ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"22" березня 2023 р. Cправа № 902/21/21

Господарський суд Вінницької області у складі судді Маслія І.В. при секретарі судового засідання Глобі А.С.

за участю представників сторін:

позивача Сав`як І.Б., довіреність №5 від 31.05.2022 (в режимі ВКЗ),

відповідача Пухтицький І.М., наказ №20ад від 31.01.2020,

третьої особи1 Ільчик О.В., витяг з наказу №52 від 19.02.2020,

третьої особи2 не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду матеріали справи

за позовом: Державного підприємтсва "Міжнародний аеропорт "Львів" імені Данила Галицького (Аеропорт ЦА, м. Львів, Львівська область, 79000)

до: Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 )

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача

Міністерство Оборони України (Повітрофлотський проспект, 6, м. Київ, 03168, )

Військова частина НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ).

про стягнення 1 787 414,15 грн.

В С Т А Н О В И В :

Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Львів" імені Данила Галицького звернулось до Господарського суду Вінницької області з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення 1 787 414,15 грн., з яких: 1 571 034,17 грн. - основний борг, 121 590,84грн. - інфляційні нарахування та 94 789,14 грн. - 3% річних.

Ухвалою суду від 06.01.2021 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 26 січня 2021 року. Крім того, даною ухвалою задоволено клопотання позивача про витребування доказів та витребувано у відповідача докази необхідні для розгляду справи.

25.01.2021 на електронну адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, дане клопотання також надійшло засобами поштового зв`язку 29.01.2021.

Ухвалою суду від 26.01.2021 відкладено підготовче засідання на 16.02.2021, з підстав викладених у відповідній ухвалі.

04.02.2021 до суду від представника позивача надійшла заява про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою суду від 04.02.2021 задоволено заяву представника позивача про участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

11.02.2021 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній проти задоволення позовних вимог заперечує та просить відмовити у задоволенні позову.

На визначену судом дату в судове засідання 16.02.2021 з`явились представники сторін, представник позивача приймала участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, з використанням власних технічних засобів.

В судовому засіданні представник відповідача подав до суду клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення справи №910/9525/19, що розглядається в порядку господарського судочинства.

За наслідками судового засідання суд протокольними ухвалами відклав розгляд клопотання про зупинення провадження у справі до наступного судового засідання та відклав підготовче засідання на 10.03.2021.

02.03.2021 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній спростовує твердження відповідача викладені у відзиві на позовну заяву та просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

На визначену судом дату в судове засідання 10.03.2021 з`явились представники сторін.

За наслідками судового засідання суд протокольними ухвалами відклав розгляд клопотання про зупинення провадження у справі до наступного судового засідання та відклав підготовче засідання на 30.03.2021.

29.03.2021 до суду від позивача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення справи №910/9525/19, що розглядається в порядку господарського судочинства.

На визначену судом дату в судове засідання 30.03.2021 з`явились представники сторін, які підтримали клопотання про зупинення провадження у справі.

Ухвалою суду від 30.03.2021 задоволено клопотання про зупинення провадження у справі та зупинено провадження у справі №902/21/21 до розгляду Господарським судом міста Києва справи №910/9525/19 та набранням рішенням суду у цій справі законної сили.

Оскільки станом на 08 лютого 2022 у суду були відсутні відомості відносно обставин, які зумовили зупинення провадження у справі, суд листом №902/21/21/146/22 від 08.02.2022 звернувся до учасників судового процесу з проханням повідомити про стан розгляду справи №910/9525/19 для вирішення питання щодо наявності чи відсутності підстав для поновлення провадження у справі №902/21/21.

14.02.2022 до суду від позивача та відповідача надійшли повідомлення про стан розгляду справи №910/9525/19, до яких долучено копії рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/9525/19 та ухвали Північного апеляційного господарського суду про відкладення розгляду справи №910/9525/19.

15.12.2022 до суду від відповідача надійшло повідомлення про стан розгляду справи №910/9525/19 до якого додано копію постанови Північного апеляційного господарського суду у справі №910/9525/19.

Ухвалою суду від 16.12.2022 призначено судове засідання для вирішення питання про поновлення провадження у справі №902/21/21 на 09.01.2023.

06.01.2023 до суду від позивача надійшло клопотання, в якому останній просив суд відкласти вирішення питання про поновлення провадження у справі №902/21/21, оскільки Верховним Судом відкрито касаційне провадження у справі №910/9525/19.

На визначену судом дату в судове засідання 09.01.2023 з`явився представник відповідача, позивач правом участі свого представника в судовому засіданні не скористався.

Ухвалою суду від 09.01.2023 поновлено провадження у справі, продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання на 06.02.2023.

24.01.2023 до суду від представника позивача надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою суду від 24.01.2023 задоволено заяву представника позивача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

На визначену судом дату в судове засідання 06.02.2023 з`явились представники сторін, представник позивача приймала участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

За наслідками судового засідання суд протокольною ухвалою відклав підготовче засідання на 22.02.2023 та задовольнив усне клопотання представника позивача про участь в наступному судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

21.02.2023 на електронну адресу суду від позивача надійшли пояснення та заява про залучення до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача

На визначену судом дату (22.02.2023) у судове засідання з`явилась представник відповідача, представник позивача взяла участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. Представник позивача підтримала заяву про залучення третіх осіб. Представник відповідача у свою чергу не заперечив проти задоволення даного клопотання.

Ухвалою суду від 22.02.2023 задоволено заяву позивача про залучення третіх осіб, залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Міністерство Оборони України та Військову частину НОМЕР_2 , закрито підготовче провадження та призначено справу №902/21/21 для судового розгляду по суті на 22 березня 2023 р. Крім того, запропоновано третім особам, до дня судового засідання, надати пояснення щодо позову.

14.03.2023 до суду від відповідача надійшли пояснення.

22.03.2023 від третьої особи1 - Міністерства Оборони України до суду надійшли пояснення, в яких останній зазначає що підстави для задоволення позову відсутні.

На визначену судом дату (22.02.2023) у судове засідання з`явилась представник відповідача та третьої особи1, представник позивача взяла участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, з підстав викладених у позовній заяві, відповіді на відзив та поясненнях та просила їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечив з підстав викладених у відзиві і поясненнях та просив у позові відмовити.

Представник третьої особи1 підтримав позицію відповідача у повному обсязі.

Відповідно до ст. 219 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті.

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 22.03.2023 судом оголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повний текст рішення буде складено у термін, передбачений ч. 6 ст. 233 ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

Військова частина НОМЕР_1 (далі відповідач) Командування Повітряних Сил Збройних Сил України є органом військового управління, призначена для виконання функцій з управління, в межах її компетенції, Повітряними Силами Збройних Сил України, відповідно до ст.1 Закону України «Про оборону України».

Відповідач є органом управління авіації Збройних Сил України та суб`єктом авіаційної діяльності державної авіації України, відповідно до Правил виконання польотів державної авіації України, затверджених Наказом Міністерства оборони України від 05.01.2015 №2.

Згідно розділу II Положення про перевезення державною авіацією України, затвердженого Наказом Міністерства оборони України від 25.06.2013 № 425, саме на відповідача покладається планування та забезпечення перевезень державної авіації України.

Відповідач - ВЧ НОМЕР_1 належить до сфери управління Міністерства оборони України. Міністерство оборони України згідно ст. 7 Повітряного кодексу України, ст. 10 Закону України «Про оборону України», Положення про Міністерство оборони України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 р. № 671 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 19 жовтня 2016 р. № 730), є центральним органом виконавчої влади в галузі державної авіації, є органом військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили (ЗСУ).

Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Львів" імені Данила Галицького (далі позивач) здійснює свою діяльність відповідно до вимог Господарського кодексу України, Повітряного кодексу України, інших нормативно-правових актів України та на підставі Статуту підприємства.

Позивач є державним комерційним підприємством, яке засноване на державній власності та належить до сфери управління Міністерства інфраструктури України.

Військова частина НОМЕР_2 входить до складу Повітряних Сил Збройних Сил України, командування якими здійснює Військова частина НОМЕР_1 та, відповідно до Указу Президента України №12/2017 від 23.01.2017 «Про внесення змінило військово- адміністративного поділу території України» розташована у Військово-повітряній зоні «Захід», не є самостійним господарюючим суб`єктом.

12.03.2009 між Державним підприємством "Міжнародний аеропорт "Львів" (після зміни назви Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Львів" імені Данила Галицького) та Військовою частиною НОМЕР_2 в особі командира ОСОБА_3, що діяв на підставі довіреності Міноборони від 06.03.2009 № 220/152/д, було укладено договір №1/92-09 про спільне використання аеродрому державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Львів", погоджений 12.03.2009 заступником Міністра транспорту та зв`язку України Головою Державної авіаційної адміністрації ОСОБА_5 та заступником Міністра оборони України ОСОБА_4 (надалі Договір).

Відповідно до п.п. 1.1, 1.2 Договору його предметом є спільне використання аеродрому державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Львів". Сторони уклали цей договір з метою забезпечення ефективного використання державних повітряних суден (ДПС) та аеродрому "Львів", організації виконання, обслуговування та забезпечення польотів, експлуатаційного утримання і поточного ремонту та забезпечення польотів ДПС, експлуатаційного утримання і поточного ремонту та забезпечення безпеки аеродрому "Львів".

Положеннями п.п. 2.1, 2.2 Договору встановлено, що старшим авіаційним начальником аеродрому "Львів" є генеральний директор Аеропорту. З питань проведення польотів державних повітряних суден, їх забезпечення, використання, а також утримання аеродрому "Львів", охорони, оборони і забезпечення безпеки старший авіаційний начальник керується Положенням про порядок використання аеродромів України, затвердженим спільним наказом Міністерства оборони України та Міністерства транспорту України від 20.06.2003 №191/446, зареєстрованим в Міністерстві юстиції 10.07.2003 №572/7893. Інженерно-авіаційне забезпечення польотів на аеродромі "Львів" здійснюється силами та засобами Аеропорту. Спецпольоти державних повітряних суден здійснюються силами та засобами підприємств, організацій та військових частин Збройних Сил України та Міноборони згідно з вимогами чинного законодавства України.

Згідно із п. 2.5 Договору витрати на утримання аеродрому "Львів" несе Аеропорт.

Пунктом 4.2 Договору передбачено, що відповідно до умов цього Договору Аеропорт безкоштовно забезпечує прийом та випуск державних повітряних суден Збройних Сил України та Міноборони (у тому числі повітряних суден підприємств), крім тих, які здійснюють комерційну діяльність.

У відповідності до п. 4.4 Договору Аеропорт зобов`язаний погоджувати плани польотів та перельотів, забезпечувати використання та утримання аеродрому "Львів", охорону та підтримання безпеки аеродрому "Львів" за власний рахунок у зоні своєї відповідальності згідно отриманого сертифікату аеродрому.

Положеннями п. 8.6 Договору визначено, що термін дії договору становить 49 років.

Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначає, що починаючи з 05.10.2017, безкоштовно забезпечує прийом та випуск (зліт-посадку) державних повітряних суден Збройних Сил України Міністерства оборони України, а також надає послуги наземного аеропортового обслуговування вказаних повітряних суден, про що виставляє до оплати відповідні рахунки, які відповідач не оплачує.

У межах цього позову, позивач заявляє до стягнення заборгованість, яка виникла у період з 05.10.2017 по 18.10.2018, а саме позивачем у зазначений період було здійснено аеропортове обслуговування державних повітряних суден Збройних Сил України (ЗСУ) Міністерства оборони України відповідно до листів-заявок Військової частини НОМЕР_2 та виставлено до оплати рахунки на загальну суму 1 571 034,17 грн. в т.ч. ПДВ, що підтверджується Актами-форм С та Картами-нарядів на наземне обслуговування (за підписами членів екіпажів), первинних документів з повним переліком наданих послуг та їх вартістю, які додано до позовної заяви.

У листах-заявках про прийняття (випуск) повітряних суден приналежності Міністерства оборони України, що виконують некомерційні рейси, Військова частина НОМЕР_2 посилалась на Договір №1/92-09 від 12.03.2009.

За твердженнями позивача, умовами п.4.2. Договору передбачено, що ДП «МА «Львів» безкоштовно забезпечує лише прийом та випуск державних повітряних суден.

Позивач здійснює свою діяльність у сфері надання послуг, перелік яких визначений Постановою КМ України від 14.07.2010 р. № 590 «Про затвердження переліку спеціалізованих послуг аеропортів», а саме: забезпечення посадки, зльоту повітряного судна, забезпечення авіаційної безпеки, забезпечення приймання, зберігання, контролю за якістю та видачі авіаційного пального для заливу у паливозаправник або заправлення баків повітряного судна; забезпечення наднормативної стоянки повітряного судна; забезпечення обслуговування пасажирів в аеровокзалі.

Оплата за аеропортове обслуговування передбачена ст. 81 Повітряного кодексу України, а аеропортові збори встановлені наказом Мінтрансзв`язку №433 від 14.04.2008року «Про встановлення аеропортових зборів за обслуговування повітряних суден і пасажирів в аеропортах України та внесення змін до наказу Мінтрансу від 06.07.99 №352».

На виконання пункту 3.1. Договору Військова частина НОМЕР_2 направляє позивачу листи-заявки про дату прийняття (випуску), маршрут та тип повітряних суден приналежності Міністерства оборони України, а також забезпечує обслуговування ДПС, про що зазначає у вказаних листах-заявках.

Договором не врегульовано правовідносини щодо оплати аеропортових зборів та послуг з наземного обслуговування ПС (крім зліт-посадки ПС), які надаються Позивачем.

У разі неможливості забезпечення обслуговування власними силами, а також необхідності надання позивачем будь-яких інших послуг (наприклад обслуговування пасажирів, забезпечення понаднормової стоянки) у тому числі додаткових (супровід ДПС до місць стоянки тощо), Військова частина НОМЕР_2 звертається до позивача за отриманням таких послуг.

Вищевказане на переконання позивача свідчить, що згідно Договору, ДПС ЗСУ та Міноборони можуть безкоштовно використовувати аеродром «Львів» для польотів повітряних суден державної авіації, що включає зліт - посадку. На підставі викладеного позивач безкоштовно забезпечує саме зліт-посадку державних повітряних суден ЗСУ Міністерства оборони України. За аеропортове обслуговування повітряних суден (далі - ПС) і пасажирів, пов`язане із забезпеченням: посадки-зльоту ПС, обслуговування пасажирів в аеровокзалі, наднормативної стоянки ПС, авіаційної безпеки, стягуються аеропортові збори за ставками, що наведені в додатках 1 - 21 до Наказу Мінтрансзв`язку №433 від 14.04.2008 року «Про встановлення аеропортових зборів за обслуговування повітряних суден і пасажирів в аеропортах України та внесення змін до наказу Мінтрансу від 06.07.99 №352». Тарифи на інші послуги з наземного та пасажирського обслуговування, що надаються в ДП «МА «Львів» встановлені Наказом ДП «МА «Львів» ім. Данила Галицького» від 10.06.2015 №205 «Про встановлення тарифів на послуги з наземного та пасажирського обслуговування, що надаються в ДП «МА «Львів» ім. Данила Галицького».

Перед виконанням кожного рейсу ВЧ НОМЕР_2 направляє ДП «МА «Львів» ім. Данила Галицького» заявку на прийняття/випуск повітряних суден, що належить Міністерству оборони України та перебувають у безпосередньому підпорядкуванні відповідача, з окремим проханням надати автомобіль супроводу для проїзду засобів наземного забезпечення.

Оскільки Договором не врегульовано правовідносини щодо оплати аеропортових зборів та послуг з наземного обслуговування ПС, які надаються Позивачем, та з метою врегулювання сплати аеропортових зборів та послуг з наземного обслуговування державних повітряних суден, 20.10.2017 листом №2144 Позивач звернувся до Військової частини НОМЕР_2 з проектом договору та повідомленням про застосування відповідних тарифів на послуги з наземного та пасажирського обслуговування державних ПС відповідно до заявок ВЧ НОМЕР_2 .

У відповіді від 27.11.2017 №837 на вказаний лист Командир ВЧ НОМЕР_2 ОСОБА_1 зазначив, що для вирішення питань оплати тарифів на послуги з наземного та пасажирського обслуговування державних ПС доцільно звертатись безпосередньо у Міністерство оборони України.

20.12.2017 листом №2585 позивач звернувся до Міністра оборони України Генерала Армії України ОСОБА_6 щодо сприяння у вирішенні зазначеного питання.

У відповіді на лист позивача (від 20.12.2017 №2585) від 29.01.2018 №350/1/166пс Командувач Повітряних сил ЗСУ Генерал-полковник ОСОБА_2 зазначив, що: «...в частині дії особливого періоду підстав для внесення змін і доповнень до договору на цей час немає.».

У період з 05.10.2017 по 18.10.2018 позивач виставив відповідні рахунки ВЧ НОМЕР_2 за надані послуги з наземного та пасажирського обслуговування державних ПС Міністерства оборони України (крім зліт-посадка ПС) з моменту повідомлення про застосування відповідних тарифів (з 05 жовтня 2017 року). Тарифи застосовуються для правовідносин без договору для некомерційних рейсів, докази направлення рахунків на оплату, актів наданих послуг ВЧ НОМЕР_2 додані до позовної заяви.

31.05.2018 листом № 382 ВЧ НОМЕР_2 повідомила позивача, що ВЧ НОМЕР_2 «...не є правосуб`єктною та не має правових підстав для здійснення подібних платежів.».

14 вересня 2018 року під головуванням Державного секретаря Міністерства інфраструктури України А. Галущака за участю представників Управління регулювання діяльності державної авіації України Міністерства оборони України, Командування Повітряних Сил ЗСУ та командира ВЧ НОМЕР_2 було проведено нараду щодо врегулювання питання сплати аеропортових зборів за обслуговування державних повітряних суден в аеропорту «Львів» у ході якої було наголошено про обов`язковість надання аеропортових послуг Збройним Силам України виключно на платній основі та Протоколом якої було зобов`язано Державне підприємство «Міжнародний аеропорт «Львів» імені Данила Галицького» провести претензійно-позовну роботу щодо стягнення наявної заборгованості перед підприємством. Таким чином, уповноважений орган управління Позивача - Міністерство інфраструктури України, зазначило свою позицію щодо оплатності аеропортових послуг ДПС ЗСУ в аеропорту «Львів».

Разом з тим, Міністерство оборони України продовжувало трактувати п. 4.2 Договору про безкоштовність усіх аеропортових послуг до 2058 року, про що йдеться у листі Міністра оборони України Міністру інфраструктури України від 17.12.2018 №220/7451.

За твердженням позивача, правочин у відповідності до статті 205 Цивільного кодексу України може вчинятися як в усній, так і в письмовій формі. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. А факт відсутності договору (у письмовій формі) сам по собі не може бути підставою для звільнення користувача аеропорту від оплати послуг у повному обсязі.

Вчинення позивачем дій, спрямованих на виконання умов договору у період з 05.10.2017 по 18.10.2018, підтверджується відповідними документами: рахунками на оплату, актами про надання послуг, Актами-формами С, картами-нарядами на наземне обслуговування (за підписами членів екіпажів) оформленими у вказаний період.

Відповідач у вказаний період отримав послуги наземного аеропортового обслуговування, але не сплатив позивачеві їх вартість, що стало фактично підставою для подання даного позову, беручи до уваги відсутність передбачених законодавством підстав припинення відповідного зобов`язання, у даному випадку має місце конклюдентне схвалення з боку відповідача.

За твердженням позивача між ним та Відповідачем у спрощений спосіб укладено договір про надання послуг, що не суперечить вимогам статті 181 ГК України та ст. 205 ЦК України. Нормами чинного законодавства не встановлена обов`язкова вимога щодо письмової форми при укладанні договору надання послуг. При чому, укладений договір є публічним зобов`язанням, оскільки його предмет визначено у ст. ст. 70, 80 Повітряного кодексу України, а ціна договору встановлена наказом Міністерства транспорту та зв`язку України №433 від 14.04.2008 та наказом ДП «МА «Львів» ім. Данила Галицького» від 10.06.2015 №205 «Про встановлення тарифів на послуги з наземного та пасажирського обслуговування, що надаються в ДП «МА «Львів» ім. Данила Галицького», що відповідає вимогам частини третьої та частини п`ятої статті 180 та ст. 178 ГК України. Уся інформація про послуги з наземного аеропортового обслуговування, які надає позивач, їх вартість, розміщена на сайті - веб- сторінці в мережі Інтернет за адресою https://lwo.аеrо, яка є офіційним джерелом інформування потенційних користувачів аеропорту про позивача та послуги, які їм надаються в аеропорту м. Львова, тобто адресована необмеженому колу осіб відповідно до законодавства України про можливість укласти договір на вказаних умовах.

Позивач зазначає, що на момент подання цієї позовної заяви до суду, за даними бухгалтерського обліку позивача обліковується основна дебіторська заборгованість за послуги з наземного аеропортового обслуговування державних повітряних суден Збройних сил України Міністерства оборони України за період з 05.10.2017 по 18.10.2018 у розмірі 1 571 034,17 грн., оскільки укладаючи Договір про спільне використання аеродрому Сторони погодили безоплатність лише однієї послуги: зліт-посадки для ДПС ЗСУ Міноборони, оскільки Міноборони передало Мінтрансзв`язку штучну злітно-посадкову смугу, руліжні доріжки тощо, а збір посадку-зліт ПС компенсує витрати пов`язані з їх використанням. Відтак, усі інші аеропортові послуги, які надаються Відповідачу підлягають оплаті у встановленому законодавством України порядку.

З метою досудового врегулювання спору, керуючись ст.222 ГКУ Позивач 13.11.2018 звернувся до Відповідача з претензією №2821/01-01-16 щодо сплати заборгованості за надані послуги з наземного та пасажирського обслуговування державних ПС (крім зліт-посадка ПС) в розмірі 1 571 034,17 грн.

У відповіді на зазначену претензію від 15.12.2018 №350/1/2552/ПС Військова частина НОМЕР_1 (Командування Повітряних Сил Збройних Сил України) повідомляє, що між Міністерством оборони України в особі командира ВЧ НОМЕР_2 (який діяв на підставі довіреності) та Державним підприємством «Міжнародний аеропорт «Львів» укладено Договір про спільне використання аеродрому від 12.03.2009 №1/92-09, згідно п. 4.2 якого, прийом і випуск ДПС ЗСУ та Міноборони є безкоштовними. Відповідно до зазначеного пункту Договору враховується повний комплекс надання аеропортових послуг, необхідних для прийому-випуску ДПС, у тому числі, але не тільки, послуги зліт-посадки.

Не сплата відповідачем послуг з наземного аеропортового обслуговування державних повітряних суден Збройних сил України Міністерства оборони України за період з 05.10.2017 по 18.10.2018 у розмірі 1 571 034,17 грн. стала підставою звернення позивача до суду з позовом про стягнення 1 787 414,15 грн. заборгованості, з яких: 1 571 034,17 грн. - заборгованість за надані послуги та нараховані на неї 121 590,84грн. - інфляційні нарахування і 94 789,14 грн. - 3% річних.

Заперечення відповідача зводяться до того, що механізм організації, виконання та забезпечення польотів повітряних суден на аеродромах спільного базування, спільного використання та запасних аеродромах визначено згідно з Положенням про використання аеродромів України, затвердженого наказом Міністерства оборони України та Міністерства транспорту України від 20.06.2003 № 191/466.

Згідно з пунктом 3.7.1 вказаного Положення взаєморозрахунки між підприємствами за експлуатацію аеродрому спільного використання здійснюються за договорами які укладаються між експлуатантом аеродрому та фізичними і юридичними особами, які мають право експлуатувати аеродром та його обладнання. Між військовою частиною НОМЕР_2 , що діяла на підставі довіреності Міністерства оборони України від 06.03.2009 № 220/152/д, та «Міжнародний аеропорт «Львів» укладено Договір від 12.03.2009 № 1/92-09 про спільне використання аеродрому. Змістом Договору є права і обов`язки сторін щодо спільного використання аеродрому. Структурно договір складається з розділів: «Предмет і мета договору», «Обов`язки сторін», «Зобов`язання військової частини НОМЕР_2 », «Зобов`язання ДП МА «Львів», «Відповідальність сторін», «Зміни і доповнення», «Порядок вирішення спорів», «Додаткові положення договору», які разом містять 31 пункт, без додатків та змін. При цьому, договір не містить умов щодо вартості послуг та порядку розрахунків, тобто договір є безоплатним. При укладанні договору та його виконанні до 2017 року у сторін не виникало спорів щодо його виконання та необхідності здійснення оплати військовою частиною НОМЕР_1 (Командування Повітряних Сил Збройних Сил України) за послуги, які згідно з п. 4.2 Договору надавались безкоштовно.

На переконання відповідача, на сьогоднішній час договір щодо оплати послуг з наземного та пасажирського обслуговування при обслуговуванні державних повітряних суден між позивачем та відповідачем чи іншою військовою частиною не укладений (відсутній). А тому відсутній предмет спору та підстави нарахування надуманих позивачем аеропортових зборів, як наприклад за пасажирські перевезення чи здійснення охорони військового повітряного судна в аеропорту «Львів». Тому твердження позивача про спрощене укладання договору безпідставне.

Командування Повітряних Сил Збройних Сил України вважає такі дії, як надсилання претензій та подання позовної заяви до суду Державним підприємством «Міжнародний Аеропорт «Львів» неприпустимими та такими, що становлять загрозу безумовному та безперебійному виконанню авіацією Збройних Сил України завдань за призначенням, особливо в умовах російської агресії.

З огляду на викладене відповідач просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Суд розглянувши позицій сторін у даному спорі встановив, що між сторонами виник спір у зв`язку із різним тлумаченням пункту 4.2 Договору відносно визначення поняття «прийом-випуск» повітряних суден, а саме: позивач вважає, що прийом-випуск ПС забезпечується шляхом надання послуги зліт-посадки повітряного судна, а Міноборони та відповідач включають у поняття «прийом-випуск» і інші послуги аеропорту, а не лише зліт-посадку.

Відтак Державне підприємство «Міжнародний аеропорт «Львів» імені Данила Галицького» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України про тлумачення умов пункту 4.2 договору №1/92-09 про спільне використання аеродрому Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Львів» від 12.03.2009, визначивши, що безкоштовне забезпечення прийому та випуску державних повітряних суден Збройних Сил України та Міноборони здійснюється шляхом надання послуги зліт-посадки повітряного судна.

Як зазначалось вище, ухвалою суду від 30.03.2021 задоволено клопотання про зупинення провадження у справі та зупинено провадження у справі №902/21/21 до розгляду Господарським судом міста Києва справи №910/9525/19 та набранням рішенням суду у цій справі законної сили.

Рішенням господарського суду міста Києва від 16.09.2021 у справі № 910/9525/19, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 15.09.2022, позов задоволено частково: розтлумачено пункт 4.2 Договору таким чином, що безкоштовне забезпечення прийому та випуску державних повітряних суден Збройних Сил України та Міноборони здійснюється шляхом надання на безоплатній основі всіх послуг, які необхідні для прийому та випуску державних повітряних суден (в тому числі, зльоту-посадки повітряного судна; руху та стоянки повітряного судна; супроводу державних повітряних суден до місця стоянки; забезпечення авіаційної безпеки та забезпечення наднормативної стоянки повітряного судна; супроводу технічного наземного обслуговування; охорони державних повітряних суден; наземного обслуговування державних повітряних суден та екіпажу і пасажирів державних повітряних суден та інші), крім послуг без яких прийом та випуск державних повітряних суден можливі та були замовлені Міністерством оборони України та Збройними Силами України додатково. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 02.02.2023 у справі № 910/9525/19 Рішення господарського суду міста Києва від 16.09.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.09.2022 у справі № 910/9525/19 скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову про тлумачення умов пункту 4.2 договору від 12.03.2009 №1/92-09 про спільне використання аеродрому державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Львів».

В даній постанові Верховний суд зазначив зокрема, що «…Підставою для тлумачення судом договору є наявність спору між сторонами правочину щодо його змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту всього договору/його частини, що не дає змогу з`ясувати дійсний зміст правочину/його частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити його намір, тлумачення не може створювати, а лише роз`яснює існуючи умови угоди. Тобто, у розумінні наведених приписів, на вимогу однієї або двох сторін договору суд може постановити рішення про тлумачення змісту цього договору без зміни його умов. При цьому, зважаючи на те, що метою тлумачення правочину є з`ясування змісту договору/його окремих частин, який складає права та обов`язки сторін, тлумачення слід розуміти як спосіб можливості виконання сторонами умов правочину, тому тлумачення договору можливе до початку виконання сторонами його умов. З огляду на викладене, тлумаченню підлягає зміст договору/його частина у способи, встановлені статтею 213 ЦК України, тобто, тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень.

Метою тлумачення правочину є з`ясування його змісту, який становить права та обов`язки сторін, тлумачення слід розуміти як спосіб можливості виконання сторонами умов правочину.

Таким чином, при вирішенні питання щодо тлумачення умов договору, суду необхідно встановити наявність між сторонами договору спору, перевірити та встановити в чому полягає порушення прав позивача і чи дійсно є обставини, на які посилається позивач достатніми підставами для застосування статті 213 ЦК України….

Судами попередніх інстанцій у новому розгляді справи, зокрема, встановлено, що: сторонами укладено договір про спільне використання державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Львів»; сталою поведінкою сторін за цим правочином протягом 8 років його реалізації підтверджується висновок щодо дійсних умов передачі майна за Договором та укладення правочину - забезпечення безоплатності надання послуг, необхідних для прийому та випуску ДПС Збройних Сил України та Міноборони.

Отже, оскільки тлумачення не може створювати нових, а лише роз`яснює існуючи між сторонами умови угоди; тлумачення договору можливе до початку виконання сторонами його умов; тлумачення слід розуміти як спосіб можливості виконання сторонами умов правочину, - встановлені судами обставини виключають необхідність застосування до спірних правовідносин статті 213 ЦК України в аспекті тлумачення змісту того правочину (його пункту), який тривалий час виконувався його сторонами.

При цьому суд касаційної інстанції звертає увагу на те, що предметом спору у цій справі є саме тлумачення змісту правочину (його пункту), а не стягнення аеропортових зборів та послуг (що є предметом спору в іншій справі).

Згідно з послідовною і сталою правовою позицією Верховного Суду відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу чи невідповідність обраного позивачем способу захисту способам, визначеним законодавством, є самостійною і достатньою підставою для відмови в позові (повністю або частково). Близька за змістом правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 03.02.2022 зі справи № 905/730/20, від 22.12.2022 зі справи № 910/9215/21.

Таким чином, суди попередніх інстанцій, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, як-то: укладення сторонами спору Договору у 2009 році та його тривале виконання в цій частині, водночас не врахували, що за відсутності того порушеного права, яке б потребувало захисту в обраний позивачем спосіб захисту, у позові належало відмовити, не вдаючись до тлумачення змісту правочину (його пункту), який тривалий час виконувався його сторонами.

З огляду на викладені підстави для відмови в задоволенні позову, відсутні й підстави для формування висновку Верховного Суду щодо питання застосування до спірних правовідносин приписів статті 213 ЦК України в контексті тлумачення пункту 4.2 Договору щодо застосування статей 70, 81 Повітряного кодексу України.».

З урахуванням встановлених обставин, суд дійшов таких висновків.

Стаття 7 ГК України визначає, що відносини у сфері господарювання регулюються Конституцією України, цим Кодексом, законами України, нормативно- правовими актами Президента України та Кабінету Міністрів України, нормативно- правовими актами інших органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також іншими нормативними актами.

Під господарською діяльністю, згідно статті 3 ГК України у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Частина 3 ст. 5 ГК України передбачає, що суб`єкти господарювання та інші учасники відносин у сфері господарювання здійснюють свою діяльність у межах встановленого правового господарського порядку, додержуючись вимог законодавства.

Згідно ст. 173 ГК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Підстави виникнення господарських зобов`язань визначає ст. 174 ГК України, згідно якої, господарські зобов`язання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з акту управління господарською діяльністю; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За приписами статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

Відповідно до частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочин у відповідності до статті 205 Цивільного кодексу України може вчинятися як в усній, так і в письмовій формі. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до частини першої статті 181 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Позивач зазначає, що між Позивачем та Відповідачем у спрощений спосіб укладено договір про надання послуг, послуги надавалися без угоди та приймались відповідачем.

За твердженням позивача, підтвердженням прийняття замовлень до виконання є здійснення особою дій на виконання умов певної домовленості, зокрема, таке підтвердження може здійснюватися у тому числі шляхом надання послуг, вчинення інших дій, що свідчать про волю особи, спрямовану на виконання договору, а саме позивач у період з 05.10.2017 по 18.10.2018 надавав відповідачу послуги на загальну суму 1 571 034,17 грн, що підтверджується відповідними документами: рахунками на оплату, актами про надання послуг, Актами-формами С, картами-нарядами на наземне обслуговування (за підписами членів екіпажів) оформленими у вказаний період.

Вартість послуг визначена позивачем на підставі діючих тарифів. У період з 05.10.2017 по 18.10.2018 позивач виставив відповідні рахунки ВЧ НОМЕР_2 за надані послуги з наземного та пасажирського обслуговування державних ПС Міністерства оборони України (крім зліт-посадка ПС) з моменту повідомлення про застосування відповідних тарифів (з 05 жовтня 2017 року). Тарифи застосовані для правовідносин без договору для некомерційних рейсів (докази направлення рахунків на оплату та акти наданих послуг ВЧ НОМЕР_2 додані позивачем до позовної заяви.

13.11.2018 звернувся до Відповідача з претензією №2821/01-01-16 щодо сплати заборгованості за надані послуги з наземного та пасажирського обслуговування державних ПС (крім зліт-посадка ПС) в розмірі 1 571 034,17 грн.

У відповіді на зазначену претензію від 15.12.2018 №350/1/2552/ПС Військова частина НОМЕР_1 (Командування Повітряних Сил Збройних Сил України) повідомляє, що між Міністерством оборони України в особі командира ВЧ НОМЕР_2 (який діяв на підставі довіреності) та Державним підприємством «Міжнародний аеропорт «Львів» укладено Договір про спільне використання аеродрому від 12.03.2009 №1/92-09, згідно п. 4.2 якого, прийом і випуск ДПС ЗСУ та Міноборони є безкоштовними. Відповідно до зазначеного пункту Договору враховується повний комплекс надання аеропортових послуг, необхідних для прийому-випуску ДПС, у тому числі, але не тільки, послуги зліт-посадки.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами 12.03.2009 між сторонами, було укладено договір №1/92-09 про спільне використання аеродрому державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Львів", погоджений 12.03.2009 заступником Міністра транспорту та зв`язку України Головою Державної авіаційної адміністрації ОСОБА_5 та заступником Міністра оборони України ОСОБА_4 відповідно до п. 1.1, 1.2 якого, предметом договору є спільне використання аеродрому державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Львів". Сторони уклали цей договір з метою забезпечення ефективного використання державних повітряних суден (ДПС) та аеродрому "Львів", організації виконання, обслуговування та забезпечення польотів, експлуатаційного утримання і поточного ремонту та забезпечення польотів ДПС, експлуатаційного утримання і поточного ремонту та забезпечення безпеки аеродрому "Львів".

Розділом 2 Договору визначено Обов`язки сторін, зокрема п. 2.1, 2.2 встановлено, що старшим авіаційним начальником аеродрому "Львів" є генеральний директор Аеропорту. Зпитань проведення польотів державних повітряних суден, їх забезпечення, використання, а також утримання аеродрому "Львів", охорони, оборони і забезпечення безпеки старший авіаційний начальник керується Положенням про порядок використання аеродромів України, затвердженим спільним наказом Міністерства оборони України та Міністерства транспорту України від 20.06.2003 №191/446, зареєстрованим в Міністерстві юстиції 10.07.2003 №572/7893. Інженерно-авіаційне забезпечення польотів на аеродромі "Львів" здійснюється силами та засобами Аеропорту. Спецпольоти державних повітряних суден здійснюються силами та засобами підприємств, організацій та військових частин Збройних Сил України та Міноборони згідно з вимогами чинного законодавства України. А згідно п. 2.5 Договору витрати на утримання аеродрому "Львів" несе Аеропорт.

Розділом 3 Договору визначено зобов`язання Військової частини НОМЕР_2 , зокрема організовувати проведення польотів ДПС Збройних Сил України та Міноборони. Забезпечувати належне використання та утримання закріпленої за військовою частиною НОМЕР_2 території аеродрому «Львів», а також її охорону, оборону і підтримання безпеки на належному рівні.

Розділом 4 Договору визначено Зобов`язання ДП МА «Львів», а саме Утримувати ШЗПС в експлуатаційній придатності для використання ДПС, експлуатувати її та проводити заходи з сертифікації придатності. Відповідно до умов цього Договору Аеропорт безкоштовно забезпечує прийом та випуск державних повітряних суден Збройних Сил України та Міноборони (у тому числі повітряних суден підприємств), крім тих, які здійснюють комерційну діяльність. ДП МА «Львів» зобов`язане погоджувати плани польотів та перельотів, забезпечує використання та утримання аеродрому «Львів», охорону та підтримання безпеки аеродрому «Львів» за власний рахунок у зоні своєї відповідальності згідно отриманого сертифікату аеродрому.

Положеннями п. 8.6 Договору визначено, що термін дії договору становить 49 років.

Разом з тим позивач вважає, що безкоштовне забезпечення прийому та випуску державних повітряних суден Збройних Сил України та Міноборони стосується виключно надання послуг зліт-посадки повітряних суден, а відповідач стверджує, що прийом і випуск державних повітряних суден в розумінні положень п. 4.2 Договору включає в себе безкоштовне обслуговування та надання усіх аеропортових послуг для державних повітряних суден Збройних Сил України та Міноборони, які прибувають/відбувають з аеропорту "Львів".

В розумінні закріпленої в ст. 1 Повітряного кодексу України термінології Аеродром "Львів" є аеродромом спільного використання.

Відповідно до статті 81 Повітряного кодексу України у разі надання в аеропортах та на аеродромах послуг із забезпечення зльоту-посадки повітряних суден, обслуговування пасажирів в аеровокзалі, забезпечення авіаційної безпеки, пошуку та рятування в зоні відповідальності аеропорту, забезпечення наднормативної стоянки, обслуговування вантажів, забезпечення приймання, зберігання, контролю якості та видачі авіаційного пального для заливу в паливозаправники або заправлення баків повітряних суден та в разі надання інших послуг, пов`язаних з діяльністю аеропорту, в аеропортах та на цивільних аеродромах справляється плата за надання таких послуг. Розмір плати за надання послуг із забезпечення зльоту-посадки повітряних суден, обслуговування пасажирів в аеровокзалі, забезпечення авіаційної безпеки, забезпечення наднормативної стоянки (аеропортові збори) та за інші послуги, що надаються аеропортом (аеродромом) користувачам, встановлюється відповідно до законодавства України. Порядок розрахунку плати за аеропортове обслуговування та інші послуги, що надаються в аеропортах (на аеродромах), порядок оплати та звільнення від неї визначаються відповідно до законодавства України та стандартів і рекомендованої практики Міжнародної організації цивільної авіації.

У відповідності до Аеропортових зборів за обслуговування повітряних суден і пасажирів в аеропортах України, затверджених наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 14.04.2008 №433, за аеропортове обслуговування повітряних суден і пасажирів, пов`язане із забезпеченням: посадки-зльоту повітряних суден, обслуговування пасажирів в аеровокзалі, наднормативної стоянки повітряних суден, авіаційної безпеки, стягуються аеропортові збори за ставками, що наведені в додатках 1 - 21.

Тобто, аеропортовими послугами, за які сплавляються окремі аеропортові збори, є: посадка-зліт повітряних суден; обслуговування пасажирів в аеровокзалі; забезпечення авіаційної безпеки; наднормативна стоянка повітряних суден.

Разом з тим, законодавство, яке регулює відносини в галузі авіації та використання повітряного простору України, не містить значень слів прийом та відпуск як в цілому, так і в розрізі їх застосування до обслуговування державних повітряних суден, які не здійснюють комерційну діяльність, як і не містять відповідних значень інші положення Договору, в яких відсутнє будь-яке розгалуження послуг, що надаються за ним на оплатній основі чи взагалі визначення переліку послуг, які надають Аеропортом Міноборони.

Судом здійснено системний аналіз волі (намірів) сторін при укладенні Договору №1/92-09 про спільне використання аеродрому державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Львів" від 12.03.2009, мети такого правочину, змісту попередніх переговорів, усталеної практики відносин між сторонами та їх подальшої поведінки.

Здійснюючи такий аналіз суд в першу чергу враховує, що аеродром "Львів" до передачі його Аеропорту належав до сфери управління Міноборони та являв собою частину військового містечка, в той час як основними засадами діяльності в галузі авіації та використання повітряного простору України є гарантування безпеки авіації, забезпечення інтересів держави, національної безпеки та потреб суспільства і економіки у повітряних перевезеннях та авіаційних роботах.

Неухильність дотримання таких засад здійснення відповідної діяльності як інтереси держави та національна безпека знайшло своє відображення в Указі Президента України від 08.10.2007 №948/2007, яким було зупинено дію розпорядження Кабінету Міністрів України від 06.09.2007 №705-р про передачу цілісного майнового комплексу Державним підприємством "Міжнародний аеропорт "Львів" разом із злітно-посадковою смугою в комунальну власність територіальної громади м. Львів, з посиланням на те, що такі дії не відповідають завданням щодо реформування та розвитку Збройних Сил України, визначеним Указом Президента України від 27.12.2005 №1862-25т, що виданий згідно зі статтею 106 Конституції України та на виконання Законів України "Про основи національної безпеки України" та "Про організацію оборонного планування", адже вилучення відповідної злітно-посадкової смуги з управління Міністерства оборони України призведе до зниження бойової готовності військ, що створить загрозу національній безпеці.

Тобто, Президентом України фактично було зауважено, що позбавлення Збройних Сил України та Міноборони можливості використання у своїй діяльності аеропорту "Львів" разом із злітно-посадковою смугою не відповідає статті 17 Конституції України, за якою забезпечення захисту суверенітету і територіальної цілісності України визнаються найважливішими функціями держави, та пункту 7 статті 116 Конституції України, яким на Кабінет Міністрів України покладено здійснення заходів щодо забезпечення обороноздатності і національної безпеки України.

Лише в послідуючому, після проведення низки узгоджувальних заходів та врегулювання спірних питань, пов`язаних з передачею зі сфери управління Міноборони до Мінтрансзв`язку державного майна військового містечка №58, з метою використання аеродрому Львів в інтересах держави, у тому числі щодо безперебійного комплексного забезпечення прийому-випуску державних повітряних суден, Кабінетом Міністрів України було видано розпорядження від 18.06.2008 №889-р про передачу від Міноборони до сфери управління Мінтрансзв`язку основних фондів аеродрому Львів, за наслідками реалізації якого і було укладено Договір №1/92-09 від 12.03.2009.

Викладені обставини не заперечуються учасниками справи, а доказів зміни значення аеропорту "Львів" в області національної безпеки матеріали справи не містять.

Отже, наведені передумови та підстави укладення Договору в комплексі з його умовами та при визначенні належності аеропорту "Львів" до об`єктів, які забезпечують підтримання обороноздатності держави дають, обґрунтовані підстави для висновку, що обкладання послуг, без яких неможливий зліт або посадка державного повітряного судна Збройних Сил України та Міноборони (у тому числі повітряних суден підприємств Міноборони), крім тих, які здійснюють комерційну діяльність, обов`язковістю їх оплати є недопустимим та суперечитиме безпосередньо умовам Договору.

Адже, в іншому випадку, якби держава віддала безоплатно майно, що спрямоване на підтримання обороноздатності Збройних Сил України та забезпечує безпеку держави, іншій особі та була б зобов`язана при цьому оплачувати послуги, пов`язані із його подальшим використанням (обумовленість чим такого передання підтверджується Договором), існували б правові ознаки для нікчемності такого правочину як укладеного на шкоду інтересам держави.

Однак, такий висновок суду не відповідав би дійсним інтересам сторін, викладеним як в умовах Договору, так і висвітленим в їх поведінці, а тому, керуючись засадами здійснення судочинства суд не вбачає в цьому необхідності, оскільки такий висновок в межах даного спору не відповідав волі сторін та меті існування спірних правовідносин.

В підтвердження викладеного суд враховує, що матеріали справи не містять доказів існування намірів сторін Договору здійснювати його реалізацію в частині прийому та випуску державних повітряних суден Збройних Сил України та Міноборони за плату з боку Міноборони, що було незмінним протягом 2009-2017 років.

Тобто, сталою поведінкою сторін за Договором протягом восьми років його реалізації підтверджується висновок суду щодо дійсних умов передачі майна та укладення такого правочину, а саме: забезпечення безоплатності надання всіх послуг, необхідних для прийому та випуску державних повітряних суден Збройних Сил України та Міністерства оборони України.

За системним аналізом зібраних в матеріалах справи документів (зокрема, виставленого Аеропортом інвойсу на оплату державних аеропортових зборів та обслуговування від 03.12.2019) в комплексі з поясненнями учасників справи вбачається, що для повноцінного забезпечення прийому та випуску державних повітряних суден Збройних Сил України та Міністерства оборони України з/до аеропорту "Львів" є необхідним надання послуг, зокрема: зльоту-посадки повітряного судна; руху та стоянки повітряного судна; супроводу державних повітряних суден до місця стоянки; забезпечення авіаційної безпеки та забезпечення наднормативної стоянки повітряного судна; супроводу технічного наземного обслуговування; охорони державних повітряних суден; наземного обслуговування державних повітряних суден та екіпажу і пасажирів державних повітряних суден.

Відтак, суд приходить до висновку, що пунктом 4.2. Договору чітко визначено безкоштовне забезпечення прийому та випуску державних повітряних суден Збройних Сил України та Міністерства оборони України яке здійснюється шляхом надання на безоплатній основі всіх послуг, які необхідні для прийому та випуску державних повітряних суден, крім послуг без яких прийом та випуск державних повітряних суден можливі та були замовлені Міністерством оборони України та Збройними Силами України додатково, шляхом укладення відповідних договорів.

Разом з тим матеріали справи не містять будь яких додаткових угод до Договору №1/92-09 від 12.03.2009 чи інших Договорів укладених між Державним підприємством "Міжнародний аеропорт "Львів" та Міністерством оборони України чи Збройними Силами України.

Крім того, суд вважає за доцільне зазначити, що механізм організації, виконання та забезпечення польотів повітряних суден на аеродромах спільного базування, спільного використання та запасних аеродромах визначено згідно з Положенням про використання аеродромів України, затвердженого наказом Міністерства оборони України та Міністерства транспорту України від 20.06.2003 № 191/466.

Згідно з пунктом 3.7.1 вказаного Положення взаєморозрахунки між підприємствами за експлуатацію аеродрому спільного використання здійснюються за договорами які укладаються між експлуатантом аеродрому та фізичними і юридичними особами, які мають право експлуатувати аеродром та його обладнання.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Саме на позивачеві лежить тягар доказування тих обставин, на які він посилається, заявляючи позовні вимоги.

Відповідно до частини першої статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово (частина друга статті 32 ГПК України).

Статтею 14 ГПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно з положеннями статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Судом кожній стороні була надана розумна можливість, представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони, в т.ч. подати докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, прийняти участь у досліджені доказів, надати пояснення, обґрунтувати перед судом переконливість поданих доказів та позицій по справі, скористатись іншими процесуальними правами.

Згідно з ч.4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Приймаючи до уваги наведені вище положення закону, враховуючи встановлені судом обставини та зміст позовних вимог, суд погоджується з твердженням відповідача та третьої особи1, що позивачем не надано доказів, (у розумінні статті 32 ГПК України), які б підтверджували надання відповідачеві оплатних послуг, наявність боргу та підстави для стягнення з відповідача заявленої суми та нарахованих на дану суму інфляційних втрат та 3% річних.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які він посилався в обґрунтування своїх вимог, а тому відмовляє в їх задоволенні.

Окрім того, господарський суд, при вирішення даної справи враховує висновки, наведені Європейським судом з прав людини у справі "Проніна проти України", яким було вказано, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З урахуванням висновків, до яких дійшов суд при вирішенні даного спору, суду не вбачається за необхідне надавати правову оцінку кожному із доводів наведених позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог, а також заперечень відповідача, оскільки їх оцінка не може мати наслідком спростування висновків, до яких дійшов господарський суд під час вирішення даного спору.

Вирішуючи питання судових витрат, суд, виходячи з положень ст. 129 ГПК України, витрати позивача по сплаті судового збору покладає на останнього.

Керуючись статтями 2, 4, 5, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326 Господарського процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

1. В позові відмовити повністю.

2. Понесені позивачем судові витрати залишити за позивачем.

3. Примірник повного судового рішення надіслати третій особі2 рекомендованим листом та на відомі суду адреси електронної пошти: позивача , представника відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерству Оборони України .

Апеляційна скарга на рішення подається протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення (ч.1 ст.256 ГПК України).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано (ч.1 ст.241 ГПК України).

Апеляційна скарга подається у порядку, визначеному ст. 256, 257 ГПК України.

Повне рішення складено 03 квітня 2023 р.

Суддя Ігор МАСЛІЙ

віддрук. прим.:

1 - до справи

3 - Військова частина НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 )