ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" березня 2023 р. Справа №914/1449/22

м. Львів

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії суддів:

Гриців В.М. (доповідач), Зварич О.В., Малех І.Б.

розглянув у порядку письмового провадження матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіон+» на рішення Господарського суду Львівської області (суддя Король М.Р.) від 26 вересня 2022 року у справі №914/1449/22 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеський хлібозавод №4» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіон+» про стягнення 227 242,29 грн

ВСТАНОВИВ:

27 жовтня 2022 року до Західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіон+» на рішення Господарського суду Львівської області від 26 вересня 2022 року у справі №914/1449/22.

Господарський суд Львівської області рішенням від 26 вересня 2022 року у справі №914/1449/22 позов задовольнив повністю, стягнув з Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіон+» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеський хлібозавод №4» 227 242,29 грн заборгованості та 3 408,63 грн судового збору.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Авіон+» просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 26 вересня 2022 року у справі №914/1449/22 та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеський хлібозавод №4» про стягнення 227 242,29 грн. Також скаржник просить відстрочити сплату судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Львівської області від 26 вересня 2022 року у справі №914/1449/22. Скаржник вказує на важкий фінансовий стан. Зазначає, що внаслідок окупації м. Херсон та Херсонської області, за попередніми підрахунками у зв`язку із втратою товарів, обладнання та іншого майна збитки Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіон+» склали понад п`ятсот мільйонів гривень. Товариство з обмеженою відповідальністю «Авіон+» припинило діяльність на тимчасово окупованих територіях у м. Херсон, Херсонській області та частині Миколаївської області, що потягло втрату більшої частини доходу.

Повний текст оскаржуваного рішення складено 26 вересня 2022 року та оприлюднено на сайті Судової влади України у Єдиному державному реєстрі судових рішень 04 жовтня 2022 року. Скаржник зазначає, що копію рішення Господарського суду Львівської області від 26 вересня 2022 року у справі №914/1449/22 отримав 05 жовтня 2022 року, вказану справу суд першої інстанції розглянув без виклику сторін. Апеляційна скарга надіслана до суду апеляційної інстанції 25 жовтня 2022 року.

Суддя-доповідач Західного апеляційного господарського суду Гриців В.М. ухвалою від 01 листопада 2022 року відмовила у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіон+» про відстрочення судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Львівської області від 26 вересня 2022 року у справі №914/1449/22, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіон+» на рішення Господарського суду Львівської області від 26 вересня 2022 року у справі №914/1449/22 залишила без руху та вказала надати суду докази сплати 5 112,94 грн судового збору.

Західний апеляційний господарський суд ухвалою від 28 листопада 2022 року поновив Товариству з обмеженою відповідальністю «Авіон+» строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Львівської області від 26 вересня 2022 року у справі №914/1449/22; відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіон+» на рішення Господарського суду Львівської області від 26 вересня 2022 року у справі №914/1449/22; зупинив дію рішення Господарського суду Львівської області від 26 вересня 2022 року у справі №914/1449/22 до завершення апеляційного провадження. Також, ураховуючи приписи ч. 13 ст. 8, ч. 10 ст. 270 ГПК та ціну позову у справі №914/1449/22 (менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб), суд ухвалив розглядати справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Ухвалу від 28 листопада 2022 року у справі №914/1449/22 суд надіслав позивачу на поштову та електронні адреси, а відповідачу на електронну адресу представника, який є підписантом апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Західний апеляційний господарський суд розглянув апеляційну скаргу, матеріали справи і вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні з огляду на таке.

Предметом розгляду у цій справі є вимога позивача стягнути з відповідача заборгованість за поставлений товар у розмірі 227 242,29 грн.

Згідно з наявними матеріалами справи, 01 червня 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Одеський хлібозавод №4» (далі - позивач, постачальник) та Товариство з обмеженою відповідальністю «Авіон+» (далі - відповідач, скаржник, покупець) уклали договір поставки №132 та протокол узгодження розбіжностей до договору.

Згідно п. 12.1 договір набирає чинності з 01 червня 2020 року і діє до 31 травня 2021 року. Додатковою угодою від 31 травня 2021 року до договору поставки №132 від 01 червня 2020 року сторони продовжили строк дії договору, зазначивши, що договір набирає чинності з 01 червня 2020 року і діє до 31 травня 2022 року, а в частині невиконаних зобов`язань сторін, що виникли на момент дії даного договору до їх повного виконання.

Відповідно до п. 2.1 на умовах цього договору постачальник зобов`язується поставити та передати у власність покупцеві товар на підставі замовлення останнього та у відповідності до специфікації, а покупець зобов`язується прийняти поставлений постачальником товар та оплатити його вартість у порядку і на умовах, погоджених сторонами у цьому договорі.

У п. 2.1. договору вказано, що право власності на товар переходить від постачальника до покупця в момент приймання товару покупцем від постачальника. Підтвердженням приймання товару є підписання сторонами (їх уповноваженими представниками) накладної, товарно-супровідної та транспортно-супровідної документації на товар.

У специфікаціями, які є додатками №1 до договору поставки №132 від 01 червня 2020 року зазначено перелік товару, який може бути поставлено покупцеві, а саме: хліб, батон, плетінка, круасан, рогалик, бублик, кекс, печиво в асортименті, - тобто хлібобулочні вироби.

Відповідно п. 8.1. договору покупець оплачує поставлений постачальником товар в такі строки:

8.1.1. по закінченню 30 (тридцяти) календарних днів з дати поставки товару постачальником;

8.1.3. строк оплати за поставлений товар може бути збільшений згідно умов цього Договору (на час виправлення недоліків в товаросупровідних документах тощо).

Пунктом 8.2. договору передбачено, що форма оплати - безготівковий розрахунок. Оплата вартості Товару здійснюється в національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок постачальника, що зазначений у реквізитах сторін договору. Днем здійснення платежу вважаться день списання належних до сплати сум з банківського рахунка покупця на рахунок постачальника. Сторони можуть застосовувати інші способи розрахунків, передбачені чинним законодавством України.

Відповідно до п. 8.6. договору, загальна ціна договору складається з сум поставленого постачальником та прийнятого покупцем товару на умовах цього договору (за винятком повернутого), зазначених у видаткових накладних, які підписані уповноваженими представниками сторін.

Розділом 11 договору регулюється настання форс-мажору:

11.1. Сторони не несуть відповідальності за невиконання договірних зобов`язань по даному договору, якщо це сталося в результаті впливу обставин непереборної сили (форс-мажор).

11.2. Непереборною силою сторони вважають обставин непереборної за наявних умов сили, дія якої може бути викликана винятковими погодними умовами і стихійним лихом (ураган, буря, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, землетрус, пожежа, просідання і зсув ґрунту, замерзання моря, закриття морських проток, які трапляються на звичайному морському шляху між портами відвантаження і вивантаження, інше стихійне лихо) або непередбаченими ситуаціями, що відбуваються незалежно від волі і бажання сторін (війна, блокада, страйк, аварія, комп`ютерні віруси, хакерські атаки), що призводять до порушення умов укладених контрактів (форс-мажор).

11.3. Сторона, яка не може виконати зобов`язання в результаті дії форс-мажору, зобов`язана в письмовій формі повідомити про це іншій стороні протягом 7 (семи) календарних днів. Виконання такої стороною зобов`язань за договором відкладається до тих пір, поки не зникнуть обставини непереборної сили. Якщо такі обставини тривають довше одного місяця, кожна Сторона має право розірвати Договір, і жодна з них не має права вимагати від іншої сторони відшкодування збитків. Свідоцтво (довідка) Торгово-промислової палати або іншого, спеціально для цього уповноваженого органу, є належним доказом наявності обставин непереборної сили та тривалості їх дії.

В апеляційній скарзі відповідач вказує, що Господарський суд Львівської області не з`ясував усіх обставин, що мають значення та порушив норми матеріального права при ухваленні рішення від 26 вересня 2022 року у справі №914/1449/22.

Скаржник вказує, що позивачем на підтвердження наявності заборгованості до позовної заяви долучено копії товарно-транспортних накладних, які підписані не уповноваженими представниками відповідача та невідомими для відповідача особами. На долучених до матеріалів справи копіях товарно-транспортних накладних відсутнє посилання на посаду особи, яка ніби то приймала товар та не вказано прізвище, ім`я та по-батькові осіб, які ніби то приймали товар від імені відповідача. Крім цього, до матеріалів позовної заяви не додано жодного документа (довіреності, договору тощо), які б підтверджували повноваження осіб, які підписували товарно-транспортні накладні на отримання товарів, відсутній також запис про реквізити документів на підставі чого невідомі особи приймали товар (довіреність, наказ і т.д.). Вважає, що товарно-транспортні накладні, не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей. Обставини придбання тa продажу підтверджуються видатковими накладними. Однак, Позивачем до матеріалів справи не додано жодної видаткової накладної на підтвердження здійснення спірних поставок та відповідно переходу права власності на товар до відповідача.

Скаржник зазначає , що Торгово-промислова палата України (надалі за текстом - ТПП) 24 лютого 2022 року на підставі ст. 14, ст. 141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» та Статуту ТПП засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилини 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Відповідно до вищенаведеного листа ТПП: «ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили)».

Відповідач повністю втратив контроль над офісними та складськими приміщенням, що знаходиться у м. Херсон та не має доступу ні до орендованих, ні до власних приміщень, господарську діяльність на окупованих територіях не здійснює. Також, відповідачем виявлено факти розкрадання невідомими особами товарів та обладнання, яке зберігалось у складських приміщеннях та магазинах товариства. За цими фактами подано відповідні заяви про злочин в органи Національної поліції України та відкрито відповідне кримінальне провадження.

Резюмуючи, скаржник стверджує, що не має доступу до документів первинного бухгалтерського обліку та доступу до серверів Товариства та не підтверджує отримання товару від позивача на вказану у позовній заяві суму. Так, зокрема, викрадення товарів Відповідача та відсутність доступу до первинних документів та баз даних, щодо здійснення Відповідачем господарської діяльності на території південних областей України пов`язане безпосередньо із початком воєнних дій та окупацією військами російської федерації південних територій України. Вказані обставини підтверджують настання форс-мажорних обставин щодо можливості підтвердження заборгованості Відповідача та можливості оплачувати придбаний товар.

Заперечень чи відзиву на апеляційну скаргу від позивача до суду не надходило.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з статтею 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

За визначенням частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Реалізація суб`єктами господарювання товарів негосподарюючим суб`єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 1 статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За приписами статті 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Частинами 1-2 ст. 692 ЦК України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами ч. 1 ст. 193 ГК України, з якими кореспондується ч. 1 ст. 526 ЦК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 8 ст. 19 ГКУ усі суб`єкти господарювання, відокремлені підрозділи юридичних осіб, виділені на окремий баланс, зобов`язані вести первинний (оперативний) облік результатів своєї роботи, складати та подавати відповідно до вимог закону статистичну інформацію та інші дані, визначені законом, а також вести (крім громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які провадять господарську діяльність і зареєстровані відповідно до закону як підприємці) бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно із законодавством.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Як визначено ч. 1, 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Залежно від характеру господарської операції та технології обробки облікової інформації до первинних документів можуть включатися додаткові реквізити (печатка, номер документа, підстава для здійснення операції тощо).

Аналогічний перелік обов`язкових реквізитів первинного документа зазначено і в п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995р.

Згідно з ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Щодо твердження скаржника, що товарно-транспортні накладні, не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей, то пунктом 1.1. Інструкції про порядок заповнення, застосування спеціалізованої товарно-транспортної накладної на відпуск хлібобулочних виробів, затвердженої наказом Міністерства аграрної політики України №153 від 06.06.2001р. визначено, що товарно-транспортна накладна за формою № 1-ТТН (хліб) - це єдиний первинний документ, який є підставою для списання товарно-матеріальних цінностей підприємством, що здійснило їх відпуск, для дозволу на вивіз їх з території підприємства-постачальника, для оприбуткування їх підприємством-одержувачем, а також для складського, оперативного і бухгалтерського обліку товарно-матеріальних цінностей у межах України. Вона оформлюється виробником на кожний рейс автомобіля і для кожного вантажоодержувача окремо.

За загальним правилом, обов`язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому, доказування полягає не лише у поданні доказів, а й у доведенні їх переконливості (відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.11.2018 у справі №910/17819/17). Доводи скаржника зводяться до незгоди з долученими позивачем до матеріалів справи товарно-транспортними накладними, зокрема, твердженням щодо підписання їх не уповноваженими представниками відповідача та невідомими для відповідача особами, а також тим, що відповідач, місцезнаходження якого у м. Львові не має доступу до документів первинного бухгалтерського обліку та доступу до серверів Товариства та у зв`язку з цим не підтверджує отримання товару від позивача на вказану у позовній заяві суму.

Суд констатує, що в матеріалах справи відсутні будь-які документи, що підтверджують звернення відповідача до позивача з вимогою надати на його погляд належним чином оформлені документи, зокрема і видаткові накладні, враховуючи, що договір поставки №132 укладено 01 червня 2020 року (за півтора року до моменту виникнення заборгованості). Також, відсутні документи, які підтверджують відмову відповідача від договору, повернення отриманого товару чи вчинення інших дій, які б могли свідчити про невиконання позивачем своїх зобов`язань за договором поставки у повному обсязі

Ураховуючи наведене, колегія суддів Західного апеляційного господарського суду погоджується з висновками Господарського суду Львівської області про те, що товарно-транспортні накладні, наявні в матеріалах справи є належними доказами, що підтверджують поставку позивачем товару (хлібобулочних виробів) та прийняття його відповідачем на загальну суму 227 242,29 грн.

Стосовно посилання відповідача на лист Торгово-промислової палати України, то суд звертає увагу на те, що, посилаючись на форс-мажор, як на підставу для звільнення від відповідальності, стороні потрібно довести, як саме форс-мажор вплинув на виконання зобов`язання. Одного лише посилання на наявність форс-мажору є недостатнім, оскільки суд має досліджувати докази в сукупності. Верховний Суд у справі № 922/2394/21 (постанова від 14.06.2022) вказав, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку. Таких висновків дотримується і Верховний Суд у постанові від 16.07.2019 у справі №917/1053/18 та у постанові від 09.11.2021 у справі №913/20/21.

Тому, введення воєнного стану на території України та окупація частини її території не є імперативною підставою для звільнення всіх боржників від відповідальності за прострочення виконання зобов`язання за час існування форс-мажорних обставин. У кожному конкретному випадку у конкретних відносинах боржник має довести безпосередній вплив непереборної обставини на можливість виконання ним зобов`язання.

Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору. В матеріалах справи відсутні докази дотримання порядку повідомлення позивача відповідачем про виникнення форс-мажору та, як наслідок, неможливість своєчасної оплати товару, згідно п. 11.3 договору поставки №132 від 01 червня 2020 року.

Щодо виявлення відповідачем фактів розкрадання невідомими особами товарів та обладнання, яке зберігалось у складських приміщеннях та магазинах товариства, за якими подано відповідні заяви про злочин в органи Національної поліції України та відкрито відповідне кримінальне провадження, суд зазначає, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні. Проте, ці обставини жодним чином не можуть впливати на обов`язки відповідача перед позивачем за договором поставки. Звернення до правоохоронних органів щодо викрадення товарно-матеріальних цінностей не засвідчує факту втрати саме продукції, поставленої позивачем.

Згідно із частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 1 статті 77 ГПК України встановлено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення Господарського суду Львівської області від 26 вересня 2022 року у справі №914/1449/22 ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги цього висновку не спростовують.

За приписами частин 4 і 5 статті 240 ГПК України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду Львівської області від 26 вересня 2022 року у справі №914/1449/22 залишити без змін, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіон+» без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття.

Повний текст постанови складено 22 березня 2023 року.

Суддя В.М. Гриців

Суддя О.В. Зварич

Суддя І.Б. Малех