ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2023 року м. ОдесаСправа № 923/719/17
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Таран С.В.,

Суддів: Богацької Н.С., Разюк Г.П.,

при секретарі судового засідання Степановій О.В.,

за участю представників:

від ОСОБА_1 Барабаш М.Ю.,

від арбітражного керуючого Бєлоусова Ігоря Валентиновича Бєлоусов І.В.,

від Державного агентства України з питань кіно Команський О.-А.С.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Господарського суду Херсонської області від 22.12.2017, прийняту суддею Пригузою П.Д., м. Херсон, повний текст складено 26.12.2017,

у справі №923/719/17

за заявою Державного агентства України з питань кіно

до Приватного підприємства "Студія Тир Фільм"

про визнання банкрутом

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Херсонської області від 31.08.2017 за заявою Державного агентства України з питань кіно порушено провадження у справі №923/719/17 про банкрутство Приватного підприємства "Студія Тир Фільм" в загальному порядку, передбаченому Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, процедуру розпорядження майном тощо.

В подальшому ухвалою Господарського суду Херсонської області від 02.11.2017 у справі №923/719/17 затверджено реєстр вимог кредиторів, визнано вимоги конкурсних кредиторів та встановлено наступний порядок їх задоволення: вимоги Державного агентства України з питань кіно в сумі 6999975,70 грн віднесено до 4 черги задоволення, а судовий збір в сумі 16000 грн до першої черги задоволення.

19.12.2017 Державне агентство України з питань кіно, як голова комітету кредиторів боржника, звернулося до суду першої інстанції з клопотанням про визнання Приватного підприємства "Студія Тир Фільм" банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури, яке обґрунтовано прийняттям комітетом кредиторів рішення про звернення до суду з клопотанням про визнання боржника банкрутом у зв`язку з неможливістю задоволення вимог кредитора у цій справі не інакше як через застосування процедури ліквідації, про що свідчать відомості з аналізу фінансово-господарської діяльності щодо відсутності у боржника активів, припинення останнім з 2014 року своєї діяльності тощо.

Постановою Господарського суду Херсонської області від 22.12.2017 у справі №923/719/17 (суддя Пригуза П.Д.) припинено процедуру розпорядження майном боржника Приватного підприємства "Студія Тир Фільм" та повноваження розпорядника майна арбітражного керуючого Бєлоусова Ігоря Валентиновича; визнано Приватне підприємство "Студія Тир Фільм" банкрутом та відкрито стосовно нього ліквідаційну процедуру строком на дванадцять місяців; призначено арбітражного керуючого Бєлоусова Ігоря Валентиновича ліквідатором банкрута.

Дана постанова мотивована наявністю підстав для задоволення клопотання комітету кредиторів боржника щодо визнання його банкрутом, рішення про яке прийнято 16.12.2017 за результатами розгляду розпорядником майна та зборами кредиторів питання щодо подальшої процедури стосовно боржника з ухваленням рішення про відкриття ліквідаційної процедури та з погодженням кандидатури ліквідатора, оскільки не погашена заборгованість Приватного підприємства "Студія Тир Фільм" відповідно до реєстру вимог кредиторів складає 6999975,70 грн, при цьому за результатами проведеного аналізу фінансово-господарської діяльності встановлена відсутність на підприємстві боржника активів, у тому числі основних засобів, діяльність боржника припинена з 2014 року, відсутні інвестиційні пропозиції протягом процедури розпорядження майна боржника, зокрема, відповідно до здійснених розпорядником майна заходів, а особи, які би проявили бажання виступити інвесторами боржника, не зверталися до розпорядника майна, до комітету кредиторі та до суду, відтак боржник не здатний задовольнити вимоги кредиторів та відновити свою господарську діяльність, у зв`язку з чим до нього не може бути застосована процедура санації.

Не погодившись з прийнятою постановою, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Господарського суду Херсонської області від 22.12.2017 у справі №923/719/17 та закрити провадження у даній справі.

Зокрема, в апеляційній скарзі скаржниця наголошує на тому, що остання не була залучена до участі у даній справі, між тим суд першої інстанції, зазначивши в оскаржуваній постанові про відсутність у Приватного підприємства "Студія Тир Фільм" майна, вирішив питання про право власності ОСОБА_1 на нерухоме майно квартиру, в якій остання проживає з сім`єю. Крім того, за твердженням апелянта, при ухваленні оскаржуваної постанови місцевим господарським судом безпідставно не було досліджено низку обставин, а саме: фінансовий стан боржника на 22.12.2017; питання наявності чи відсутності майнових активів, за рахунок яких можна продовжити виробничу діяльність з метою погашення кредиторської заборгованості; питання співвідношення пасивів та активів боржника; можливість застосування до боржника іншої, ніж ліквідація, судової процедури. Водночас скаржниця зазначає про те, що розпорядником майна не було проведено інвентаризацію активів та зобов`язань Приватного підприємства "Студія Тир Фільм" відповідно до вимог чинного законодавства, а також станом на 22.12.2017 не було направлено запити щодо майна боржника з урахуванням минулої діяльності підприємства, в тому числі і до колишніх керівників ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Скаржниця також посилається на те, що протоколи засідання зборів та комітету кредиторів боржника від 16.12.2017 підписані неуповноваженою особою.

У відзиві на апеляційну скаргу №03-21/05-34 від 22.07.2022 (вх.№969/22/Д1 від 29.07.2022) арбітражний керуючий Бєлоусов Ігор Валентинович просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 на постанову Господарського суду Херсонської області від 22.12.2017 у справі №923/719/17 та закрити провадження за вказаною скаргою. В обґрунтування зазначеного відзиву даний арбітражний керуючий зазначає про відсутність судових проваджень щодо належного скаржниці нерухомого майна, про яке вона зазначає в апеляційній скарзі, у зв`язку з чим остання не є належним суб`єктом оскарження, тим більше, що оскаржувана постанова не стосується прав, інтересів або обов`язків ОСОБА_1 .

09.08.2022 до суду апеляційної інстанції надійшов відзив Державного агентства України з питань кіно на апеляційну скаргу №1834/5/11-22 від 03.08.2022 (вх.№969/22/Д5 від 09.08.2022), в якому вказаний кредитор наголошує на тому, що оскаржувана постанова місцевого господарського суду не зачіпає прав, інтересів та обов`язків ОСОБА_1 , яка до того ж не набула статусу учасника даної справи про банкрутство та шляхом подання необґрунтованої апеляційної скарги безпідставно намагається втрутитися у розгляд цієї справи. Водночас, за твердженням зазначеного кредитора, всі доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.

ОСОБА_1 подала до апеляційного господарського суду відповідь на відзив арбітражного керуючого б/н від 18.08.2022 (вх.№969/22/Д8 від 25.08.2022) та відповідь на відзив Державного агентства України з питань кіно б/н від 26.09.2022 (вх.№969/22/Д13 від 30.09.2022), в яких послалася на необґрунтованість викладених у відзивах заперечень щодо доводів апеляційної скарги. При цьому, як зазначає скаржниця, твердження останньої повністю узгоджуються з наявними у матеріалах справи доказами та свідчать про незаконність постанови Господарського суду Херсонської області від 22.12.2017 у справі №923/719/17.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.10.2022 (головуючий суддя Філінюк І.Г., судді: Аленін О.Ю., Поліщук Л.В.) задоволено клопотання Державного агентства України з питань кіно та арбітражного керуючого Бєлоусова Ігоря Валентиновича про закриття апеляційного провадження; закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Господарського суду Херсонської області від 22.12.2017 у справі №923/719/17.

Вказана ухвала мотивована не набуттям скаржницею статусу кредитора у справі про банкрутство боржника в порядку, встановленому Кодексом України з процедур банкрутства, внаслідок чого ОСОБА_1 не є учасником цієї справи, а також тим, що оскаржуваною постановою питання про права та обов`язки апелянта не вирішувалось, відтак відсутній правовий зв`язок між останньою та іншими учасниками справи.

Постановою Верховного Суду від 06.12.2022 задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 ; скасовано ухвалу Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.10.2022 у справі №923/719/17 та направлено дану справу в скасованій частині на новий розгляд до Південно-західного апеляційного господарського суду.

Постанова суду касаційної інстанції обґрунтована тим, що покладені в основу ухвали про закриття апеляційного провадження висновки Південно-західного апеляційного господарського суду є недостатніми для ухвалення відповідного процесуального рішення, оскільки наведені судом апеляційної інстанції мотиви не враховують визначені законом наслідки визнання боржника - юридичної особи банкрутом, а також вказані скаржницею наслідки ухвалення постанови про визнання боржника банкрутом у цій справі, які стверджуються нею як такі, що настали саме внаслідок факту ухвалення постанови про визнання банкрутом та мотивів цього судового рішення.

З огляду на викладене, у вищенаведеній постанові від 06.12.2022 у справі №923/719/17 Верховний Суд зауважив на тому, що апеляційному суду при ухваленні рішення при новому розгляді справи слід дослідити та встановити, кому скаржниця заявляє вимоги в апеляційній скарзі, виходячи з їх підстав: до боржника через факт та мотиви визнання його банкрутом, або до ліквідатора через незгоду з його діями у межах тих повноважень, якими він наділяється у межах ліквідаційної процедури за наслідками визнання боржника банкрутом тощо, що вимагає від суду, якщо він дійде висновку про неналежний спосіб захисту ОСОБА_1 своїх прав у спірних правовідносинах, роз`яснити скаржниці належну процесуальну поведінку задля забезпечення ефективного захисту її прав, про порушення яких вона стверджує в апеляційній скарзі.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Південного-західного апеляційного господарського суду від 10.01.2023 для апеляційного розгляду справи №923/719/17 сформовано колегію суддів у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Савицького Я.Ф., Разюк Г.П.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.01.2023 у визначеному складі суддів справу №923/719/17 прийнято до свого провадження та призначено для розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на постанову Господарського суду Херсонської області від 22.12.2017 у справі №923/719/17 на 01.03.2023 о 10:00.

27.02.2023 до суду апеляційної інстанції від арбітражного керуючого Бєлоусова Ігоря Валентиновича надійшла заява про застосування строку позовної давності №03-21/05-39 від 24.02.2023 (вх.№18/23/Д3 від 27.02.2023), в якій просить застосувати строк позовної давності на подання апеляційної скарги ОСОБА_1 на постанову Господарського суду Херсонської області від 22.12.2017 у справі №923/719/17, відмовити у задоволенні вказаної апеляційної скарги та закрити провадження за нею. У даній заяві арбітражний керуючий Бєлоусов Ігор Валентинович зазначає про те, що строк позовної давності для оскарження вищенаведеної постанови розпочався для скаржниці з дня отримання у травні місяці 2019 року ухвали суду від 10.05.2019 у даній справі, надісланої судом на адресу, за якою апелянт проживає, та сплив у травні місяці 2022 року, тому, звертаючись 15.06.2022 з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 пропустила трирічний строк позовної давності.

Крім того, арбітражним керуючим Бєлоусовим Ігорем Валентиновичем до апеляційного господарського суду було подано додаткові письмові пояснення №03-21/05-40 від 25.02.2023 (вх.№18/23/Д4 від 27.02.2023), в яких він наголошує на тому, що в апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на обставини, які відбулися вже після ухвалення оскаржуваної постанови та є наслідком виконання даним арбітражним керуючим своїх обов`язків та повноважень відповідно до чинного законодавства, при цьому доводи скаржниці жодним чином не свідчать про наявність правових підстав для скасування постанови Господарського суду Херсонської області від 22.12.2017 у справі №923/719/17, тим більше, що дана постанова не зачіпає права, інтереси та обов`язки апелянта.

З огляду на перебування головуючого судді Таран С.В. у відпустці, судове засідання у справі №923/719/17, призначене на 01.03.2023 о 10:00, не відбулося, про що складено відповідну довідку.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.03.2023 вирішено розглянути апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Господарського суду Херсонської області від 22.12.2017 у справі №923/719/17 поза межами строку, встановленого частиною третьою статті 273 Господарського процесуального кодексу України, у розумний строк, достатній для забезпечення можливості реалізації учасниками процесу відповідних процесуальних прав з урахуванням запровадженого в Україні воєнного стану, а також призначено розгляд вказаної апеляційної скарги на 29.03.2023 о 10:00.

Між тим, у зв`язку з перебуванням судді Савицького Я.Ф. у відпустці з 28.03.2023 по 17.04.2023, за розпорядженням керівника апарату суду №25 від 27.03.2023 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №923/719/17.

Згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Південно-західного апеляційного господарського суду для апеляційного розгляду справи №923/719/17 сформовано колегію суддів у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Богацької Н.С., Разюк Г.П.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 28.03.2023 у визначеному складі суддів справу №923/719/17 прийнято до свого провадження.

У судовому засіданні 29.03.2023, проведеному в режимі відеоконференції, представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав; арбітражний керуючий Бєлоусов Ігор Валентинович та представник Державного агентства України з питань кіно висловили заперечення проти її задоволення.

За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення арбітражного керуючого Бєлоусова Ігоря Валентиновича, а також представників ОСОБА_1 та Державного агентства України з питань кіно, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Херсонської області норм права, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Ейрі проти Ірландії" та "Гарсія Манібардо проти Іспанії" Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 18.11.2010 у справі "Мушта проти України" зазначено: "право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак, такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями".

Крім того, в рішенні у справі "Белле проти Франції" Європейський суд з прав людини зазначив про те, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права у демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права. Таким чином, основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечено можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і держава, у свою чергу, не повинна чинити правових чи практичних перешкод для здійснення цього права.

У статті 55 Конституції України закріплене право людини і громадянина на судовий захист.

Стаття 129 Конституції України встановлює основні засади судочинства, якими, зокрема, є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.

Зазначена конституційна норма конкретизована законодавцем у статті 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", згідно з якою учасники судового процесу та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до абзацу 3 підпункту 3.1 пункту 3 рішення Конституційного Суду України №11-рп/2007 від 11.12.2007 реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина.

Отже, конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи в касаційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження.

Реалізація конституційного права, зокрема, на апеляційне оскарження судового рішення, ставиться в залежність від положень відповідних процесуальних норм, а в провадженні у справі про банкрутство норм Господарського процесуального кодексу України та Кодексу України з процедур банкрутства.

Згідно з частиною першою статті 17 Господарського процесуального кодексу України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.

В силу частини першої статті 254 Господарського процесуального кодексу України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

З наведеного слідує, що Господарським процесуальним кодексом України виокремлено коло осіб, наділених процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які умовно можна поділи на дві групи: 1) учасники справи; 2) особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

У розумінні наведених норм процесуального права судове рішення, оскаржуване особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та (або) обов`язків цієї особи. Таким судовим рішенням безпосередньо зачіпаються права, інтереси та (або) обов`язки такої особи, в тому числі створюються перешкоди для реалізації її суб`єктивного права чи законного інтересу або реального виконання обов`язку стосовно однієї із сторін спору. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок; такий правовий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Частиною п`ятою статті 41 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у справах про банкрутство склад учасників справи визначається Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

З 21.10.2019 введено в дію Кодекс України з процедур банкрутства, при цьому відповідні зміни до Господарського процесуального кодексу України внесені не були.

З огляду на приписи пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства, законодавцем за темпоральним принципом (принцип дії закону у часі) визначено пряму дію норм Кодексу України з процедур банкрутства та їх застосування при розгляді справ про банкрутство незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, за винятком справ, які на день введення в дію цього Кодексу 21.10.2019 перебувають на стадії санації.

Отже, при застосуванні судом під час розгляду справ про банкрутство норм Господарського процесуального кодексу України, які містять посилання на Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", який втратив чинність, з урахуванням частини третьої статті 3 Господарського процесуального кодексу України та пункту 3 Рішення Конституційного Суду України №4-зп від 03.10.1997 (у справі за конституційним зверненням ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення частини п`ятої статті 94 та статті 160 Конституції України), з 21.10.2019 підлягають застосуванню саме норми Кодексу України з процедур банкрутства.

Саме такий правовий висновок Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду викладений в постанові від 16.07.2020 у справі №910/4475/19.

У справі про банкрутство коло осіб, які мають право оскаржити судові рішення, звужено до учасників такої справи задля попередження необґрунтованого втручання інших осіб, які не є учасниками справи, у хід процедури банкрутства.

Вказана правова позиція не має законодавчого відтворення ані в Господарському процесуальному кодексі України, ані в Законі України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" або Кодексі України з процедур банкрутства, однак є усталеною під час перегляду справ про банкрутство та викладена суддями судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, зокрема, у постановах від 07.07.2020 у справі №Б-39/27-09, від 11.06.2020 у справі №916/3206/17, від 03.06.2020 у справі №910/18031/14, від 19.05.2020 у справі №908/2332/19, від 03.03.2020 у справі №904/7965/16, від 20.02.2019 у справі №5005/2329/2011, від 16.01.2020 у справі №911/5186/14 та від 01.09.2021 у справі №910/7357/20.

Поряд з цим, у справах про банкрутство мають місце виникнення таких процесуальних правовідносин, коли провадження щодо окремих судових процедур у справі про банкрутство, їх стадії та спори, що розглядаються як за правилами позовного провадження, так і за правилами провадження у справі про банкрутство (частина шоста статті 12 Господарського процесуального кодексу України) передбачають участь осіб, склад яких визначається у справі про банкрутство окремо визначеною процедурою, стадією, вирішенням конкретного спору, розглядом скарги, іншого процесуального питання тощо.

Відтак участь кола таких осіб або окремо визначеного учасника завершується із закінченням розгляду та вирішенням відповідного питання у справі про банкрутство, у спорах у межах цієї справи (стаття 7 Кодексу України з процедур банкрутства) з ухваленням судового рішення. Однак, правовий зв`язок між такими учасниками (учасником) з іншими учасниками справи про банкрутство або не виникає (не встановлюється), або опосередковується лише фактом звернення у цій справі чи участю на конкретній стадії або у спорі у межах справи про банкрутство.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що ОСОБА_1 зазначає про вирішення судом першої інстанції в оскаржуваній постанові питання про її права та обов`язки у даній справі, а саме: через мотиви, за яких ухвалена постанова про визнання боржника банкрутом (недостатність у боржника майна для задоволення вимог кредитора), з якими скаржниця не погоджується, та через відповідні наслідки, що настали з ухваленням постанови про визнання боржника банкрутом з наведених мотивів, зокрема, у вигляді присудженої до стягнення за рішенням суду у цій справі суми субсидіарної відповідальності, що була покладена на керівника, засновника та єдиного учасника боржника ОСОБА_3 , з метою задоволення якої ліквідатор боржника, в свою чергу, ініціював спір щодо визнання недійсною угоди з відчуження ОСОБА_3 майна (квартири), яка на даний час належить апелянту.

Отже, з огляду на обґрунтування доводів скаржниці про те, що оскаржувана постанова впливає на її права, інтереси та обов`язки, апеляційний господарський суд вважає за необхідне дослідити вказані твердження в контексті законодавчо визначених наслідків визнання боржника банкрутом.

Як за правилами Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (чинного на дату ухвалення оскаржуваної апелянтом постанови про визнання боржника банкрутом 22.12.2017), так і за правилами Кодексу України з процедур банкрутства, положення якого підлягають застосуванню у спірних правовідносинах в силу положень пункту 4 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" цього Кодексу, одним із наслідків визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури є виконання зобов`язань боржника, визнаного банкрутом, що здійснюється у випадках і порядку, передбачених цим розділом (статті 38, 45 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", частина третя статті 61 та стаття 64 Кодексу України з процедур банкрутства), а саме: за рахунок коштів, одержаних від продажу майна банкрута, включеного до ліквідаційної маси.

Вказані нормативні акти також передбачають можливість наповнення ліквідаційної маси боржника, у разі недостатності у нього майна, за рахунок сум, що стягуються в межах покладення на відповідних осіб субсидіарної відповідальності за зобов`язаними боржника, при цьому такі стягнені кошти можуть бути використані тільки для задоволення вимог кредиторів у порядку черговості, встановленому законом (частина друга статті 61 Кодексу України з процедур банкрутства). Для цього положення зазначених нормативних актів наділяють ліквідатора правом у межах здійснення його повноважень заявити вимоги до третіх осіб, які відповідно до законодавства несуть субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями боржника у зв`язку з доведенням його до банкрутства. Правила та умови для цієї відповідальності регламентовані частиною п`ятою статті 41 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" та аналогічно положеннями частини другої статті 61 чинного Кодексу України з процедур банкрутства.

Отже, під час здійснення своїх повноважень ліквідатор має право заявити вимоги до третіх осіб, які відповідно до законодавства несуть субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями боржника у зв`язку з доведенням його до банкрутства. У разі банкрутства боржника з вини його засновників (учасників, акціонерів) або інших осіб, у тому числі з вини керівника боржника, які мають право давати обов`язкові для боржника вказівки чи мають можливість іншим чином визначати його дії, на засновників (учасників, акціонерів) боржника-юридичної особи або інших осіб у разі недостатності майна боржника може бути покладена субсидіарна відповідальність за його зобов`язаннями. За таких обставин, підстави для вказаної відповідальності мають спеціальні передумови для її покладення.

З матеріалів справи вбачається, що 08.05.2019 арбітражний керуючий Бєлоусов Ігор Валентинович (ліквідатор боржника) звернувся до Господарського суду Херсонської області з заявою про покладення субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника на його засновників, осіб, які виконували повноваження керівників та інших осіб, які мали право давати обов`язкові для боржника вказівки: ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 .

Заява мотивована наявністю підстав для покладення субсидіарної відповідальності на визначених осіб, які з моменту отримання від ініціюючого кредитора державних коштів на виготовлення фільму "Зона", незважаючи на обов`язок приймати необхідні управлінські та організаційні рішення для запобігання банкрутства Боржника, між тим вчинили дії з нецільового використання отриманих державних коштів на користь третіх осіб, тобто неефективні та протизаконні дії, а також подальшу бездіяльність щодо Боржника, що призвело до неспроможності Боржника з визнанням його банкрутом, однак за відсутності майнових активів Боржника, за рахунок яких можливе формування ліквідаційної маси та задоволення вимог ініціюючого кредитора, про підтвердження фактів чого існують відповідні судові рішення.

Ухвалою Господарського суду Херсонської області від 01.04.2021 у справі №923/719/17, зокрема, відмовлено арбітражному керуючому Бєлоусову Ігорю Валентиновичу у задоволенні вищенаведеної заяви в частині покладення субсидіарної відповідальності на ОСОБА_3 .

Між тим, постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.07.2021 у справі №923/719/17, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 14.09.2021, задоволено апеляційну скаргу арбітражного керуючого Бєлоусова Ігоря Валентиновича; скасовано ухвалу Господарського суду Херсонської області від 01.04.2019 у справі №923/719/17; частково задоволено заяву арбітражного керуючого Бєлоусова Ігоря Валентиновича; стягнуто з ОСОБА_3 на користь Приватного підприємства "Студія Тир Фільм" грошові кошти в сумі 7008474, 20 грн; в решті вимог щодо покладення субсидіарної відповідальності на ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відмовлено.

В подальшому арбітражним керуючим Бєлоусовим Ігорем Валентиновичем було ініційовано судовий спір щодо визнання недійсним правочину (договору дарування) з відчуження ОСОБА_3 (якого було притягнуто до субсидіарної відповідальності) належного йому на праві власності нерухомого майна (квартири) на користь ОСОБА_7 , яка в подальшому подарувала зазначене майно ОСОБА_1 , що оскаржує постанову про визнання боржника банкрутом.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги встановлені спеціальним нормативним актом з питань банкрутства особливі правові наслідки, що випливають з ухвалення постанови про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедур, у вигляді наповнення ліквідаційної маси боржника за рахунок сум, що стягуються в межах покладення на відповідних осіб субсидіарної відповідальності за зобов`язаними боржника, Південно-західний апеляційний господарський суд, не зважаючи на не набуття скаржницею статусу учасника цієї справи про банкрутство, дійшов висновку про те, оскаржувана ОСОБА_1 постанова про визнання боржника банкрутом опосередковане (у контексті наслідків її ухвалення, що настали для скаржниці у зв`язку з переходом боржника в ліквідаційну процедуру) впливає на її права, інтереси та обов`язки, у зв`язку з чим підстав для закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою останньої на постанову Господарського суду Херсонської області від 22.12.2017 у справі №923/719/17 колегія суддів не вбачає.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

В силу частини першої статті 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Реалізуючи визначене право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, необхідно виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №910/3009/18, від 19.01.2021 у справі №916/1415/19), а право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05.06.2018 у справі №338/180/17).

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

У справі "Белеш та інші проти Чеської Республіки" Європейський суд з прав людини зауважив, що право на справедливий судовий розгляд, що гарантується статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав та обов`язків.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 04.12.1995 у справі "Белле проти Франції" для того щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права, оскільки обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції повинен встановити на захист яких саме прав спрямована апеляційна скарга ОСОБА_1 та вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту в обраний скаржницею спосіб, а саме: шляхом апеляційного оскарження постанови про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури.

На необхідності вчинення апеляційним господарський судом відповідних дій для вирішення питання про належність/неналежність обраного скаржницею способу захисту було також наголошено Верховним Судом у постанові від 06.12.2022, прийнятій судом касаційної інстанції в межах даної справи.

Дослідивши підстави апеляційної скарги ОСОБА_1 , мету та спрямованість останньої через призму доводів скаржниці, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги апеляційної скарги фактично звернені до ліквідатора арбітражного керуючого Бєлоусова Ігоря Валентиновича через незгоду з його діями у межах тих повноважень, якими він наділяється під час ліквідаційної процедури за наслідками визнання боржника банкрутом (зокрема, щодо оспорювання ліквідатором в судовому порядку правочину, на підставі якого особа, притягнута до субсидіарної відповідальності, відчужила належне їй на праві власності майно), оскільки саме в контексті таких наслідків ухвалення оскаржуваної постанови, власне, вказане судове рішенні і впливає на її права, інтереси та обов`язки.

Відповідно до частини третьої статті 60 Кодексу України з процедур банкрутства у ліквідаційній процедурі господарський суд розглядає скарги на дії (бездіяльність) ліквідатора та здійснює інші повноваження, передбачені цим Кодексом.

Таким чином, беручи до уваги вищевикладене, належна процесуальна поведінка задля забезпечення ефективного захисту прав скаржниці, про порушення яких вона стверджує в апеляційній скарзі, полягає в оскарженні нею дій ліквідатора, з якими вона не погоджується, тим більше, що можливість подання ОСОБА_1 відповідної скарги на дії ліквідатора арбітражного керуючого Бєлоусова Ігоря Валентиновича згідно з законодавством не ставиться в залежність від чинності постанови про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури, як і від мотивів ухвалення такої постанови.

Судом апеляційної інстанції також враховується, що скаржниця не позбавлена можливості захисту своїх прав і в межах розгляду судом справи про визнання недійсним правочину (договору дарування) з відчуження ОСОБА_3 нерухомого майна (квартири), належного на даний час ОСОБА_1 .

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні апеляційної скарги з підстав неналежного способу захисту ОСОБА_1 своїх прав.

При цьому, враховуючи те, що у даній справі оскарження постанови про визнання банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури не відповідає належним та ефективним способам захисту, апеляційна скарга, відповідно, не підлягає і розгляду по суті, адже обрання неналежного способу захисту вже є самостійною та достатньою підставою для її відмови.

Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 03.12.2020 у справі №5017/1221/2012 та від 18.05.2022 у справі №914/1191/20.

Отже, беручи до уваги неналежність та неефективність обраного ОСОБА_1 способу захисту, оцінка доводам апеляційної скарги, які стосуються суті вимог скаржниці, апеляційним господарським судом не надається, як не надається і оцінка протилежним до тверджень апелянта доводам арбітражного керуючого Бєлоусова Ігоря Валентиновича та Державного агентства України з питань кіно.

Крім того, з огляду на відмову у задоволенні апеляційної скарги, заява ОСОБА_8 про застосування строку позовної давності №03-21/05-39 від 24.02.2023 (вх.№18/23/Д3 від 27.02.2023) апеляційним господарським судом не розглядається.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

За умовами статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З огляду на викладене та враховуючи те, що твердження апелянта щодо порушення Господарським судом Херсонської області норм права при прийнятті оскаржуваної постанови від 22.12.2017 у справі №923/719/17 не знайшли свого підтвердження, підстав для скасування зазначеного судового акта суд апеляційної інстанції не вбачає.

Керуючись статтями 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, постанову Господарського суду Херсонської області від 22.12.2017 у справі №923/719/17 без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 29.03.2023.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя Н.С. Богацька

Суддя Г.П. Разюк