РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

29.03.2023Справа № 910/14250/22
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді - Приходько І.В.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова Компанія "Українська страхова група"

до Приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "КИЇВВОДОКАНАЛ"

про стягнення 27 528,06 грн.

без виклику учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова Компанія "Українська страхова група" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "КИЇВВОДОКАНАЛ" про стягнення страхового відшкодування у розмірі 27 528,06 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що страхувальнику позивача було завдано майнової шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась через порушення правил дорожнього руху водієм транспортного засобу, власником якого є відповідач. Позивач вказує на те, що здійснив виплату страхового відшкодування на користь страхувальника (потерпілої особи) у загальному розмірі 81 380,27 грн. Оскільки частина виплаченого позивачем страхового відшкодування на суму 53 842,21 грн. була відшкодована в порядку суброгації страховиком відповідача, позивач стверджує, що особисто відповідач зобов`язаний сплатити різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, залишок якої склав 27 528,06 грн., в порядку статті 1194 Цивільного кодексу України.

Згідно з пунктом 1 частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Частиною 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що малозначні справи розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини 1 статті 250 Господарського процесуального кодексу України, питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.12.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

25.01.2023 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому сторона заперечує проти позовних вимог. Зокрема, посилаючись на правовий висновок, викладений Верховним Судом в постанові від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15, а також наголошуючи на тому, що розмір заподіяних позивачу збитків не перевищує ліміту відповідальності страховика, відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог повністю. Вказує на безпідставність загальної суми страхового відшкодування. Також зауважує, що позивачем не доведені законні підстави для застосування коефіцієнта фізичного зносу, тоді як на думку відповідача коефіцієнт фізичного зносу дорівнює нулю, оскільки строк експлуатації транспортного засобу не перевищує 7 років.

06.02.2023 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій сторона заперечує доводи відповідача та наголошує на правомірності заявлених позовних вимог.

15.02.2023 від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких сторона повторно наголошує на тому, що позивач завищив суму страхового відшкодування, а також вказує, що позивач не додав до позову частину первинних документів, що мають істотне значення для об`єктивного вирішення спору.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

21.11.2019 між позивачем (страховик) та ОСОБА_1 (страхувальник) було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту, відповідно до якого позивачем були застраховані майнові інтереси страхувальника, пов`язані з експлуатацією транспортного засобу "BMW", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

05.09.2020 відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля "BMW", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та транспортного засобу "ЗИЛ-ММЗ 345021", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_2 (особу якого в подальшому визнано винною у скоєнні ДТП та адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, згідно з постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 17.11.2020 у справі № 761/32289/20).

Внаслідок вказаної ДТП було пошкоджено транспортний засіб "BMW", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який був застрахований позивачем.

Відповідно до Рахунку ТОВ "АВТ Баварія Київ" № DBL00001545 від 08.09.2020 вартість відновлюваного ремонту "BMW", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , становить 68 056,27 грн.

Відповідно до Акту виконаних робіт ТОВ "АВТ Баварія Київ" № DIN00001552 від 04.11.2020 фактична вартість відновлюваного ремонту "BMW", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , склала 60 234,20 грн.

За наслідками розгляду заяви страхувальника про виплату страхового відшкодування (№ ДККА-72932 від 07.09.2020) страховиком страховий акт № ДККА-72932 від 29.09.2020, згідно з яким сума страхового відшкодування визначена в розмірі 75 591,09 грн.

На виконання умов Договору за вказаним актом позивач здійснив виплату страхового відшкодування на загальну суму 75 591,09, що підтверджується платіжними дорученнями № 23939 від 29.09.2020 на суму 54 445,02 грн та № 23940 від 29.09.2020 на суму 21 146,07 грн.

Крім того, страховиком складено страховий додатковий акт № ДККА-72932/1 від 06.04.2020, згідно з яким сума страхового відшкодування визначена в розмірі 5 789,18 грн.

На виконання умов Договору за вказаним актом позивач здійснив виплату страхового відшкодування на суму 5 789,18 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 27494 від 06.11.2020.

Таким чином, загальна сума виплаченого позивачем страхового відшкодування на користь потерпілої особи, якою є ОСОБА_1 склала 81 380,27 грн.

Судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність власника автомобіля "ЗИЛ-ММЗ 345021", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , на момент скоєння вищезазначеної ДТП була застрахована Приватним акціонерним товариством "Українська пожежно-страхова компанія" згідно з Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АР/4423877 (франшиза відповідно до умов полісу складає 0,00 грн., ліміт за шкоду майну - 130 000 грн.).

Пунктом 22.1 статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до статті 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Отже, з виконанням страховиком на підставі договору добровільного майнового страхування свого обов`язку з відшкодування на користь потерпілого завданої йому внаслідок ДТП шкоди відповідно до приписів статті 512 ЦК України відбувається фактична заміна кредитора у таких зобов`язаннях: у деліктному зобов`язанні винуватця; у зобов`язанні страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ здійснити відшкодування завданої шкоди, адже відповідні права потерпілого як кредитора переходять до страховика за договором добровільного майнового страхування.

В такому випадку перехід прав кредитора від потерпілого до страховика за договором добровільного майнового страхування не зумовлює виникнення нових зобов`язань винуватця та страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ, а відбувається виключно заміна кредитора як сторони у вже існуючих правовідносинах (в існуючих зобов`язаннях з відшкодування завданої шкоди: деліктному зобов`язанні винуватця; зобов`язанні страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ).

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду № 910/7449/17 від 05 червня 2018 року.

З матеріалів справи вбачається, що ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія", як страховик відповідача, здійснив виплату страхового відшкодування в порядку суброгації на користь позивача у розмірі 53 852,21 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 17770 _Q07R/295 від 26.08.2021.

Позивач зазначає, що виплата страхового відшкодування страховиком відповідача відбулася з вирахуванням коефіцієнта фізичного зносу в розмірі 0,44, тому вказана виплата не у повному обсязі відшкодувала фактичні збитки, що виникли внаслідок зазначеної ДТП.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач посилався на те, що позивач безпідставно застосував коефіцієнт фізичного зносу. За доводами відповідача, коефіцієнт фізичного зносу «BMW», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , на момент ДТП дорівнював нулю, оскільки строк експлуатації транспортного засобу не перевищував 7 років.

В цій частині судом враховано, що розмір (коефіцієнт) зносу розраховується за порядком, передбаченим Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів (КТЗ), затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фондом державного майна України №142/5/2092 від 24.11.2003 р. (далі - Методика).

Фізичний знос КТЗ (його складників) - утрата вартості КТЗ (його складників), яка зумовлена частковою або повною втратою первісних технічних та технологічних якостей КТЗ (його складників) порівняно з вартістю нового подібного КТЗ (його складників).

Згідно з п. 1.6 Методики відновлювальний ремонт (або ремонт) - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності КТЗ чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин.

Пунктом 2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Відповідно до пункту 7.38 Методики значення коефіцієнта фізичного зносу приймається таким, що дорівнює нулю, для нових складників та складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує:

5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД;

7 років - для інших легкових КТЗ;

3 роки - для вантажних КТЗ, вантажопасажирських КТЗ, причепів, напівпричепів, спеціальних КТЗ, спеціалізованих КТЗ, автобусів виробництва країн СНД;

4 роки - для інших вантажних КТЗ, вантажопасажирських КТЗ, причепів, напівпричепів, спеціальних КТЗ, спеціалізованих КТЗ, автобусів;

5 років - для мототехніки.

Згідно пункту 7.39. Методики винятками стосовно використання зазначених вимог є:

а) КТЗ експлуатується в інтенсивному режимі (фактичний середньорічний пробіг щонайменше вдвічі більший за середньорічний нормативний);

б) складові частини кузова та оперення кузова, кабіни, рами КТЗ відновлювали ремонтом (крім випадків, що однозначно свідчать про усунення експлуатаційних пошкоджень (наприклад, усунення сколів ЛФП на лицьових поверхнях кузова, усунення деформації методом видалення вм`ятин без пофарбування складової частини));

в) складові частини каркасу кузова, оперення кузова, кабіни та рами мають наскрізну корозію, що призвело до зниження витривалості і міцності матеріалу виготовлення цієї складової частини (складових частин) КТЗ;

г) складові частини кузова, кабіни, рами КТЗ мають пошкодження у вигляді деформації, за винятком таких, що підпадають під визначення експлуатаційних пошкоджень відповідно до пункту 1.6 розділу I цієї Методики;

ґ) КТЗ експлуатувався в умовах, визначених у пункті 4 таблиці 4.1 додатка 4 до цієї Методики.

Позивач вказує на те, що складові частини транспортного засобу «BMW», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , відновлювали ремонтом, що є винятком стосовно використання вимог щодо застосування коефіцієнту фізичного зносу, який дорівнює нулю для транспортних засобів, строк експлуатації яких не перевищує 7 років. За наданим позивачем розрахунком коефіцієнт фізичного зносу складає 0,44, отже, страховик відповідача не мав відшкодовувати 27 528,06 грн., і ці кошти підлягають стягненню безпосередньо із власника транспортного засобу.

Судом враховано, що спеціальні норми Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обмежують розмір шкоди (збитків), яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду, і яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема: межами ліміту відповідальності (пункт 22.1 статті 22); вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (стаття 29); відповідно до пунктів 32.4, 32.7 статті 32 страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну майну, яке знаходилося у забезпеченому транспортному засобі, який спричинив ДТП; шкоду, пов`язану із втратою товарного вигляду транспортного засобу; згідно з пунктом 12.1 статті 12 страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.05.2018 по справі № 910/6094/17.

У свою чергу, суд зауважує, що спір між позивачем та страховиком відповідача (ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія") про стягнення на користь позивача страхового відшкодування у розмірі 53 852,21 грн. в порядку суброгації з урахуванням розрахованого коефіцієнта фізичного зносу вирішувався в межах провадження у справі № 910/7986/21.

Серед іншого у межах провадження по справі № 910/7986/21 судом встановлено, що «відповідно до поданих позивачем відомостей, транспортний засіб "BMW", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , вже відновлювався ремонтом внаслідок інших випадків, а тому ним було здійснено розрахунок коефіцієнта фізичного зносу цього автомобіля на підставі вказаної Методики. За наслідками розрахунку страхового відшкодування відповідно до визначеної ремонтною організацією вартості ремонту, з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу автомобіля "BMW", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , позивачем заявлено до стягнення з відповідача 53 852,21 грн.».

Так, рішенням Господарського суду міста Києва від 02.08.2021 у справі № 910/7986/21, яке набрало законної сили у встановленому законом порядку, позовні вимоги були задоволені, наслідком чого стала виплата ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія" на користь ПрАТ "СК "Українська страхова група" страхового відшкодування у розмірі 53 852,21 грн. з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу.

У цьому випадку господарський суд виходить з того, що принцип юридичної визначеності є одним з основних елементів верховенства права, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (див. рішення Суду у справах Христов проти України, no. 24465/04, від 19.02.2009, Пономарьов проти України, no. 3236/03, від 03.04.2008).

Даний принцип тісно пов`язаний з приписами ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 лютого 2020 року у справі №927/923/18).

Отже, оскільки на момент розгляду даного спору набрала законної сили рішення Господарського суду міста Києва від 02.08.2021 у справі № 910/7986/21, обставини, які були встановлені під час господарського провадження № 910/7986/21, не підлягають доказуванню в межах даної справи.

Таким чином, спір між позивачем та страховиком відповідача був остаточно вирішено у судовому порядку, наслідком чого стала виплата страхового відшкодування з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу в розмірі 53 852,21 грн., через що безпідставними є доводи відповідача про те, що позивач повторно має звертатися безпосередньо до страховика відповідача задля відшкодування залишку невиплаченої суми страхового відшкодування. Всупереч доводам відповідача, частина перша статті 1194 Цивільного кодексу України покладає обов`язок із виплати залишку страхового відшкодування в разі недостатності страхової виплати саме на нього.

Так, частиною 1 статті 1194 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Також недостатньо аргументованими є доводи відповідача про те, що сума страхового відшкодування у розмірі 81 380,27 грн. начебто є необґрунтованою та безпідставно завищеною позивачем.

За змістом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

За загальним правилом та з огляду на положення статті 1192 ЦК України розмір збитків визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

06 липня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, розглянувши в порядку письмового провадження матеріали касаційної скарги Публічного акціонерного товариства СК Країна, дійшов висновку, що звіт про оцінку транспортного засобу - лише попередній оціночний документ, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму , що витрачена на відновлення ТЗ , а реальним підтвердженням виплати страхового відшкодування страхувальнику є платіжний документ про здійснення такої виплати. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Вартість ремонту автомобіля з урахуванням ПДВ виплачується страховою компанією або стягується судом після надання документів про такі витрати. Таким чином, у страховика у зв`язку з настанням страхового випадку виник обов`язок відшкодувати позивачу шкоду в межах ліміту його відповідальності за страховим випадком і в межах суми фактичних затрат, право на вимогу якої перейшло до позивача у зв`язку з понесенням витрат на оплату ремонту автомобіля, але виходячи з вартості відновлювального ремонту автомобіля з урахуванням коефіцієнта зносу деталей, ПДВ та з вирахуванням франшизи (постанова Верховного Суду від 6 липня 2018 року у справі № 924/675/17).

Суд зазначає, що реальні витрати на відновлення транспортного засобу через пошкодження внаслідок ДТП передньої кришки (капота) на суму 60 234,20 грн. підтверджуються актом виконаних робіт ТОВ "АВТ Баварія Київ" № DIN00001552 від 04.11.2020. Ця сума була перерахована позивачем безпосередньо на рахунок станції технічного обслуговування відповідно до платіжних доручень № 23939 від 29.09.2020 на суму 54 445,02 грн. та № 27494 від 06.11.2020 на суму 5 789,18 грн.

Водночас внаслідок спірної ДТП мало місце пошкодження не лише капоту, а й переднього бамперу транспортного засобу, що безпосередньо зафіксовано у заяві про настання страхового випадку, письмових результатах огляду транспортного засобу, а також на фотознімку пошкодженого автомобіля.

Доказів фактичного відновлення переднього бамперу матеріали справи не містять, проте заявою від 21.09.2020 б/н підтверджується, що ОСОБА_1 звертався до позивача із проханням перерахувати суму страхового відшкодування за пошкодження капоту на рахунок СТО, тоді як за суму страхового відшкодування за пошкодження переднього бамперу сплатити безпосередньо на реквізити банківського рахунку страхувальника.

Платіжним дорученням № 23940 від 29.09.2020 підтверджується факт перерахування страхового відшкодування за пошкодження переднього бамперу на суму 21 146,07 грн. безпосередньо на рахунок ОСОБА_1 , що не суперечить вимогам законодавства в цій частині.

Ураховуючи розмір майнової шкоди, який підлягав відшкодуванню внаслідок пошкодження переднього бамперу, суд приймає за основу ремонтну калькуляцію № ДККА-72932 від 23.09.2020, використану позивачем при визначенні страхового відшкодування, з яким страхувальник погодився та не оспорював у встановленому порядку (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 755/7666/19).

Також судом враховано, що виплата страхового відшкодування на рахунок страхувальника відбувалася без суми податку на додану вартість, що відповідає вимогам законодавства та не порушує прав відповідача в цій частині. Внаслідок цих обставин загальна сума страхового відшкодування склала 81 380,27 грн., з яких в порядку суброгації позивачеві було відшкодовано лише 53 852,21 грн. страховиком відповідача.

Враховуючи вищенаведені обставини у сукупності, у суду відсутні правові підстави для того, щоб не приймати надані позивачем докази понесення витрат на виплату страхового відшкодування в якості належних, достовірних та допустимих доказів реальної вартості заподіяної шкоди транспортному засобу внаслідок ДТП.

Доказів того, що при скоєнні ДТП ОСОБА_2 неправомірно або безпідставно керував транспортним засобом "ЗИЛ-ММЗ 345021", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , матеріали справи не містять. Обставин того, що шкоду транспортному засобу "BMW", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , було завдано внаслідок непереборної сили або умислу водія судом також не встановлено.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги положення частини 1 статті 1194, частини 1 статті 1172 Цивільного кодексу України, зважаючи на факт того, що відповідачем не надано доказів перерахування позивачу різниці між фактичним розміром заподіяної шкоди (81 380,27 грн.) і здійсненою страховиком відповідача страховою виплатою (53 852,21 грн.), позовні вимоги про стягнення 27 528,06 грн. визнаються судом правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи, що відповідач не надав суду жодних належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку здійснити виплату страхового відшкодування на користь позивача у повному обсязі, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги нормативно та документально доведені, та підлягають задоволенню.

Судовий збір покладається на відповідача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «АКЦІОНЕРНА КОМПАНІЯ «КИЇВВОДОКАНАЛ» (Україна, 01015, місто Київ, ВУЛ.ЛЕЙПЦИЗЬКА, будинок 1-А, ідентифікаційний код 03327664) на користь ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «УКРАЇНСЬКА СТРАХОВА ГРУПА» (Україна, 03038, місто Київ, ВУЛИЦЯ ФЕДОРОВА ІВАНА, будинок 32 ЛІТ.А, ідентифікаційний код 30859524) заборгованість із виплати страхового відшкодування у розмірі 27 528,06 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 481,00 грн.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 29.03.2023.

Суддя І.В. Приходько