронності цукру-піску, а також відсутності обов`язку Відповідача по відшкодуванню витрат за зберігання цього майна й необхідності відшкодування за рахунок держави відповідно до Порядку № 1104, Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, підтверджено рішенням Господарського суду м. Києва від 25.10.2021 року у справі №910/3815/21, яке набрало законної сили.

Таким чином, Суд зазначає, що Аграрним фондом було правомірно відмовлено Акціонерному товариству "Аграрний фонд" у визнанні кредиторських вимог та включенні вказаних вимог до ліквідаційного балансу Аграрного фонду в частині витрат Акціонерного товариства «АГРАРНИЙ ФОНД» за забезпечення схоронності цукру-піску за період січень 2019 року - 5 серпня 2019 року у розмірі 5 150 256 грн. 90 коп. на підставі рішення Господарського суду м. Києва від 25.10.2021 року у справі №910/3815/21, яке набрало законної сили.

Що стосується посилань Позивача на судові рішення у справах № 910/12029/17, №910/9645/18, № 910/5940/19, які набрали законної сили, Суд зазначає, що вони не мають преюдиційного значення при розгляді даної справи з огляду на ч. 4 ст. 75 ГПК України, оскільки Позивач помилково ототожнив обставини, встановлені судовими рішеннями, з їх правовим обґрунтуванням.

Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Суд зазначає, що, навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (див. рішення від 1 липня 2003 р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", заява N 37801/97, п. 36).

У п.50 рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.2010 "Справа "Трофимчук проти України"" (Заява N 4241/03) зазначено, що Суд повторює, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і Суд не підмінятиме власною точкою зору щодо фактів оцінку, яку їм було надано в межах національного провадження. Крім того, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (див. рішення від 27 жовтня 1993 року у справі "Домбо Беєер B. V. проти Нідерландів", п. 31, Series A, N 274).

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд приходить до висновку, що позовні вимоги Акціонерного товариства «АГРАРНИЙ ФОНД» до Аграрного фонду про зобов`язання визнати та включити кредиторські вимоги є необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору залишаються за Позивачем.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

УХВАЛИВ

1. У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «АГРАРНИЙ ФОНД» до Аграрного фонду про зобов`язання визнати та включити кредиторські вимоги - відмовити у повному обсязі.

2. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

3. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 24 березня 2023 року.

Суддя О.В. Чинчин