ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"28" березня 2023 р. Справа №918/847/22

Господарський суд Рівненської області у складі судді Н.Церковної при секретарі судового засідання І.Гусевик, розглянувши матеріали справи про неплатоспроможність боржника - фізичної особи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

В засіданні приймали участь:

арбітражний керуючий - Мельник І.А.

АТ КБ "ПриватБанк"- Сергач А.В.

АТ "Ощадбанк"- Демчук Ю.М.

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2022 року до Господарського суду Рівненської області звернулась гр. ОСОБА_1 із заявою про неплатоспроможність боржника - фізичної особи, в якій просила прийняти до розгляду та відкрити провадження у справі про її неплатоспроможність в порядку, передбаченому положеннями Кодексу України з процедур банкрутства.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 17.10.2022 року заяву ОСОБА_1 про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність залишено без руху. Зобов`язано ОСОБА_1 протягом 10-и днів з дня вручення ухвали про залишення заяви без руху подати до суду докази авансування боржником на депозитний рахунок суду винагороди керуючому реструктуризацією за три місяці виконання повноважень - 39 000,00 грн.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 01.11.2022 року прийнято заяву ОСОБА_1 про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність до розгляду. Підготовче засідання призначено на 16 листопада 2022 року.

Ухвалою від 16.11.2022 року відкрито провадження у справі про неплатоспроможність боржника ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) , введено процедуру реструктуризації боргів боржника, введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, призначено керуючим реструктуризацією - арбітражного керуючого Мельник Ірину Анатоліївну, оприлюднено на офіційному веб-сайті повідомлення про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 .

09 грудня 2021 року від ОСОБА_2 , на адресу суду надійшла заява про визнання грошових вимог до боржника в сумі 548 529,00 грн.

21 грудня 2022 року від Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі філії Рівненського обласного управління АТ "Ощадбанк", на адресу суду надійшла заява про визнання грошових вимог до боржника в сумі 68 923,31грн.

Ухвалами суду вищезазначені заяви прийняті до розгляду та призначені до розгляду в попередньому судовому засіданні на 25 січня 2023 року.

Ухвалою суду від 25.01.2023 року визнано вимоги кредиторів та призначено судове засідання, на якому буде розглянуто погоджений кредиторами план реструктуризації боргів або прийнято рішення про перехід до процедури погашення боргів чи про закриття провадження у справі 15 лютого 2023 року.

Ухвалою суду від 14.02.2023 року прийнято до розгляду заяву АТ КБ "ПриватБанк" про грошові вимоги до боржника. Розгляд вказаної заяви призначено в судовому засіданні на 14 березня 2023 року.

15 лютого 2023 року розгляд підсумкового засідання відкладено до 14.03.2023 року.

14 березня 2023 року керуючим реструктуризацією подано суду повідомлення про результати розгляду заяви з грошовими вимогами АТ КБ "ПриватБанк".

Ухвалою суду від 14.03.2023 року розгляд справи відкладено до 28.03.2023 року.

В судовому засіданні 28.03.2023 року заслухавши пояснення представника АТ КБ "ПриватБанк" та керуючого реструктуризацією судом встановлено наступне.

Між ОСОБА_1 (далі за текстом Позичальник або Боржник) із ЗАТ КБ «Приватбанк» правонаступником якого є АТ КБ ПриватБанк (далі за текстом Банк або Кредитор) 21 липня 2008 року було укладено Договір про надання кредиту №ROZOGA від 21.07.2008 року, відповідно до якого Боржник отримав кредит в розмірі 27 964,40 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідно до укладеного договору Банком було виконано свої зобов`язання та надано Позичальнику кредит на суму 27 964,40 доларів США, з яких кредит Позичальником отриманий в розмірі 23 тис. доларів США, решта суми направлені на оплату винагороди та страхових платежів (п.8.1 Договору).

Умови кредитного договору №ROZOGA від 21.07.2008 року Боржником не виконувались, грошові кошти вчасно не повертались, у зв`язку із чим Банк був змушений звернутись до Здолбунівського районного суду Рівненської області із позовною заявою про стягнення заборгованості, яка була визначена станом на 18.05.2010 року та становила 32573,97 доларів США, що за курсом НБУ на 17.05.2010року - 258 178,03грн.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 05.10.2010 року по справі № 2-1181/10 позов Банку було задоволено повністю.

Заявник посилається на ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Та зазначає, що факти, установлені у прийнятих раніше судових рішеннях, мають для суду преюдиціальний характер. Преюдиціальність означає обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі, для суду при розгляді інших справ (постанова КГС ВС від 26.11.2019 по справі №922/643/19).

Таким чином, факти укладання договору, невиконання умов договору з боку Боржника та право АТ КБ «ПриватБанк» на стягнення заборгованості встановлено вищезазначеним.

Грошові вимоги АТ КБ ПриватБанк до ОСОБА_1 складають 238 168,56 доларів США, що за офіційним курсом НБУ (курс НБУ станом на 27.01.2023 року 36,5686) становить 8 709 490, 80 гривень з яких:

- Заборгованість за наданим кредитом (тілом кредиту) - 23 942,51 доларів США, що становить 875 544, 07 гривень;

- Заборгованість за процентами - 37 731,21 доларів США, що становить 1 379 777, 53 гривень;

- Заборгованість з комісіі - 9 970,61 доларів США, що становить 364 611, 25 гривень;

- Заборгованість по пені - 166 524,23 доларів США, що становить 6 089 557, 96 гривень;

-Судовий збір, стягнутий рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 05.10.2010 року по справі № 2-1181/10 - 1 820,00 гривень.

Розрахунок заборгованості та виписки по рахункам додаються.

Також, заявник зазначив, що 21.07.2008 року між ПАТ КБ ПриватБанк та ОСОБА_1 було укладено договір Іпотеки б/н, посвідчений приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу Рівненської області Банацькою Л.І., реєстровий 1508 (надалі - Договір іпотеки) предметом якого є передача в іпотеку Банку нерухоме майно - двокімнатна квартира, загальною площею 100,10 кв.м., житлова- 25,90 кв.м., яка належить Іпотекодавцю на праві власності, на підставі свідоцтва про право власності БН від 26.10.2006 року, розташована за адресою: АДРЕСА_2 та забезпечує виконання зобов`язань ОСОБА_1 за Кредитним договором ROZOGA по всім зобов`язанням перед Банком, що випливають з Кредитного договору, у відповідності до п. 33.2 Договору Іпотеки (копія Договору додається).

Таким чином, вимоги АТ КБ ПриватБанк є забезпеченими іпотекою згідно Договору Іпотеки.

При цьому, керуючий реструктуризацією за результатом розгляду заяви з грошовими вимогами АТ КБ ПриватБанк визнає їх частково в розмірі 247 220 грн. 49 коп. як вимоги забезпеченого кредитора.

Також визнається вимога банку в розмірі 1 820 грн. 00 коп. та включенню до Реєстру вимог кредиторів у справі № 918/847/22 про неплатоспроможність ОСОБА_1 як вимоги 2 (другої) черги задоволення.

Розглядаючи дані вимоги, господарський суд виходив з наступного.

За приписами ст. 113 Кодексу України з процедур банкрутства (далі по тексту Кодекс) провадження у справах про неплатоспроможність боржника - фізичної особи, фізичної особи - підприємця здійснюється в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб, з урахуванням особливостей, встановлених цією Книгою.

Відповідно до 6 ст. 119 Кодексу з метою виявлення всіх кредиторів здійснюється офіційне оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність боржника у порядку, визначеному цим Кодексом.

Повідомлення про відкриття провадження у справі про банкрутство було опубліковано 21 листопада 2022 року на офіційному сайті Вищого господарського суду України під номером 69567, що доступне для перегляду за посиланням http://vgsu.arbitr.gov.ua/pages/158/?d=69567&v =e4c0f512e3&t=6

Згідно до п. 1 ст. 122 Кодексу визначено, що подання кредиторами грошових вимог до боржника та їх розгляд керуючим реструктуризацією здійснюються в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб.

Пунктом 1 ст. 45 Кодексу визначено, що конкурсні кредитори за вимогами, що виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство. Відлік строку на заявлення грошових вимог кредиторів до боржника починається з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.

03 лютого 2023 року кредитором АТ КБ «Приватбанк» подана до господарського суду Рівненської області відповідну заяву.

Статтею 116 ГПК України визначено, що перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Строк, обчислюваний роками, закінчується у відповідні місяць і число останнього року строку. Строк, обчислюваний місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця строку. Якщо закінчення строку, обчислюваного місяцями, припадає на такий місяць, що відповідного числа не має, строк закінчується в останній день цього місяця. Якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

Враховуючи дане, згідно до вимог п. 1 ст. 45 та п. 1 ст. 122 Кодексу кредитором було подано дану письмову заяву з грошовими вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, з пропуском встановленого строку, який розпочав свій відлік з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство, та закінчився 21 грудня 2022 року (включно).

Відповідно до п. 5 ст. 45 Кодексу розпорядник майна не пізніше ніж на 10 день з дня закінчення встановленого частиною першою цієї статті строку з урахуванням результатів розгляду вимог кредиторів боржником повністю або частково визнає їх або відхиляє з обґрунтуванням підстав визнання чи відхилення, про що письмово повідомляє заявників і господарський суд, а також подає до суду письмовий звіт про надіслані всім кредиторам боржника повідомлення про результати розгляду грошових вимог та їх отримання кредиторами разом з копіями повідомлень про вручення поштового відправлення та описів вкладення у поштове відправлення або інших документів, що підтверджують надсилання повідомлення кредиторам.

Заява АТ КБ «Приватбанк» мотивована тим, що ОСОБА_1 було отримано кредитні кошти в сумі 27 964,40 дол. США, які позичальник зобов`язувався повернути у строки до 21.07.2023 року зі сплатою 15,00 % річних. На підтвердження обставин викладених в заяві кредитор надає: копію кредитного договору № ROZOGA від 21.07.2008 року, докази видачі кредитних коштів, інформацію про загальну вартість предмету іпотеки на дату укладення договору, копію графіку погашення кредиту, копію договору іпотеки квартири від 21.07.2007 року, копію рішення Здолбунівського районного суду Рівненській області від 05.10.2010 року по справі № 2-1181/10, розрахунок заборгованості за кредитним договором № ROZOGA від 21.07.2008 року станом на 16.11.2022 року, виписка щодо погашення кредиту за період з 21.07.2008 року по 16.11.2023 року, та інші.

Статтею 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

У свою чергу докази відповідно до ст. ст. 76-79 ГПК України повинні бути належними на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення;

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються;

Достовірними створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено судом вище по тексту між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «Приватбанк» правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» 21 липня 2008 року було укладено договір про надання кредиту №ROZ0GA, відповідно до якого ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 27964,40 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 21.07.2023 року. Відповідно до укладеного договору Банком було виконано свої зобов`язання та надано відповідачу кредит на суму 27964,40 доларів США, з яких кредит наданий боржнику в розмірі 23 000,00 дол. США, решта суми направлені були на оплату винагороди та страхових платежів ( п.8.1 Договору).

Згідно до п. 3.1 даного Кредитного договору за користування кредиту у період з дати списання коштів із кредитного рахунку до дати погашення кредиту позичальником щомісяця в період сплати сплачує відсотки і розмірі, зазначеному в п. 8.1 змінної частини договору.

Для погашення заборгованості за даними Договором, у тому числі винагороди й відсотків за користування кредиту, позичальник надає банку кошти на рахунки передбачені в п. 1.2 даного Договору для зарахування коштів. Банк здійснює погашення заборгованості за кредитором у порядку зазначеному в п. 5.3 даного Договору (п. 3.4 даного Договору).

Пунктом 3.5 даного Договору банк надає позичальнику кредит на цілі, відмінні від сплати страхових платежів, у межах суми, призначених для цих цілей згідно до п. 8.1 Договору.

Відповідно до п. 8.1 даного Договору банк зобов`язувався надати позичальникові кредитні кошти на строк з 21.07.2008 року по 21.07.2023 рік включно, у вигляді не поновлювальна лінія у розмірі 27 964,40 дол. США на наступні цілі: у розмірі 23 957,15 дол. США на споживчі цілі з них 23 000,00 дол. США на споживчі цілі, шляхом видачі готівки через касу, а також у розмірі 690,00 дол. США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 146,67 дол. США для сплати страхового платежу страхування майна за договором страхування майна на перший рік дії кредиту, 120,48 дол. США для сплати особистого страхування за договором особистого страхування на першій рік дії кредиту, а також у розмірі 4 0007,25 дол. США на сплату страхового платежу у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розміри 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредит, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту щомісячно в період сплати, винагороду за резервування ресурсів у роз мірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно до п. 7.2 даного Договору. Період сплати вважається з 20 по 25 число кожного місяця.

Погашення заборгованості за цим договором мало здійснюється в наступному порядку: щомісячно в період сплати позичальник повинен надати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 409,21 дол. США згідно до Графіку погашення кредиту (додаток №2 до Кредитного договору) для погашення заборгованості за Кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, комісії.

Пунктом 8.3 даного Договору визначалося, що забезпечення виконання позичальником зобов`язання за даним Договором виступає іпотека квартири (2-кімнатка квартира загальною площею 100,10 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ), а також всі інші види застави, іпотеки, поруки й т.п., надані Банку з метою забезпечення за даним Договором.

Враховуючи дане, 21.07.2008 року було укладено Договір іпотеки квартири між Банком та ОСОБА_1 , відповідно до якого в забезпечення виконання умов кредитного договору №ROZ0GA передано квартиру (2-кімнатку квартиру загальною площею 100,10 кв.м., житлова площа 25,90 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ). Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право власність № БН від 515647 від 26.10.2006 року.

Дією п.2.3.3 договору кредиту сторони також встановили, що у випадку порушення позичальником взятих на себе зобов`язань, банк на свій власний розсуд має право розірвати договір у судовому порядку, або згідно ст.651 ЦК України здійснити одностороннє розірвання договору, або змінити умови договору, вимагаючи від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати процентів за його користування, виконання інших обов`язків, з надсиланням позичальнику відповідного повідомлення.

Письмова вимога банку являється видом правочину (ст. 654 ЦК України), що зумовлює чи припиняє умови укладеного договору, і тому така вимога повинна вчинятися у тій самій формі, що й договір. Згідно до вимог ч. 2 ст.207 ЦК України письмова вимога банку повинна бути підписана особою, уповноваженою на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплена печаткою.

Право банку на стягнення повної суми кредиту настає лише у випадку порушення позичальником сплати кредиту, що сталося з вини останнього. Банк зобов`язаний направити позичальнику письмову вимогу про усунення порушень. У випадку невиконання позичальником вимог банку про усунення порушень настає право позикодавця на стягнення повної суми кредиту, (п.2.3.9.договору).

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з ч.1ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

В судовому рішенні по справі № 2-1181/10 від 05.10.2010 року встановлено, що 09 липня 2009 року ПАТ КБ «Приватбанк» направив ОСОБА_1 письмову вимогу про усунення порушень. У зв`язку з чим суд вважав, що банком вчинено всі дії, згідно із законом та умовами договору кредиту для досудового врегулювання спірних правовідносин.

Дана обставина підтверджує той факт, що банк вчинив дії щодо дострокового повернення кредитних коштів, через недотримання боржником положень кредитного договору, в результаті чого 28.05.2010 року звернувся до суду з відповідною позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором №ROZ0GA від 21 липня 2008 року в розмірі 32573,97 доларів США, яка складається із заборгованості по тілу кредиту в розмірі 24011,50 доларів США, заборгованості по відсоткам в розмірі 5186,49 доларів США, заборгованості по комісії в розмірі 1059,12 доларів США та пені в розмірі 2316,81 доларів США. Отже, рішенням Здолбунівського районного суду від 05.10.2010 року по справі №2-1181/10 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ«Приватбанк» заборгованість по кредитному договору №ROZ0GA від 21.07.2008 року у розмірі 258 178 грн. 03 коп. та 1820 грн. 00 коп. витрат по справі, всього - 259 998 грн. 03 коп.

Цивільний кодекс України в ч.5 ст.11 закріплює норму про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

В даному випадку, у зв`язку з тим, що Банк звернувся з вимогою про дострокове погашення кредиту за кредитним договором № ROZ0GA від 21 липня 2008 року підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у ОСОБА_1 є не кредитний договір від 21.07.2008 року, а рішення суду винесене у справі № 2-1181/10 від 05.10.2010 року, яке набрало законної сили.

Судове рішення, яке набрало законної сили, є підставою набуття, зміни чи припинення цивільних прав та обов`язків. У зв`язку з цим, рішення суду може бути правоприпиняючим, правозмінюючим, правовідновлюючим. Сфера дії таких рішень суду універсальна, і тому може стосуватися як абсолютних прав (речової та інтелектуальної власності) і корпоративних прав, так і договірних та недоговірних зобов`язань.

Відповідно до ч. 1 ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Частиною 1 ст. 326 ГПК України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 75 ГПК України).

Положення вищевказаної статті визначають, що преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акта, який набрав законної сили.

Таким чином, звернення 09.07.2009 року з вимогою про усунення порушень договору в частини погашення боргу та з 28.09.2011 року з позовною заявою до суду є доказом того, що банком було вчинено дії щодо дострокового погашення боргу за кредитним договором № 1701/0308/88-022 від 17.03.2008 року.

Таким чином, Банку на підставі вказаного вище судового рішення підлягав поверненню борг в розмірі: 258178 грн. 03 коп. і відшкодування судових витрат в сумі 1820,00 грн., всього 259 998 грн. 03коп., що включає в себе: заборгованості по тілу кредиту в розмірі 24011,50 доларів США, заборгованості по відсоткам в розмірі 5186,49 доларів США, заборгованості по комісії в розмірі 1059,12 доларів США та пені в розмірі 2316,81 доларів США. Банк в свою чергу згідно до поданої заяви з грошовими вимогами просить визнати його кредитором на суму 238 168,56 лол. США., що включає в себе: 23 942,51 дол. США - заборгованість по основній сумі кредиту, 27731,21 дол. США. заборгованість за відсотками, 9 970,61 дол. США -заборгованість з комісії, 166524,23 дол. США - заборгованість по пені та сплачений судовий збір в сумі 1 820,00 грн. При цьому, в судовому рішенні було уже встановлено, що підлягає стягненню борг в сумі 24 011,59 дол. США основний борг; заборгованість по процентам 5 186,49 дол. США; заборгованості по комісії в розмірі 1059,12 доларів США та пені в розмірі 2316,81 доларів США, всього на суму 32 573,97 дол. США.

Також, судом встановлено з поданої заяви, а саме виписок, що долучені до матеріалів справи, що за період з дати звернення з позовною заявою (28.05.2010 року) по 16.11.2023 року боржником було погашено, сплачено на користь банку наступні платежі, а саме: основний борг по кредиту 685,48 дол. США, що становить 5 478 грн. 89 коп., пеня 685,43 дол. США, що еквівалентно 5 478,65 грн.

Відповідно до Кодексу законів про банкрутство визначено, що якщо грошове зобов`язання визначено в іноземній валюти, то кредитор заявляє його в національній валюті за курсом НБУ, що існує на дату звернення з заявою.

Положенням статті 99 Конституції України, статті 192 ЦК України визначено, що грошовою валютою України є гривня і вона є єдиним законним платіжним засобом на території України. При цьому іноземна валюта може використовуватися у випадках та порядку встановленому законом. У статті 524 ЦК України визначено, що зобов`язання може бути визначене в гривневому еквіваленті до іноземної валюти.

Колегія суддів колишнього ВСУ розглядала питання валюти стягнення заборгованості за кредитним договором на етапі виконавчого провадження, коли у рішенні було зазначено заборгованість у іноземній валюті та/або у гривневому еквіваленті станом на дату ухвалення судового рішення. У своєму рішенні ВСУ прийшов до висновку, що суд, коли вказав у рішенні суму зобов`язання в гривневому еквіваленті, то фактично визначив спосіб виконання судового рішення, а саме, не у валюті кредиту, а в гривневому еквіваленті. При цьому сам виконавець при здійсненні примусового виконання рішення суду не наділений повноваженнями змінювати суму боргу визначену судом, тому ВСУ визнав належним виконання судового рішення у гривневому еквіваленті навіть не дивлячись на той факт, що станом на дату виконання зазначена сума була в тричі меншою від доларового відповідника, який просив стягнути банк. Даний правовий висновок Верховного Суду України зроблений у Постанові від 13.09.2017 року у справі № 6-1445цс17.

Враховуючи викладене, саме судовими рішеннями від 05.10.2010 року встановлено гривневий еквівалент заборгованості, яку має бути погашено банку.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.01.2019 року по справі № 373/2054/16 вказала, що ст. 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі N 14-134цс18.

Проте, в межах справи № 2-1181/10 від 05.10.2010 року судом було ухвалено рішення про стягнення боргу в гривневому еквіваленті, а не в іноземній валюті, в якій надавався кредит для боржника. Таким чином, в ОСОБА_1 існує прямий обов`язок повернути заборгованість по кредиту, яка становить по рішенню суду 258178 грн. 03 коп., що включає в себе: заборгованості по тілу кредиту в розмірі 24011,50 доларів США, заборгованості по відсоткам в розмірі 5186,49 доларів США, заборгованості по комісії в розмірі 1059,12 доларів США та пені в розмірі 2316,81 доларів США.

Також, суд враховує, що протягом періоду з дати ухвалення судового рішенню по дату відкриття провадження у справі заборгованість була частково погашена, отже визнанню та включенню підлягає сума в розмірі 247 220 грн. 49 коп.

Щодо суми нарахованих процентів за користування тілом кредиту за період з 28.05.2010 року по 16.11.2022 рік в розмірі 32 544,72 дол. США.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом, який наданий до 21.07.2023 року.

В межах строку кредитування до 21.07.2023 року боржник мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти за користування кредитом щомісячно, не пізніше останнього банківського дня місяця, а також в день закінчення строку, на який надано кредит, у відповідності до умов кредитного договору.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абз. 2 ч.1 ст.1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Як вказувалося вище, банк 09.07.2009 року направляв відповідні повідомлення про усунення недоліків, що полягало в погашенні заборгованості та приведення графіку повернення кредитних коштів у відповідності до прийнятих на себе зобов`язань, дострокове погашення грошових зобов`язань за кредитним договором, та 28.05.2010 року звернувся до суду про дострокове стягнення всієї наявної заборгованості за кредитним договором, що підтверджено рішенням винесеним у справі № 2-1181/10 від 05.10.2010 року, яким з боржника стягнуто достроково заборгованість за кредитом та відповідно суму простроченої заборгованості за процентами в розмірі в розмірі 5186,49 дол. США.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилось, у зв`язку з пред`явленням до боржника вимоги про дострокове погашення боргу по кредиту згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

Враховуючи вищевказане, кредитор не може нараховувати проценти за кредитним договором після закінчення строку кредиту, або у разі пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту у порядку, передбачених положенням ст. 1050 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок зазначений у постановах Великої Палати Верховного суду: № 127/15672/16-ц від 08.11.2019 року, № 723/304/16-ц від 23.10.2019 року, № 444/9519/12 від 28.03.2018 року, № 1519/2-3165/11 від 03.07.2019 року та № 461/10610/13-ц від 10.04.2019 року.

Банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України та положень кредитного договору, змінивши на власний розсуд умови основного зобов`язання щодо строку дії договору та періодичності платежів, а відтак строк виконання зобов`язань - як основного, так і акцесорних - є таким, що настав.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала позицію про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Саме такі висновки містяться в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (провадження № 14-10цс18), від 4 липня 2018 року (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року (провадження № 14-318цс18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні.

Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»).

Аналогічна правова позиція висвітлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 року у справі № 910/23028/17 (провадження № 12-286гс18).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 4 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 зазначила наступне «..6.28. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

6.29. Така правова позиція щодо правильного застосування норм права підлягає врахуванню у справі про банкрутство в разі подання заяви кредитора з грошовими вимогами до боржника як на стадії розпорядження майном боржника, так і на стадії ліквідаційної процедури, з урахуванням перебування в цей час боржника в особливому правовому становищі, зокрема і щодо дії мораторію на задоволення вимог конкурсних кредиторів.

2. Верховний Суд в постанові від 17 лютого 2021 року по справі № 383/869/14 вказав «…Встановивши, що кредитодавець використав своє право передбачене частиною другою статті 1050 ЦК України, направивши 04 квітня 2014 року боржнику вимогу про дострокове повернення кредиту, чим змінив умови основного зобов`язання, суди зробили обґрунтований висновок про те, що вимоги про стягнення з відповідача процентів, нарахованих за період після 19 травня 2014 року, задоволенню не підлягають…».

3. У пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (14-10цс18) зазначено, що «після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».

Отже, враховуючи те, що рішенням суду від 05.10.2010 року по справі № 2-1181/10 було стягнуто заборгованість по відсотках, що існувала на дату звернення з позовною заявою, то відповідно до вказаних вище норм, проведення нарахування відсотків та підвищених відсотків по Кредитному договору за період з 28.05.2010 року по 16.11.2022 року є безпідставним. У зв`язку з чим, грошова вимога в розмірі 32 544,72 дол. США (37 731,21 5 186,49), що є процентами за користування кредитними коштами нараховані за період з дати звернення з позовною заявою до дати відкриття провадження у справі про неплатоспроможність є неправомірною.

Щодо заявленої вимоги про стягнення пені нарахованої в розмірі 11 497,60 дол. США розрахованої станом на 16.11.2022 року.

Згідно ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Пунктом 3 ст. 549 ЦК України визначено, що пеня є неустойкою, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення його виконання.

Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 547 ЦК України).

Відповідно до п. 1 та п. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

З огляду на зазначене, враховуючи, що станом на день розгляду справи договірне врегулювання питання щодо повернення боргу за кредитним договором між сторонами припинило існування (оскільки з дати винесення судового рішення, дане питання врегульовується саме даним рішенням суду та передбаченим порядком його виконання) нарахування та стягнення пені на підставі договорів кредиту є неправомірним. Доказів існування інших правочинів, укладених в письмовій формі між сторонами у спірному періоді суду не подано.

За таких обставин, вимога Банку в частині нарахування пені до боржника за період з 28.05.2010 року по 16.11.2022 року в сумі 9 180,79 дол. США грн. є неправомірною. Кредитор уже скористався своїм правом щодо стягнення заборгованості по пені в судовому порядку, що підтверджується заочним рішенням по справі № 2-1181/10 від 05.10.2010 року, яким стягнув пеню в сумі 2 316,81 дол. США та яка також заявлена в межах поданої заяви.

Законодавець надав право сторонам у господарському договорі самостійно визначати розмір штрафних санкцій (пені, штрафу) та граничні строки їх нарахування у випадку порушення стороною прийнятого на себе зобов`язання. У випадку відсутності таких спеціальних умов у договорі, діє ч. 6 ст. 232 ГК України, яка передбачає, що строк нарахування пені припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Водночас вказана стаття не стосується застосування строку позовної давності, щодо пені, і це питання регулюється ст.ст. 254, 258 ЦК України. Так, згідно ст. 258 ЦК України до вимог щодо стягнення пені застосовується позовна давність в один рік.

Оскільки, пеня нараховується за кожен день прострочення на відповідну суму, то позовна давність до вимог про її застосування обчислюється окремо за кожний день прострочення. Право на подання позову про стягнення такої санкції виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. До того ж, якщо строк нарахування пені в порядку, передбаченому ст. 232 ГК України може бути змінений за згодою сторін, то спеціальний строк позовної давності в один рік, передбачений ст. 258 ЦК України, зокрема його початок, перебіг та закінчення ні. Перебіг позовної давності завжди розпочинається на наступний день після дня, в який зобов`язання повинно було бути виконаним.

Таким чином, якщо в судовому рішенні не було б стягнуто пеню за простроченими відсотками та кредитом, то банківська установа мала право пред`явити вимогу про стягнення пені. Разом з цим, вимога Банку в частині нарахування пені до боржника в сумі 9 180,79 дол. США грн. станом на 16.11.2022 року є неправомірною.

Пунктом 8 ст. 45 Кодексу України з процедур банкрута визначено, що розпорядник майна зобов`язаний окремо повідомити господарський суд про вимоги кредиторів, які забезпечені заставою майна боржника, згідно з їхніми заявами, а за відсутності таких заяв - згідно з даними обліку боржника, а також внести окремо до реєстру відомості про майно боржника, яке є предметом застави згідно з відповідним державним реєстром.

В силу приписів п.1 ст.1 Кодексу України з процедур банкрутства забезпечені кредитори - кредитори, вимоги яких до боржника або іншої особи забезпечені заставою майна боржника, а конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, що виникли до відкриття провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства, забезпечені кредитори можуть повністю або частково відмовитися від забезпечення. Якщо вартості застави недостатньо для покриття всієї вимоги, кредитор повинен розглядатися як забезпечений лише в частині вартості предмета застави. Залишок вимог вважається незабезпеченим.

За змістом статті 1 КУзПБ забезпечені кредитори - кредитори, вимоги яких до боржника або іншої особи забезпечені заставою майна боржника. Таким чином, забезпеченими зобов`язаннями в розумінні ст.1 Кодексу та, відповідно, вимогами забезпеченого кредитора, які включаються до реєстру вимог кредиторів у справі про банкрутство, є всі вимоги кредитора, які існують за основним зобов`язанням (кредитним договором), і є дійсними на момент визнання вимог та можуть бути задоволені за рахунок майна банкрута, що є предметом забезпечення відповідно до умов забезпечувального договору та чинного законодавства. Господарські суди, визначаючи розмір забезпечених кредиторських вимог та включаючи їх окремо до реєстру, повинні застосовувати положення ст. 19 Закону України "Про заставу" та ст. 7 Закону України "Про іпотеку" та встановити на підставі належних та допустимих доказів, які саме вимоги кредитора, зазначені в його заяві, забезпечені заставою майна, а також склад та розмір цих вимог.

Кодекс України з питань банкрутства не пов`язує включення до реєстру вимог, забезпечених заставою майна боржника, із встановленням договірної вартості предметів забезпечення, як єдиного критерію визначення розміру забезпечених заставою вимог. Розмір таких вимог встановлюється виходячи з розміру заборгованості за кредитом та розміру дійсних на момент подання заяви з кредиторськими вимогами зобов`язань боржника по даному кредитному договору, незалежно від вартості предметів застави. Якщо кредитор-заставодержатель вважає, що реалізаційна вартість предметів застави буде відмінною від визначеної договором застави вартості, то дійсна вартість заставного забезпечення визначається за наслідком продажу предмета застави, а не за наслідками проведення оцінки предмета забезпечення, після чого вимоги, які не забезпечені заставою, переходять до 2 або 3 черги задоволення вимог кредиторів, якщо боржник у справі про неплатоспроможність отримував кредит, або виступив майновим поручителем.

Аналогічні правова позиція висвітлена в постанові Великої Палати Верховного Суду, по праві №902/492/17 від 15.05.2018 року, постанові Великої Палати Верховного Суду, по справі 909/490/16 від 06.06.2018 року, постанові Верховного Суду по справі № 918/1071/15 від 06.09.2018 року та в постанові Великої Палати Верховного Суду, по справі №904/1360/19 від 04.01.2021 року.

Також, Кодексом України з питань банкрутства надано право заставному кредитору подати заяву з грошовими вимогами у справі про банкрутство в частині вимог, що не є забезпеченими, або за умови відмови від забезпечення. Отже, забезпеченим кредиторам надано право відмовитись повністю або частково від забезпечення.

Враховуючи дане, у визначений Кодексом строк для звернення з грошовими вимогами до боржника зі сторони Товариства до суду не надходила відповідна заява про відмову від забезпечення (повністю або частково).

Таким чином, розмір забезпечення заставою (іпотекою) грошового зобов`язання судом визначається у відповідності до ст. 19 Закону України "Про заставу" та ст. 7 Закону України "Про іпотеку" та враховуючи умови самого Договору іпотеки, а не у відповідності до розміру вартості предмету застави, який визначається згідно до проведення незалежної експертної оцінки. Оскільки реальна вартість предмета іпотеки, а отже, і фактичний розмір зобов`язань, що можуть бути погашення за рахунок даного забезпечення (застави, іпотеки), визначається після його реалізації.

Отже, вимоги АТ КБ Приватбанк підлягають визнанню 247 220,49 грн, як забезпечені заставою.

Грошові вимоги банку в частині стягнення відсотків за користування тілом кредиту, комісії та пені на загальну суму 8 460 450,31 грн. є безпідставними.

Статтею 133 Кодексу встановлено порядок задоволення вимог кредиторів в справі про неплатоспроможність. Таким чином відповідно до ч. 4 даної статті Кодексу вимоги кредиторів, включені до реєстру вимог кредиторів, задовольняються у такій черговості: у першу чергу задовольняються вимоги до боржника щодо сплати аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; у другу чергу задовольняються вимоги щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) та проводяться розрахунки з іншими кредиторами; у третю чергу сплачуються неустойки (штраф, пеня), внесені до реєстру вимог кредиторів.

Також визнається вимога банку в розмірі 1 820,00 грн (вимоги пов`язанні з розглядом судової справи № 2-1181/10) та включенню до Реєстру вимог кредиторів у справі № 918/847/22 про неплатоспроможність ОСОБА_1 як вимоги 2 (другої) черги задоволення.

Суд також встановив, що АТ КБ Приватбанк понесено витрати, пов`язані з провадженням у справі про неплатоспроможність в розмірі 5368,00 грн грн. судового збору.

В решті грошових вимог кредитора Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до боржника ОСОБА_1 слід відмовити.

Керуючись статтями 2, 45, 113, 122 Кодексу України з процедур банкрутства, статтями 232-235 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Визнати кредитором по відношенню до фізичної особи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1 Д, ) з грошовими вимогами на суму 249 040,49 грн., з яких: 247 220,49 грн - вимоги забезпечені заставою; 1 820,00 грн - вимоги другої черги задоволення (без право дорадчого голосу).

Включити до витрат, пов`язаних з провадженням у справі про неплатоспроможність витрати на оплату судового збору у розмірі 5368,00 грн. Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1 Д, ).

В решті вимог відмовити у визнанні.

2. Зобов`язати керуючого реструктуризацією внести відповідні відомості до реєстру вимог кредиторів.

3.Відкласти розгляд справи у судовому засіданні, на якому буде розглянуто погоджений кредиторами план реструктуризації боргів або прийнято рішення про перехід до процедури погашення боргів чи про закриття провадження у справі, на "19" квітня 2023 р. на 10:30 год. Засідання відбудеться в приміщенні Господарського суду Рівненської області за адресою: м. Рівне, вул. Набережна, 26-А, в залі судових засідань № 10.

Копію ухвали направити учасникам провадження у справі та керуючому реструктуризацією.

Ухвала набирає законної сили 28.03.2023 року в порядку ч.ч. 4, 5 ст.9 Кодексу України з процедур банкрутства та може бути оскаржена. Оскарження ухвали не зупиняє провадження у справі про банкрутство.

Повний текст ухвали складено та підписано 03.04.2023 року.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається - https://court.gov.ua/sud5019/.

Суддя Н. Церковна