ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" березня 2023 р. Справа№ 910/12450/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Шапрана В.В.

за участю секретаря судового засідання: Прокопенко О.В.

учасники справи:

від позивача: не з`явився

від відповідача: Свистун Ю.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Бутікова Фармацевтична Компанія "Салютаріс"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 30.01.2023

у справі №910/12450/22 (суддя Андреїшина І.О.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Чистікової Олени Ігорівни

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Бутікова Фармацевтична Компанія "Салютаріс"

про стягнення 390 306,53 грн

УСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Чистікова Олена Ігорівна звернулась до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Бутікова Фармацевтична Компанія "Салютаріс" про стягнення заборгованості за договором поставки № 09/07/2019 від 09.07.2019 у розмірі 390 306,53 грн, яка складається із суми інфляційних втрат - 184 360,69 грн, 187 329,26 грн - суми штрафних санкцій та трьох відсотків річних - 18 616,26 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.01.2023 у справі 910/12450/22 позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Бутікова Фармацевтична Компанія "Салютаріс" на користь Фізичної особи-підприємця Чистікової Олени Ігорівни 3% річних у розмірі 18 616 грн 26 коп., інфляційні втрати в розмірі 184 360 грн 69 коп., пеню у розмірі 93 664 грн 63 коп. та 4 484 грн 60 коп. витрат на сплату судового збору.

Рішення мотивоване тим, що факт прострочення виконання відповідачем зобов`язання за договором щодо здійснення оплати за поставлений товар, встановлений договором, належним чином доведений, підтверджений матеріалами справи. Судом перевірено розрахунок позивача 3 % річних та інфляційні втрати, враховуючи відсутність контррозрахунку відповідача, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3 % річних в розмірі 18 616,26 грн та інфляційних втрат в розмірі 184 360,69 грн. Суд, здійснивши перерахунок нарахованої до стягнення суми пені у розмірі 187 329,26 грн, визнав його арифметично вірним. Разом із тим суд дійшов висновку про можливість зменшення розмірі пені до 50%.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Бутікова Фармацевтична Компанія "Салютаріс" подало апеляційну скаргу, у якій просило суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 30.01.2023 у справі 910/12450/22 і прийняти нове судове рішення про часткове задоволення позову Фізичної особи-підприємець Чистікової Олени Ігорівни про стягнення заборгованості зі зменшенням штрафних санкцій, у тому числі 3% річних та інфляційних витрат на 90% (дев`яносто відсотків), судові витрати (судовий збір) покласти на позивача відповідно до вимог чинного законодавства.

Апеляційна скарга обґрунтована зокрема наступним. На думку апелянта, місцевим господарським судом необґрунтовано було задоволено позовні вимоги. Апелянт указує на те, що судом не було взято до уваги в повному обсязі аргумент відповідача щодо скрутного фінансового становища та збитковості, які були викликані причинами, що не залежали від нього.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.03.2023 клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Бутікова Фармацевтична Компанія "Салютаріс" про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 30.01.2023 у справі №910/12450/22 задоволено, поновлено пропущений строк на апеляційне оскарження, зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 30.01.2023 у справі №910/12450/22, розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Бутікова Фармацевтична Компанія "Салютаріс" на рішення Господарського суду міста Києва від 30.01.2023 у справі №910/12450/22 призначено на 29.03.2023.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом установлено, що 09 липня 2019 року між Фізичною особою-підприємцем Чистікової Оленою Ігорівною та Товариством з обмеженою відповідальністю "Бутікова Фармацевтична Компанія "Салютаріс" був укладений договір поставки № 09/07/2019, за умовами якого ФОП Чистікова О.І. взяла на себе обов`язок поставляти і передавати у власність відповідачу товар - біологічно активну добавку рослинного походження "Цертамен", що не є лікарським засобом, а товариство - прийняти та оплатити вказану продукцію.

У пункті 3.1. вказаного правочину визначено, що поставка товару здійснюється окремими партіями на підставі замовлень, направлених Товариством на адресу Підприємця, виходячи з наявності відповідного асортименту товару на складі позивача. Протягом трьох годин з моменту отримання замовлення Підприємець зобов`язався надавати підтвердження виконання замовлення.

Пунктом 3.2. договору сторони дійшли згоди про те, що замовлення Товариство оформлює у вигляді погодженої сторонами специфікації і направляє його в письмовій формі уповноваженому представнику позивача через: електронну пошту, факсимільним зв`язком або в інший зручній для сторін формі.

Відповідно до пункту 3.7. спірного правочину право власності на поставлений товар переходить від позивача до відповідача з моменту фактичної передачі товару, яким є підписання накладної повноважним представником Товариства. Датою поставки вважається дата фактично доставленого замовлення.

Як передбачено підпунктом 2.3.1. пункту 2.3. вказаної угоди сторони зобов`язалися проводити звірку взаємних розрахунків і підписувати акти звірки не рідше одного разу на квартал. Дані, підтверджені сторонами у вказаному акті, є підставою для остаточних взаєморозрахунків.

Згідно з підпунктом 4.2.1. пункту 4.2. цієї угоди сто відсотків вартості відповідної партії товару сплачується протягом шістдесяти календарних днів із дня підписання уповноваженим представником товариства видаткової накладної на товар (з моменту фактичної поставки товару відповідачу).

Даний договір набрав чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення підписів печатками сторін з строком дії в один календарний рік. Дія цього правочину автоматично продовжується на кожен наступний рік на тих самих умовах, якщо не пізніше ніж за двадцять днів до його закінчення будь-яка із сторін письмово не заявить про його припинення. Дострокове розірвання цього правочину в односторонньому порядку можливе за ініціативою однієї із сторін, у випадку письмового повідомлення, направленого іншій стороні, не пізніше ніж за чотири календарні тижні до дати його розірвання. Усі зміни і доповнення до цього правочину укладаються в письмовій формі й оформлюються додатковими договорами, що є невід`ємними частинами цієї угоди (пункти 7.1.-7.3. договору).

У провадженні Господарського суду міста Києва перебувала справа №910/735/22 за позовом Фізичної особи - підприємця Чистікової Олени Ігорівни до Товариства з обмеженою відповідальністю "Бутікова фармацевтична компанія "Салютаріс" про стягнення заборгованості за договором поставки від 9 липня 2019 року № 09/07/2019 у розмірі 1 046 104,52 грн, з яких: 1 011 168,00 грн основного боргу, 6 454,78 грн інфляційних втрат та 28 481,74 грн пені.

Рішенням Господарського суду міста Києва у справі №910/735/22 від 06.07.2022 позов задоволено повністю; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Бутікова фармацевтична компанія "Салютаріс" на користь Фізичної особи - підприємця Чистікової Олени Ігорівни 1011168 грн 00 коп. основного боргу, 6 454 грн 78 коп. інфляційних втрат, 28 481 грн 74 коп. пені.

18.08.2022 Господарським судом міста Києва у справі № 910/735/22 видано наказ.

25.08.2022 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Мельниченком Костянтином Павловичем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №69726670.

25.08.2022 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Мельниченком Костянтином Павловичем було винесено постанову про арешт коштів боржника в межах виконавчого провадження ВП №69726670.

25.08.2022 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Мельниченком Костянтином Павловичем було винесено постанову про звернення стягнення на майно (кошти) боржника в межах виконавчого провадження ВП №69726670.

26.08.2022 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Мельниченком Костянтином Павловичем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №69726670.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач стверджує, що відповідач, отримавши товар згідно договору поставки, не виконав взяті на себе зобов`язання щодо його оплати в строк, передбачений умовами договору та навіть після рішення суду, аж до моменту примусового виконання рішення суду в рамках виконавчого провадження ВП №.08.2022 не виконував покладені на нього зобов`язання.

Позивач у позовній заяві зазначає, що лише в результаті здійснення звернення стягнення на майно (кошти) боржника в рамках виконавчого провадження ВП №69726670 відповідно до наказу у справі № 910/735/22 позивач отримав заборгованість за поставлений товар (основну суму заборгованості) та штрафні санкції, розраховані до моменту 06 січня 2022 року (звернення позивача до суду у справі № 910/735/22).

У зв`язку з тим, що відповідач порушив умови договору, несвоєчасно розрахувавшись за отриманий товар, позивачем нараховано суму інфляційних втрат - 184 360,69 грн, 187 329,26 грн - суми штрафних санкцій та трьох відсотків річних - 18 616,26 грн.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. (ч. 2 ст. 509 ЦК України)

За приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України (далі - ГК України), господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно статті 175 ГК України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом.

Згідно зі статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не установлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не установлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Так, відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до положення частини 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Судом установлено, що рішенням Господарського суду міста Києва у справі №910/735/22 від 06.07.2022 позов задоволено повністю; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Бутікова фармацевтична компанія "Салютаріс" на користь Фізичної особи - підприємця Чистікової Олени Ігорівни 1011168 грн 00 коп. основного боргу, 6 454 грн 78 коп. інфляційних втрат, 28 481 грн 74 коп. пені.

Відповідно до частини 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої установлено ці обставини, якщо інше не установлено законом.

Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність установлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Судове рішення у справі № 910/735/22 не може бути поставлене під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі, не можуть йому суперечити, а тому факт невиконання відповідачем умов договору, порядку розрахунків між сторонами та розміру заборгованості мають преюдиційне значення.

Зокрема, у рішенні Господарського суду міста Києва у справі №910/735/22 від 06.07.2022 судом установлено, що загальна сума основного боргу відповідача за вказаним договором поставки, яка складає 1 011 168,00 грн, підтверджується матеріалами справи і на момент прийняття рішення останній не надав документи, які свідчать про погашення цієї заборгованості, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимог Товариства про стягнення зазначеної суми основного боргу.

Згідно з ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не установлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Суд зазначає, що факт прострочення виконання відповідачем зобов`язання за договором щодо здійснення оплати за поставлений товар, встановлений договором, належним чином доведений, підтверджений матеріалами справи та не заперечується відповідачем у відзиві на позовну заяву.

Так, згідно ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення інфляційних втрат у розмірі 184360,69 грн та 3% у розмірі 18616,26 грн, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до частини 2 статті 251 ЦК України терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина 2 статті 252 ЦК України).

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно з частиною 1 статті 255 ЦК України, якщо строк установлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.

Щодо втрат від інфляції, суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів унаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При цьому індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Указана позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 № 904/7401/16.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог и в частині стягнення з відповідача 3 % річних в розмірі 18 616,26 грн та інфляційних втрат в розмірі 184360,69 грн.

Стосовно вимоги про стягнення пені у розмірі 187329,26 грн, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Згідно з частиною 3 вищезазначеної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Приписами статті 230 ГК України установлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до частини 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не установлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно статей 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

У випадку порушення відповідачем строків та/або порядку оплати по договору, він сплачує позивачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми заборгованості за кожен день прострочення (пункт 5.6. договору).

Отже, вимоги позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 187 329,26 грн є обґрунтованими.

Під час розгляду справи місцевим господарським судом відповідачем було заявлено клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій до 90%.

Згідно із статтею 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (частина третя статті 551 ЦК України).

При цьому, ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

Зі змісту зазначених норм убачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо. Тлумачення вказаних норм свідчить, що закон не передбачає вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них. Таку правову позицію викладено у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 15.02.2018 у справі №467/1346/15-ц, від 04.04.2018 у справі №367/7401/14-ц та від 26.09.2018 у справі №752/15421/17. Обидва кодекси містять норми, які дають право суду зменшити розмір обрахованих за договором штрафних санкцій, але ГК України вказує на неспівмірність розміру пені з розміром збитків кредитора, як на обов`язкову умову, за наявності якої таке зменшення є можливим, тоді як ЦК виходить з того, що підставою зменшення можуть бути й інші обставини, які мають істотне значення (п.28 постанови Верховного Суду від 14.07.2021 у справі №916/878/20).

Відповідач зазначає, що повністю виконав свої зобов`язання за договором, і своїми діями не заподіяв позивачеві жодних збитків. Несвоєчасна оплата за поставлений товар була зумовлена причинами, які не залежали від волі відповідача.

Згідно з правовою позицією, викладеною у рішенні Конституційного Суду України №7- рп/2013 від 11.07.2013, наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення, оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

При цьому слід ураховувати, що правила ст.551 ЦК України та ст.233 ГК України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.

Неустойка не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Зазначені норми законодавства ставлять право суду на зменшення неустойки в залежність від співвідношення її розміру і збитків.

Зменшення суми неустойки є правом, а не обов`язком суду, яке може бути реалізовано ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів (позиція Верховного Суду, викладена в постановах від 01.08.2019 у справі № 922/2932/18, від 08.10.2019 у справі № 922/2930/18, від 08.10.2019 у справі № 923/142/19, від 09.10.2019 у справі №904/4083/18).

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права (ч. 6 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Згідно ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Тож суд враховує висновки Великої Палати викладені у постанові Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18, згідно із яким Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити загальний розмір пені, штрафу та відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

З огляду на господарську діяльність відповідача, причини неналежного виконання відповідачем зобов`язання щодо своєчасної оплати і його ступінь вини, відсутність у матеріалах справи доказів понесення позивачем збитків внаслідок прострочення оплати, дотримуючись принципу збалансованості інтересів сторін суд вважає, що стягнення з боржника штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних не може бути джерелом збагачення кредитора.

Враховуючи наведене вище, а також зважаючи на те, що не усі аргументи, викладені відповідачем у клопотанні про зменшення розміру пені, 3 відсотків річних та інфляційних, підтверджуються відповідними доказами, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про можливість зменшення розміру пені до 50%, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає пеня у розмірі 93664,63 грн.

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтями 78, 79 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь установленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На підставі наявних матеріалів справи колегія суддів встановила, що обставини, на які посилається скаржник - ТОВ "Бутікова Фармацевтична Компанія "Салютаріс", у розумінні статті 86 ГПК України не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення Господарського суду міста Києва від 30.01.2023 у справі 910/12450/22, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Ураховуючи наведене, рішення Господарського суду міста Києва від 30.01.2023 у справі 910/12450/22 відповідає матеріалам справи, є законним та обґрунтованим, підстави, передбачені ст.ст. 277-278 ГПК України для його скасування, відсутні.

Керуючись ст. 129, 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Бутікова Фармацевтична Компанія "Салютаріс" на рішення Господарського суду міста Києва від 30.01.2023 у справі 910/12450/22 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду м. Києва від 30.01.2023 у справі 910/12450/22 залишити без змін.

Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 30.01.2023 у справі 910/12450/22.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Бутікова Фармацевтична Компанія "Салютаріс".

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 04.04.2023.

Головуючий суддя В.В. Андрієнко

Судді С.І. Буравльов

В.В. Шапран