РІШЕННЯ

Іменем України

21 березня 2023 року м. Чернігівсправа № 927/889/18 (927/627/22)

Господарський суд Чернігівської області у складі судді А.С. Сидоренка, за участю секретаря судового засідання Репех О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження матеріали позовної заяви Командитного товариства «Желєв С.С. і компанія «Комиш-Зорянського елеватора» до Приватного підприємства «Молокозавод-Олком» та Акціонерного товариства «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» (Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України) (Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро»: Товариство з обмеженою відповідальністю «РЕСПЕКТ 2019») про визнання правочинів недійсними, поданої в межах справи за заявою КРЕДИТОРА: Командитного товариства «Желєв С.С. і компанія «Комиш Зорянського елеватора» 71030, смт. Комиш Зоря Більмацького району Запорізької області, вул. Поштова, 70
БОРЖНИК: Приватне підприємство «Молокозавод Олком»
14037, м. Чернігів, вул. Борисенка, 47 а
про відкриття справи про банкрутство

за участю представників учасників справи:

від позивача: Біленький М.В. адвокат, дов. від 01.07.2022

від відповідачів: Кравченко Р.М. керуючий санацією ПП «Молокозавод-Олком»; Левченко Ю.В. предст. АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» (адвокат, дов. від 22.12.2021 № 215)

від третіх осіб: Попов А.С. предст. ТОВ «РЕСПЕКТ 2019» (адвокат, ордер серії АР № 1109974 від 09.01.2023)

В судовому засіданні 21.03.2023р., на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ВСТАНОВИВ:

Командитним товариством «Желєв С.С. і компанія «Комиш-Зорянського елеватора» подана заява про відкриття провадження у справі про банкрутство Приватного підприємства «Молокозавод-Олком» на підставі ст. 10 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», яка ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 12.12.2018 була прийнята до розгляду.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 26.12.2018, зокрема, відкрито провадження у справі про банкрутство Приватного підприємства «Молокозавод-Олком»; визнано безспірні вимоги Командитного товариства «Желєв С.С. і компанія «Комиш-Зорянського елеватора» в розмірі 53 492 070,55 грн. заборгованості та 17 620,00 грн. судового збору; введено мораторій на задоволення вимог кредиторів; введено процедуру розпорядження майном боржника; розпорядником майна боржника призначено арбітражного керуючого Седлецького О.В.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 31.08.2021, зокрема, визнано додаткові грошові вимоги Командитного товариства «Желєв С.С. і компанія «Комиш Зорянського елеватора» в розмірі 29 391 799,40 грн. заборгованості та 3 842,00 грн. судового збору; визнано грошові вимоги Акціонерного товариства «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» в розмірі 20 330 211,62 грн. заборгованості та 3 842,00 грн. судового збору.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 17.11.2022, зокрема, припинено процедуру розпорядження майном Приватного підприємства «Молокозавод-Олком» та повноваження розпорядника майна боржника арбітражного керуючого Седлецького О.В.; введено процедуру санації з наслідками, передбаченими ст. 50 Кодексу України з процедур банкрутства, та затверджено План санації Приватного підприємства «Молокозавод-Олком», схвалений зборами кредиторів (рішення від 21.10.2022); керуючим санацією Приватного підприємства «Молокозавод-Олком» призначено арбітражного керуючого Кравченка Радіона Миколайовича.

23 серпня 2022 року до Господарського суду Чернігівської області, в межах справи про банкрутство Приватного підприємства «Молокозавод Олком», надійшла позовна заява від 22.08.2022р. Командитного товариства «Желєв С.С. і компанія «Комиш Зорянського елеватора» до Приватного підприємства «Молокозавод-Олком» та Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» про визнання правочинів недійсними якою позивач просить (з урахуванням заяви про зміну предмета позову від 07.11.2022):

1. визнати недійсним Договір застави від 17.05.2018 № 170518-З, укладений між Приватним підприємством «Молокозавод-Олком» та Публічним акціонерним товариством «Банк Кредит Дніпро»;

2. визнати недійсним Договір застави від 17.05.2018 № 170518-ЗО, укладений між Приватним підприємством «Молокозавод-Олком» та Публічним акціонерним товариством «Банк Кредит Дніпро»;

3. визнати незаконною та скасувати постанову про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 10.12.2018 ВП № 56651428, видану головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Іванютою Іваном Миколайовичем (щодо рухомого майна, обладнання молокозаводу в кількості 230 позицій);

4. визнати недійсним акт про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 10.12.2018 року (виконавче провадження № 56651428), виданий головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Іванютою Іваном Миколайовичем щодо передачі стягувачу Акціонерному товариству «Банк Кредит Дніпро» рухомого майна, обладнання молокозаводу в кількості 230 позицій;

5. визнати незаконною та скасувати постанову про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 10.12.2018 ВП № 56651428, видану головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Іванютою Іваном Миколайовичем (щодо транспортних засобів в кількості 63 одиниці);

6. визнати недійсним акт № 2 про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 10.12.2018 року (виконавче провадження № 56651428), виданий головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Іванютою Іваном Миколайовичем щодо передачі стягувачу Акціонерному товариству «Банк Кредит Дніпро» 63 одиниці транспортних засобів;

7. визнати незаконною та скасувати постанову про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 10.12.2018 ВП № 56651428, видану головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Іванютою Іваном Миколайовичем (щодо рухомого майна, обладнання молокозаводу в кількості 354 позиції);

8. визнати недійсним акт № 1 про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 10.12.2018 року (виконавче провадження № 56651428), виданий головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Іванютою Іваном Миколайовичем щодо передачі стягувачу Акціонерному товариству «Банк Кредит Дніпро» рухомого майна, обладнання молокозаводу в кількості 354 позиції.

В обґрунтування заявлених позовних вимог КТ «Желєв С.С. і компанія «Комиш Зорянського елеватора» зазначає, що з моменту набуття ним статусу сторони (учасника) у справі про банкрутство, позивач набув додаткових процесуальних прав, повноважень та обов`язків, зокрема, відповідно до частини першої та частини другої статті 42 КУзПБ права на подання до господарського суду заяви про визнання недійсними правочинів вчинених боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, а також позовної заяви про визнання недійсними будь яких правочинів, укладених боржником/відповідачем-1, із застосуванням загальних та спеціальних норм матеріального права, які визначають підстави недійсності цих правочинів/договорів та існували на момент укладення договору (вчинення правочину). При цьому, на думку позивача, за наявності декількох варіантів та підстав визнання правочину недійсним, суд має право та обов`язок на власний розсуд обрати найбільш оптимальний.

Так, 28.09.2010 року між Публічним акціонерним товариством «Банк Кредит Дніпро» та Приватним підприємством «Молокозавод-Олком» був укладений кредитний договір № 280910-КЛТМ відповідно до умов якого банк надає позичальнику кредити на умовах забезпеченості, цільового використання, строковості, повернення та платності наданих грошових коштів.

У зв`язку із порушенням ПП «Молокозавод-Олком» умов кредитного договору, 14.12.2015 року Господарським судом Дніпропетровської області винесено рішення по справі № 904/5022/14 про стягнення солідарно з ПП «Молокозавод-Олком» та Приватного акціонерного товариства «Мелітопольський олійноекстракційний завод» на користь ПАТ «Банк Кредит Дніпро» 3 087 717,53 доларів США заборгованості за кредитом, 18 051,42 доларів США заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом в доларах США, 471 153,85 євро заборгованості за кредитом, 5 330,42 євро заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом в євро, 5 970,83 грн. заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом в гривні.

На примусове виконання вищевказаного рішення суду 29.12.2015 року Господарським судом Дніпропетровської області був виданий наказ.

На думку позивача, ПАТ «Банк Кредит Дніпро», звернувшись із позовною заявою до Господарського суду Дніпропетровської області, змінив строк виконання договору та зобов`язав ПП «Молокозавод-Олком» сплатити проценти та заборгованість за кредитом.

17.05.2018 року між ПП «Молокозавод-Олком» та АТ «Банк Кредит Дніпро» був укладений Договір застави № 170518-З (надалі Договір № 170518-З) згідно умов якого відповідач-1/боржник передав у заставу відповідачу-2 транспортні засоби в кількості 63 одиниці.

На момент укладення відповідачами Договору № 170518-З чинне законодавство (ст. 13, 14 Закону України «Про заставу») передбачало, що у випадках, коли предметом застави є транспортні засоби, що підлягають державній реєстрації, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Недотримання вимог щодо форми договору застави та його нотаріального посвідчення тягне за собою недійсність договору з наслідками, передбаченими законодавством України.

Крім того, 17.05.2018 року між ПП «Молокозавод-Олком» та АТ «Банк Кредит Дніпро» був укладений Договір застави № 170518-ЗО (надалі Договір № 170518-ЗО) згідно умов якого відповідач-1/боржник передав у заставу відповідачу-2 рухоме майно, обладнання молокозаводу в кількості 230 одиниць.

Позивач вважає, що у ПП «Молокозавод-Олком» 14.12.2015 року настали юридичні наслідки за кредитним договором № 280910-КЛТМ, тобто строк дії договору закінчився в момент набрання законної сили рішенням Господарського суду Дніпропетровської області по справі № 904/5022/14. У зв`язку з тим, що Договір № 170518-З та Договір № 170518-ЗО є акцесорними правочинами до основного зобов`язання (кредитного договору № 280910-КЛТМ), вони не можуть укладатися поза межами строку дії основного зобов`язання.

Абзацом 6 частини першої статті 42 КУзПБ встановлено, що правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам, з такої підстави, як боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Укладені між відповідачами оспорювані договори застави не відповідають їх природі, оскільки застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов`язання, відповідачем-2 не вчинено відповідних дій щодо передачі у власність майна чи активів на користь відповідача-1/боржника, які б потребували застосування такого способу забезпечення виконання зобов`язання як застава. Тому такі дії відповідача-1/боржника стосовно укладення договорів застави направлені на завдання шкоди іншим кредиторам, у тому числі КТ «Желєв С.С. і компанія «Комиш Зорянського елеватора» та надання переваги АТ «Банк Кредит Дніпро», як стягувачу в межах відкритого виконавчого провадження, задовольняти в першу чергу забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна (ст. 46 Закону України «Про виконавче провадження»), що ставить під сумнів такі правочини та можуть бути визнані господарським судом недійсними на підставі абзацу 6 частини першої статті 42 КУзПБ, а саме боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог, як спеціальної норми та загальних норм ЦК України.

Крім того, на дату укладення оспорюваних договорів застави у відповідача-1/боржника вже була значна сума заборгованості перед КТ «Желєв С.С. і компанія «Комиш Зорянського елеватора», яка становила 54 277 604,07 грн, що підтверджується рішенням Господарського суду Запорізької області від 06.12.2017 року по справі № 908/5508/14.

20.08.2018 року приватним виконавцем виконавчого округу Запорізької області Сколибогом Олександром Сергійовичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 57047914 з примусового виконання наказу Господарського суду Запорізької області від 15.06.2018 року, виданого на примусове виконання рішення господарського суду по справі № 908/5508/14, про стягнення з ПП «Молокозавод-Олком» на користь КТ «Желєв С.С. і компанія «Комиш Зорянського елеватора» 54 277 604,07 грн.

21.08.2018 року приватним виконавцем Сколибогом О.С. винесено постанову про арешт майна боржника ВП № 57047914, якою накладено арешт на все майно боржника (ПП «Молокозавод-Олком») та оголошено заборону на його відчуження.

В свою чергу, 21.06.2018 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Іванютою Іваном Миколайовичем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 56651428 з примусового виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області від 29.12.2015, виданого на примусове виконання рішення господарського суду по справі № 904/5022/14, про стягнення з ПП «Молокозавод-Олком» на користь ПАТ «Банк Кредит Дніпро» 3 087 717,53 доларів США заборгованості за кредитом, 18 051,42 доларів США заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом в доларах США, 471 153,85 євро заборгованості за кредитом, 5 330,42 євро заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом в євро, 5 970,83 грн. заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом в гривні.

22.06.2018 року головним державним виконавцем Іванютою І.М. було винесено постанову про опис майна боржника № 56651428 щодо транспортних засобів в кількості 63 одиниці, постанову про опис майна боржника № 56651428 щодо обладнання молокозаводу в кількості 230 одиниць, а також постанову про опис майна боржника № 56651428 щодо обладнання молокозаводу в кількості 354 одиниці (згідно відомостей розміщених на електронній площадці OpenMarket Державного підприємства «Сетам»).

Однак, в автоматизованій системі виконавчих проваджень відсутні постанови про арешт майна боржника, а саме щодо транспортних засобів в кількості 63 одиниці, щодо обладнання молокозаводу в кількості 230 одиниць, а також щодо обладнання молокозаводу в кількості 354 одиниці та супровідні документи, які б підтверджували направлення даних постанов сторонам виконавчого провадження.

Позивач вважає, що такі дії головного державного виконавця Іванюти І.М. порушують статтю 19 Конституції України, частину першу, четверту статті 8, частину першу статті 28 Закону України «Про виконавче провадження», пункти 2, 3, 4 розділу IV Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 05.08.2016 № 2432/5 (надалі Положення про АСВП).

За результатами проведених в межах виконавчого провадження № 56651428 електронних торгів на електронній площадці OpenMarket ДП «Сетам» з примусового продажу майна ПП «Молокозавод-Олком»: транспортних засобів в кількості 63 одиниці, обладнання молокозаводу в кількості 230 одиниць, обладнання молокозаводу в кількості 354 одиниці, ані перші, ані повторні, ані треті електронні торги не відбулися.

10.12.2018 року головним державним виконавцем Іванютою І.М. були винесені постанови про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу у виконавчому провадженні № 56651428, а саме:

обладнання молокозаводу в кількості 230 одиниць шляхом заліку його забезпечених вимог в рахунок ціни майна третіх торгів, яка складає 20 100 000,00 грн.;

обладнання молокозаводу в кількості 345 одиниць шляхом заліку його забезпечених вимог в рахунок ціни майна третіх торгів, яка складає 14 250 000.00 грн.;

транспортних засобів в кількості 63 одиниці шляхом заліку його забезпечених вимог в рахунок ціни майна третіх торгів, яка складає 6 153 350,00 грн.

Однак, на момент передачі майна стягувачу на підставі постанов та актів, винесених головним державним виконавцем Іванютою І.М., АТ «Банк Кредит Дніпро» було обізнане про наявність іншого виконавчого провадження в якому стягувачем виступає КТ «Желєв С.С. і компанія «Комиш-Зорянського елеватора» і могло припустити, що в межах виконавчого провадження № 57047914 приватним виконавцем Сколибогом О.С. накладений арешт на майно боржника/відповідача-1.

Оскільки за змістом частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставами недійсності вчиненого за результатами прилюдних торгів правочину є недодержання вимог закону в момент його вчинення, тобто безпосередньо за результатами прилюдних торгів, то підставами для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством норм чинного законодавства України.

Таким чином, на думку позивача, правочини вчинені за результатом прилюдних торгів, які не відбулися, також підпадають під правову презумпцію сумнівності правочинів та майнових дій боржника, що вчинені ним протягом вказаного у КУзПБ строку, тому будь який правочин може бути визнаний недійсним на підставі статті 42 КУзПБ із застосуванням наслідків передбачених цією нормою. Зокрема, абзацом 4 частини першої статті 42 КУзПБ встановлено, що правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам, з такої підстави, як боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів.

Укладення між ПП «Молокозавод-Олком» та АТ «Банк Кредит Дніпро» оспорюваних договорів застави надало можливість в межах статті 46 Закону України «Про виконавче провадження» віднести відповідача-2, як стягувача в рамках виконавчого провадження № 56651428, до першої черги задоволення вимог у зв`язку із існуванням вимог забезпечених заставою на відміну від стягувача КТ «Желєв С.С. і компанія «Комиш-Зорянського елеватора», яке згідно із Законом України «Про виконавче провадження» віднесено до стягувача п`ятої черги задоволення вимог в рамках виконавчого провадження № 57047914.

Позивач звертає увагу суду, що станом на 14.08.2018 року ринкова вартість майнових активів боржника/відповідача-1 у грошовому еквіваленті становила 81 006 700,00 грн, з яких:

вартість обладнання молокозаводу в кількості 230 одиниць оцінювалась у 40 200 000,00 грн;

вартість обладнання молокозаводу в кількості 354 одиниць оцінювалась у 28 500 000,00 грн;

вартість транспортних засобів в кількості 63 одиниці оцінювалась у 12 306 700.00 грн.

Однак, головним державним виконавцем Іванютою І.М. в межах виконавчого провадження № 56651428 передано стягувачу АТ «Банк Кредит Дніпро» майно боржника/відповідача-1, яке перебувало під заставою в рахунок погашення боргу за ціною третіх електронних торгів на суму 40 503 350,00 грн.

Таким чином, відповідачі, уклавши договори застави, діяли з прямим умислом який направлений на уникнення стягнення на майно боржника в рамках інших виконавчих проваджень в яких стягувачем може виступати інший кредитор, розуміли юридичне значення цих правочинів, які в подальшому надали перевагу відповідачу-2 над іншими кредиторами отримати майно або грошові кошти від продажу такого майна боржника/відповідача-1 у порядку примусового виконання рішення суду.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 12.09.2022, зокрема, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 927/889/18 (927/627/22); постановлено розгляд позовної заяви здійснювати в межах справи № 927/889/18 про банкрутство ПП «Молокозавод Олком» за правилами загального позовного провадження; залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: арбітражного керуючого Седлецького О.В. і Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України; призначено розгляд позовної заяви в підготовчому засіданні на 11 жовтня 2022 року.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 14.09.2022 частково задоволено клопотання КТ «Желєв С.С. і компанія «Комиш Зорянського елеватора» про витребування доказів; витребувано від АТ «Банк Кредит Дніпро» укладені 17.05.2018 між відповідачами Договір застави № 170515-ЗО та Договір застави № 170518-З (в оригіналі або в належним чином засвідчених копіях); витребувано від Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України рішення, прийняті державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України під час здійснення виконавчого провадження № 56651428 (в оригіналі або в належним чином засвідчених копіях).

21 вересня 2022 року, у встановлений судом процесуальний строк, Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України до Господарського суду Чернігівської області подані запитувані докази.

03 жовтня 2022 року (зданий для відправки до відділення поштового зв`язку 27.09.2022), у встановлений судом процесуальний строк, АТ «Банк Кредит Дніпро» до Господарського суду Чернігівської області поданий відзив на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідач-2 вважає заявлені позовні вимоги безпідставними, необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

В обґрунтування своїх заперечень відповідач-2 зазначає, що за оспорюваним договором застави № 170518-З від 17.05.2018 року у заставу було передано лише 4 транспортні засоби, а не 63, як вказує позивач.

Щодо нотаріального посвідчення договору застави № 170518-З від 17.05.2018 року відповідач-2 вказує, що 03.07.2018 року був прийнятий Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування», яким було внесено зміни до ст. 13 Закону України «Про заставу», відповідно до яких у частині другій статті 13 слова «транспортні засоби, що підлягають державній реєстрації» та слова «транспортних засобів» виключено. Даний Закон набрав чинності 04.11.2018 року.

Відповідно до ч. 2 Прикінцевих та перехідних Положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» від 03.07.2018 № 2478-YІІІ, цей Закон застосовується до відносин, що виникли після введення його в дію, а також до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію, крім ч. 4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», що застосовується виключно до договорів і угод, укладених після введення в дію цього Закону.

Таким чином, сторони цілком правомірно уклали договір застави у простій письмовій формі і між сторонами виникли правовідносини застави.

Щодо дійсності зобов`язання та можливості його забезпечення (укладення оспорюваних договорів застави) відповідач-2 вказує, що на момент укладення оспорюваних договорів існувала дійсна вимога АТ «Банк Кредит Дніпро» до ПП «Молокозавод Олком» за невиконаними зобов`язаннями, а отже сторони мали повне право на укладення договорів застави з метою додаткового забезпечення виконання дійсної існуючої вимоги (дійсного зобов`язання).

Відповідач-2 вважає, що позивач плутає факт закінчення строку дії кредитного договору з фактом припинення зобов`язання, а вірніше він його ототожнює, що не відповідає дійсності, оскільки діюче законодавство не передбачає такої підстави припинення зобов`язання, як закінчення строку дії договору.

Вищенаведене повністю спростовує доводи позивача про те, що сторони оспорюваних договорів не могли їх укладати для забезпечення дійсної існуючої вимоги (існуючого зобов`язання) після закінчення строку дії кредитного договору, оскільки зобов`язання не було виконано, ані після закінчення строку дії договору, ані після набрання законної сили рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 14.12.2015 року по справі № 904/5022/14.

Щодо визнання недійсними оспорюваних договорів на підставі ч. 1 ст. 42 КУзПБ відповідач-2 зазначає, що в даному випадку позивач повинен довести наявність збитків, в чому вони полягають, їх розмір, та причинно наслідковий зв`язок між укладеними (оспорюваними договорами) та завданими збитками. Проте, позивач не вказав в позові про наявність збитків, кому саме вони завдані, який їх розмір та який причинно наслідковий зв`язок між укладеними (оспорюваними договорами) та завданими збитками, що в свою чергу свідчить про необґрунтованість та безпідставність таких доводів позивача.

Також відповідач-2 вважає, що посилання позивача на абз. 6 ч. 1 ст. 42 КУзПБ, як на правову підставу своїх вимог, є абсолютно безпідставним, оскільки оспорювані правочини були вчинені за час дії Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», тому правові підстави недійсності оспорюваних правочинів повинні бути саме ті, які існували на час їх вчинення та передбачені цим Законом. До правовідносин, що склалися до дати введення в дію КУзПБ, тобто до 21.10.2019, підлягають застосуванню приписи статті 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

АТ «Банк Кредит Дніпро» заперечує доводи позивача про те, що воно не вчинило дій щодо передачі у власність боржника майна чи активів, оскільки банк надав боржнику кредитні кошти, що підтверджується рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 14.12.2015 року у справі № 904/5022/14.

Жодних переваг для АТ «Банк Кредит Дніпро» оспорювані договори не надали, оскільки звернення стягнення у виконавчому провадженні відбувалося не на предмети застави (заставне майно), а в загальному порядку на майно боржника. Жодних судових рішень чи виконавчих написів нотаріуса щодо звернення стягнення на предмети застави за оспорюваними договорами не було і не має. Оспорювані договори застави не були виконані сторонами, а отже і не могли привести до завдання збитків кредиторам одним лише фактом їх існування і не можуть вважатися такими, що укладені для взяття на себе зобов`язань без відповідних майнових дій другої сторони.

Окрім того, відповідач-2 звертає увагу суду на те, що фактично зобов`язання боржника перед АТ «Банк Кредит Дніпро» мають часовий пріоритет (раніше виникли) ніж зобов`язання боржника перед позивачем, оскільки Кредитний договір між АТ «Банк Кредит Дніпро» та боржником було укладено 28.09.2010 року, а між боржником та позивачем договір поруки було укладено 16.08.2012 року.

Щодо відчуження майна боржника шляхом пролажу на електронних торгах відповідач-2 зазначає, що Закон України «Про виконавче провадження» (в нинішній та попередніх редакціях) обумовлює можливість здійснення щодо одного боржника кількох виконавчих проваджень. Виконавчі провадження можуть здійснюватися як одночасно (зведені виконавчі провадження), так і в певній часовій послідовності. Якщо рішення стосується стягнення коштів, то Закон однозначно зобов`язує виконавця накласти арешт на виявлені кошти та майно боржника. У межах зведеного виконавчого провадження арешт накладається з урахуванням суми стягнення за всіма виконавчими документами. Однак у разі накладення арешту на майно боржника кількома виконавцями право звернути стягнення на майно боржника матиме лише той виконавець, який наклав арешт першим.

Відповідні положення про часовий пріоритет зареєстрованих обтяжень, закріплені, зокрема, в ст. 14 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» та в ст. 1072 Цивільного кодексу України. Тобто чинне законодавство обумовлює можливість накладення кількох арештів (обтяжень) на визначене майно боржника в порядку їх надходження.

Статтею 12 Закону «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначено, що задоволення прав чи вимог кількох обтяжувачів, на користь яких встановлено обтяження одного й того ж рухомого майна, здійснюється згідно з пріоритетом, який визначається в порядку, встановленому цим Законом. Як вже зазначалося, згідно ст. 14 вказаного Закону, пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації, за винятками, встановленими цим Законом. Зареєстроване обтяження має вищий пріоритет над незареєстрованими обтяженнями.

Як вбачається з витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, головним державним виконавцем Іванютою І.М. були зареєстровані обтяження 12.07.2018 року. В свою чергу, приватний виконавець Сколибог О.С. зареєстрував у реєстрі арешт рухомого майна боржника лише 21.08.2018 року, тобто пізніше ніж арешти, які накладені головним державним виконавцем Іванютою І.М.

Більш того, обтяження за № 17039399, яке було зареєстровано 21.08.2018 року приватним виконавцем Сколибогом О.С., вилучено на підставі постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 29.01.2019 року.

Отже, в силу закону та пріоритету зареєстрованих обтяжень жодних перешкод у головного державного виконавця Іванюти І.М. для реалізації майна боржника не було.

Позицію позивача про те, що АТ «Банк Кредит Дніпро» нібито отримало якийсь пріоритет під час розподілу грошових коштів у виконавчому провадженні у зв`язку з наявністю застави, відповідач-2 вважає нелогічною, оскільки електронні торги не відбулися, майно реалізовано не було, а отже і не було ніякого розподілу коштів.

Про безпідставність вимог позивача також вказує той факт, що просячи суд визнати недійсними та скасувати постанову і акт від 10.12.2018 року про передачу стягувачу 354 одиниць рухомого майна, позивач не наводить жодного фактичного та правового обґрунтування таких вимог.

На думку відповідача-2, викладені вище факти свідчать про безпідставність вимог позивача, відсутність його порушеного права, обрання позивачем неефективного і неналежного способу захисту, відсутність правових і фактичних підстав для задоволення позову, а також про спрямованість позову не на захист порушеного права, а на створення перешкод у праві власності на майно, що може свідчить про зловживання правами.

Додатком до відзиву є витребувані господарським судом належним чином завірені копії Договору застави № 170518-З від 17.05.2018 року і Договору застави № 170518-ЗО від 17.05.2018 року.

Разом з відзивом на позовну заяву відповідачем-2 подано заяву від 27.09.2022 про застосування позовної давності.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів (арбітражний керуючий Седлецький О.В. і Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України) не скористались своїм процесуальним правом на подання письмових пояснень щодо позову.

До початку підготовчого засідання 11.10.2022 о 07:53 в мережі Інтернет (Telegram-канал "Суспільне Чернігів") з`явилось повідомлення про оголошення повітряної тривоги в Чернігівській області, яка тривала до 12:59.

Згідно наказу голови Господарського суду Чернігівської області від 12.07.2022 № 24-од, з метою забезпечення вимог цивільного захисту населення під час повітряної тривоги, зобов`язано суддів та працівників суду під час оголошення повітряної тривоги здійснювати евакуацію із залишенням приміщення суду до безпечного місця розташування; встановлено, що в разі оголошення повітряної тривоги під час проведення судового засідання, таке засідання має негайно припинятися; крім того, організовано службу судових розпорядників щодо додаткового оповіщення голосом всіх працівників суду та відвідувачів стосовно повітряної тривоги та місця можливої евакуації.

Враховуючи даний факт та вищезгаданий наказ голови суду, призначене на 11.10.2022 на 10:00 підготовче засідання по даній справі не проводилось.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 11.10.2022 підготовче засідання призначено на 26.10.2022. Одночасно встановлено процесуальні строки для подання позивачем відповіді на відзив АТ «Банк Кредит Дніпро» і для подання відповідачем (АТ «Банк Кредит Дніпро») заперечення.

17 жовтня 2022 року, у встановлений судом процесуальний строк, до Господарського суду Чернігівської області надійшла відповідь позивача на відзив АТ «Банк Кредит Дніпро» зі змісту якої вбачається, що позивач не погоджується з аргументами та обраною позицією банку.

Так, щодо нотаріального посвідчення договору застави № 170518-З від 17.05.2018 року позивач зазначає, що ст. 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року по справі № 1-7/99 суд дійшов до висновку, що положення частини першої статті 58 Конституції України про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи).

Таким чином відповідач-2 помилково дійшов до висновку, що до відносин, а саме укладеного договору застави від 17.05.2018 № 170518-З, які виникли до прийняття Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування», застосовується частина друга Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення цього закону.

Щодо дійсності зобов`язання та можливості його забезпечення (укладення оспорюваних договорів застави) позивач вказав, що застава є акцесорним зобов`язанням, яке випливає, зокрема з договору кредиту. Укладення договору застави є правом сторін, а не обов`язком. Тому закінчення строку кредитного договору позбавляє сторони здійснювати свої права за ним, у тому числі щодо укладення договорів застави. Оскільки ПАТ «Банк Кредит Дніпро» звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, ним змінено строк закінчення кредитного договору № 280910-КЛТМ від 28.09.2010, що позбавляє сторони прав, які виникли із даного договору, у тому числі щодо укладення договорів застави.

Щодо відчуження майна боржника шляхом продажу на електронних торгах позивач зазначає, що відповідач-2 помилково робить висновок про те, що у випадку накладення арешту на майно боржника кількома виконавцями, то право звернути стягнення на майно боржника матиме лише той виконавець, який наклав арешт першим, оскільки відповідачем-2 не здійснено посилання на норми Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того, відповідач-2 стверджує про пріоритет обтяжень закріплений в статті 14 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» і застосовує його до арештів накладених на рухоме майно боржника (ПП «Молокозавод Олком») в виконавчому провадженні № 56651428 та виконавчому провадженні № 57047914, що свідчить про ототожнення відповідачем-2 приватного обтяження з публічним обтяженням.

20 жовтня 2022 року на електронну пошту Господарського суду Чернігівської області надійшли письмові пояснення позивача від 19.10.2022 (відправлені позивачем 19.10.2022) в яких він вказує, що головним державним виконавцем Іванютою І.М. не було проведено конкурентного відбору суб`єкта оціночної діяльності для надання послуг з незалежної оцінки майна, чим порушено норми Закону України «Про виконавче провадження». Крім того, головним державним виконавцем Іванютою І.М. залучено до виконавчого провадження № 56651428, на підставі клопотання АТ «Банк Кредит Дніпро», суб`єкта господарювання - Товариство з обмеженою відповідальністю «Капитель-Групп» у зв`язку з чим у позивача виникають сумніви в об`єктивному визначені суми оцінки рухомого майна у кількості 230 одиниць. Тому такі дії вплинули на завдання шкоди як боржнику, так і іншим кредиторам.

26 жовтня 2022 року суд відкрив підготовче засідання в якому постановив протокольну ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 10.11.2022.

02 листопада 2022 року, у встановлений судом процесуальний строк, до Господарського суду Чернігівської області надійшли заперечення АТ «Банк Кредит Дніпро» в яких відповідач-2 наголошує на тому, що зі змісту заявленого позову та відповіді на відзив не вбачається і позивачем не доведено чим саме оспорювані договори застави порушують його законні права та інтереси і як визнання таких договорів недійсними призведе до відновлення нібито порушеного його права чи інтересу.

Щодо поданих позивачем разом з відповіддю на відзив пояснень, то АТ «Банк Кредит Дніпро» вважає, що оскарження позивачем, який не є стороною виконавчого провадження та ще й в межах справи про банкрутство оцінки майна особи, яка була здійснена державним виконавцем, не є можливим, адже оскаржувати оцінку майна, яка проведена виконавцем у межах виконавчого провадження, мають право лише учасники виконавчого провадження, звертаючись у десятиденний строк саме зі скаргою, а не позовом до суду.

В свою чергу, КТ «Желєв С.С. і компанія «Комиш Зорянського елеватора» не є учасником виконавчого провадження у якому було здійснено оцінку майна, а тому не має права на її оскарження.

Також відповідач-2 звертає увагу суду на те, що більша частина доводів позивача засновується на нібито вчинених порушеннях саме виконавчою службою. Більш того, саме у позовному провадженні позивач просить суд визнати недійсними постанови та акти виконавчої служби, при цьому не заявляючи до виконавчої служби жодних вимог та визначаючи службу як третю особу.

Під час проведення підготовчого засідання 10.11.2022 було з`ясовано, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Респект 2019» було подано заяву про вступ у справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача-2 (АТ «Банк Кредит Дніпро»).

Дана заява мотивована тим, що рішення у справі може вплинути на права ТОВ «Респект 2019», оскільки на даний час товариство є власником майна, яке було предметом застави за оскаржуваними правочинами і в подальшому передано державним виконавцем заставодержателю в рахунок погашення боргу.

Представником позивача в підготовчому засіданні було заявлено усне клопотання про відкладення підготовчого засідання з метою надання часу на ознайомлення з заявою ТОВ «Респект 2019» та доданими до неї документами.

В підготовчому засіданні 10.11.2022 господарський суд постановив протокольну ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 29.11.2022, задовольнивши клопотання позивача.

Одночасно судом було продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів.

У зв`язку з припиненням процедури розпорядження майном ПП «Молокозавод-Олком» та повноважень розпорядника майна боржника арбітражного керуючого Седлецького О.В., введенням процедури санації та призначенням керуючого санацією ПП «Молокозавод-Олком» арбітражного керуючого Кравченка Р.М., участь у даній справі арбітражного керуючого Седлецького О.В. в якості третьої особи фактично припинилася.

28 листопада 2022 року на електронну пошту Господарського суду Чернігівської області надійшли письмові пояснення від 25.11.2022 КТ «Желєв С.С. і компанія «Комиш Зорянського елеватора» щодо заяви АТ «Банк Кредит Дніпро» про застосування позовної давності в яких позивач вказує, що він не був стороною у виконавчому провадженні № 56651428 і йому не було відомо про проведення електронних торгів з продажу майна боржника/відповідача-1. Крім того, позивач не був стороною оспорюваних правочинів.

Про факт відчуження рухомого майна боржника КТ «Желєв С.С. і компанія «Комиш Зорянського елеватора» дізналося із проекту плану санації ПП «Молокозавод-Олком», який розглядався 28.09.2021 зборами кредиторів, що підтверджується протоколом № 2 зборів кредиторів від 28.09.2021.

Тому, на думку позивача, позов про визнання недійсними правочинів був пред`явлений в межах встановленого законодавством строку.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 29.11.2022 залучено ТОВ «Респект 2019» до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача АТ «Банк Кредит Дніпро»; призначено підготовче засідання на 12.12.2022; встановлено процесуальний строк для подання третьою особою (ТОВ «Респект 2019») письмових пояснень щодо позову.

05 грудня 2022 року на електронну пошту Господарського суду Чернігівської області надійшов відзив ПП «Молокозавод-Олком» на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідач-1 не заперечує проти заявлених позовних вимог та просить їх задовольнити в повному обсязі. Отже, фактично відповідач-1 визнає даний позов.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 12.09.2022, серед іншого, встановлений процесуальний строк для подання, зокрема ПП «Молокозавод-Олком» відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали. Оскільки відповідна ухвала суду отримана підприємством 14.10.2022, останнім днем відповідного строку є 31.10.2022 (з урахуванням правил обчислення процесуальних строків); як наслідок дана заява по суті справи є такою, що подана з пропуском відповідного строку.

Однак разом з відзивом на позов відповідачем-1 подано клопотання про поновлення пропущеного просуального строку на його подання.

В обгрунтування даного клопотання арбітражний керуючий Кравченко Р.М. зазначає, що в силу приписів ст. 50 Кодексу України з процедур банкрутства з моменту постановлення ухвали про введення процедури санації управління боржником переходить до керуючого санацією.

Після постановлення 17.11.2022 господарським судом ухвали про введення процедури санації та призначення керуючим санацією ПП «Молокозавод-Олком» арбітражного керуючого Кравченка Р.М. останній ознайомився з матеріалами справи та дізнався про подання КТ «Желєв С.С. і компанія «Комиш-Зорянського елеватора» даного позову.

Оскільки справа № 927/889/18 (927/627/22) стосується безпосередньо інтересів як кредиторів, так і самого боржника, а результати вирішення даного спору прямо впливають як на склад активів підприємства, так і на безпосереднє виконання Плану санації, необхідна безпосередня, пряма та обгрунтована участь керуючого санацією у даній справі як єдиного повноважного представника юридичної особи.

Розглянувши дане клопотання, суд дійшов висновку про його обґрунтованість та можливість задоволення про що в підготовчому засіданні 12.12.2022 постановив протокольну ухвалу.

12 грудня 2022 року АТ «Банк Кредит Дніпро» повторно подано заяву про застосування позовної давності в якій відповідач-2 вказує, що з моменту набуття процесуального статусу кредитора позивач набув права та обов`язки, які надавали йому можливість бути обізнаним про правочини боржника та зобов`язували своєчасно реалізувати свої повноваження. Отже, станом на 26.12.2018 кредитор вже був обізнаний з інформацією щодо майнового стану ПП «Молокозавод - Олком», в тому числі, й щодо оспорюваного майна в межах розгляду даної справи.

Крім того, ще на стадії перебування відкритого виконавчого провадження у приватного виконавця Сколибога О.С., де кредитор КТ «Желєв С.С. і компанія «Комиш-Зорянського елеватора» був стягувачем, останній був обізнаний щодо майнового стану боржника та проведення виконавчих дій щодо майна цього ж боржника в межах іншого виконавчого провадження, де стягувачем було АТ «Банк Кредит Дніпро». Крім того, боржник перебував в Єдиному реєстрі боржників та, відповідно, інформація щодо невиконаних ним зобов`язань перед іншими кредиторами, інформація щодо призначення торгів з реалізації майна боржника містились у відкритому доступі.

З позовної заяви вбачається, що позивач був добре обізнаний про стан виконавчого провадження, в якому стягувачем було АТ «Банк Кредит Дніпро», а зважаючи на відкритість інформації про реалізацію спірного майна на відкритих торгах та результати такої реалізації, стан виконавчого провадження, позивач мав достатньо можливостей для того, щоб своєчасно дізнатись про прийняті державним виконавцем акти від 10.12.2018. За таких обставин, при належному ставленні до своїх інтересів, позивач повинен був бути обізнаним про долю майна боржника, яке перейшло у власність Банку, ще до відкриття провадження у справі про банкрутство.

Стосовно вимог про визнання недійсними договорів застави, то строк позовної давності для позивача розпочався з 26.12.2018 (дати відкриття провадження у справі про банкрутство), оскільки саме з цієї дати позивач був визнаний кредитором і отримав повний доступ до інформації про майновий стан боржника і вчинені ним правочини.

Отже, враховуючи вищевикладене, відповідач-2 вважає, що не пізніше 26.12.2018 року кредитор КТ «Желєв С.С. і компанія «Комиш Зорянського елеватора» був обізнаний про нібито порушене право та саме з цієї дати почався перебіг строку позовної давності, однак із зазначеним позовом до суду кредитор звернувся лише 23 серпня 2022 року (це вбачається із ухвали Господарського суду Чернігівської області від 29.08.2022 про залишення позову без руху), тобто із пропуском строку позовної давності.

Також, 12 грудня 2022 року на електронну пошту Господарського суду Чернігівської області надійшли пояснення АТ «Банк Кредит Дніпро» щодо відзиву ПП «Молокозавод-Олком» зі змісту яких вбачається, що відповідач-2 не погоджується з позицією відповідача-1 щодо визнання позову та просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

За змістом ч. 4 ст. 191 Господарського процесуального кодексу України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Враховуючи те, що позовні вимоги пред`явлені до двох відповідачів та зважаючи на заперечення АТ «Банк Кредит Дніпро» проти заявлених позовних вимог, з метою дотримання завдань та основних засад (принципів) господарського судочинства, передбачених ст. 2 Господарського процесуального кодексу України, суд постановив протокольну ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем-1 ПП «Молокозавод-Олком» позову і продовження судового розгляду.

Зважаючи на закінчення строку підготовчого провадження, в підготовчому засіданні 12.12.2022 суд постановив протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті у той самий день після закінчення підготовчого судового засідання.

В той же час, враховуючи, що треті особи не були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи по суті, суд відклав розгляд справи на 27.12.2022.

19 грудня 2022 року на електронну пошту Господарського суду Чернігівської області надійшли заперечення КТ «Желєв С.С. і компанія «Комиш Зорянського елеватора» на заяву АТ «Банк Кредит Дніпро» про застосування позовної давності в яких позивач наводить свої аргументи щодо спростування тверджень відповідача-2 про сплив позовної давності для позивача.

В свою чергу, 27.12.2022 АТ «Банк Кредит Дніпро» було подано відповідь на заперечення позивача на заяву про застосування позовної давності в якій відповідач-2 посилається на обставини, встановлені рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 23.09.2019 по справі № 280/4438/19, а також на обставини, встановлені Господарським судом Запорізької області під час розгляду скарги КТ «Желєв С.С. і компанія «Комиш Зорянського елеватора» на дії приватного виконавця Сколибога О.С. (ухвала від 20.03.2019 по справі № 908/5508/14).

Відповідні обставини свідчать про те, що позивач ще в лютому березні 2019 року був обізнаний про відчуження майна ПП «Молокозавод-Олком» в межах виконавчого провадження № 56651428, знав і за всіми обставинами не міг не знати про існування оскаржуваних постанов та актів від 10.12.2018 про передачу у власність АТ «Банк Кредит Дніпро» майна боржника.

В судовому засіданні 27.12.2022 суд розпочав розгляд справи по суті та оголосив перерву до 05.01.2023.

29 грудня 2022 року через систему «Електронний суд» до Господарського суду Чернігівської області надійшли письмові пояснення ТОВ «Респект 2019» щодо позову зі змісту яких вбачається, що товариство вважає позовні вимоги абсолютно безпідставними, необгрунтованими та такими, що не містять підстав для їх задоволення. Обґрунтування заперечень ТОВ «Респект 2019» є тотожним з запереченнями АТ «Банк Кредит Дніпро» проти позову.

Також, ТОВ «Респект 2019» повідомляє, що на даний час саме воно є власником майна, переданого АТ «Банк Кредит Дніпро» за оскаржуваними постановами та актами державного виконавця.

Оскільки письмові пояснення щодо позову подані третьою особою після закінчення встановленого господарським судом процесуального строку, вони були залишені судом без розгляду.

До початку підготовчого засідання 05.01.2023 о 09:56 в мережі Інтернет (Telegram-канал "Суспільне Чернігів") з`явилось повідомлення про оголошення повітряної тривоги в Чернігівській області.

Враховуючи даний факт та наказ голови Господарського суду Чернігівської області від 12.07.2022 № 24-од, призначене на 05.01.2023 на 10:00 судове засідання по даній справі не проводилось.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 05.01.2023 судове засідання призначено на 12.01.2023.

11.01.2023 на електронну пошту Господарського суду Чернігівської області надійшло клопотання від 10.01.2023 позивача про поновлення пропущеного процесуального строку на подання доказів, яке ухвалою суду від 12.01.2023 залишено без задоволення.

12.01.2023 на електронну пошту Господарського суду Чернігівської області надійшло клопотання ТОВ «Респект 2019» про продовження процесуального строку на подання письмових пояснень щодо позову, яке ухвалою суду від 12.01.2023 залишено без задоволення.

В судовому засіданні 12.01.2023 було оголошено перерву до 01.02.2023.

31 січня 2023 року через систему «Електронний суд» до Господарського суду Чернігівської області надійшли письмові пояснення від 30.01.2023 ТОВ «Респект 2019» щодо заяви відповідача-2 про застосування наслідків пропуску позивачем позовної давності зі змісту яких вбачається, що третя особа повністю підтримує позицію АТ «Банк Кредит Дніпро» з даного питання.

Також, 31.01.2023 через систему «Електронний суд» до Господарського суду Чернігівської області надійшли письмові пояснення від 30.01.2023 ТОВ «Респект 2019» щодо позову зі змісту яких вбачається, що третя особа вважає позовні вимоги необгрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню (документ сформований в системі «Електронний суд» 30.01.2023).

Письмові пояснення ТОВ «Респект 2019» також містять клопотання про поновлення процесуального строку на їх подання.

В обгрунтування даного клопотання третя особа зазначає, що її місцезнаходженням є м. Мелітополь, яке з лютого 2022 року перебуває в окупації з боку російської федерації, а тому вона зіткнулась зі значними складнощами в процесі отримання професійної правничої допомоги, оскільки сталих договірних відносин з правниками у юридичної особи немає; як наслідок процес представництва у даній справі потребував пошуку відповідного фахівця, який би міг в подальшому представляти інтереси товариства в суді.

Також товариство зазначає, що через перебування на тимчасово окупованій території копії позовної заяви та доданих до неї документів воно не отримувало.

Зрештою, лише 09.01.2023 між третьою особою та адвокатом Поповим А.С. був укладений договір про надання професійної правничої допомоги № 09/01/23 та виданий відповідний ордер на представництво інтересів юридичної особи.

З метою ознайомлення з матеріалами даної справи повноважний представник товариства адвокат Попов А.С. 10.01.2023 отримав доступ до даної справи в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі та підсистемі «Електронний суд».

Розглянувши дане клопотання, суд дійшов висновку про достатню його обґрунтованість та можливість задоволення про що в судовому засіданні 01.02.2023 постановив протокольну ухвалу.

До початку судового засідання 01.02.2023 на електронну пошту Господарського суду Чернігівської області надійшла відповідь позивача від 31.01.2023 на письмові пояснення третьої особи щодо позову зі змісту якої вбачається, що позивач не погоджується з доводами товариства та просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні 01.02.2023 було оголошено перерву до 02.03.2023.

Під час судового засідання 02.03.2023 о 11:35 в мережі Інтернет (Telegram-канал "Суспільне Чернігів") з`явилось повідомлення про оголошення повітряної тривоги в Чернігівській області.

Враховуючи даний факт та наказ голови Господарського суду Чернігівської області від 12.07.2022 № 24-од, судове засідання по даній справі було негайно припинено.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 02.03.2023 судове засідання призначено на 21.03.2023.

Розглянувши подані документи і матеріали, вислухавши пояснення повноважних представників учасників справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору по суті, господарський суд ВСТАНОВИВ:

Як було вказано вище, ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 26.12.2018, зокрема, відкрито провадження у справі про банкрутство ПП «Молокозавод-Олком» та визнано безспірні вимоги КТ «Желєв С.С. і компанія «Комиш-Зорянського елеватора» в розмірі 53 492 070,55 грн. заборгованості.

Постановляючи дану ухвалу, суд встановив, що рішенням Господарського суду Запорізької області від 06.12.2017р. по справі № 908/5508/14, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 06.06.2018р., присуджено до стягнення з ПП «Молокозавод Олком» на користь КТ «Желєв С.С. і компанія «Комиш Зорянського елеватора» 54 277 604,07 грн. заборгованості, 73 080,00 грн. та 146 160,00 грн. судового збору, загалом 54 496 844,07 грн.

На примусове виконання вищевказаних судових рішень Господарським судом Запорізької області 15.06.2018р. був виданий наказ.

20 серпня 2018 року приватним виконавцем виконавчого округу Запорізької області Сколибогом Олександром Сергійовичем була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження (ВП № 57047914) з примусового виконання наказу Господарського суду Запорізької області від 15.06.2018р. по справі № 908/5508/14.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 31.08.2021 по даній справі, зокрема, визнано додаткові грошові вимоги КТ «Желєв С.С. і компанія «Комиш Зорянського елеватора» в розмірі 29 391 799,40 грн. заборгованості; визнано грошові вимоги АТ «Банк Кредит Дніпро» в розмірі 20 330 211,62 грн. заборгованості.

Постановляючи дану ухвалу, суд зокрема встановив, що грошові вимоги АТ «Банк Кредит Дніпро» в сумі 20 330 211,62 грн. ґрунтуються на нормах матеріального права та підтверджуються поданими доказами, а саме: належним чином засвідченими копіями кредитного договору № 280910-КЛТМ від 28.09.2010р., договорів про його зміну № 151110 від 15.11.2010р., № 310311 від 31.01.2011р., № 240511 від 24.05.2011р., № 260811 від 26.08.2011р., № 270912 від 27.09.2012р., № 061212 від 06.12.2012р., № 080213 від 08.02.2013р., № 040713 від 04.07.2013р., № 151113 від 15.11.2013р., додатків до нього, додаткового договору від 13.02.2014р. до кредитного договору № 280910-КЛТМ від 28.09.2010р., рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 14.12.2015р. по справі № 904/5022/14, а також виписками по особовим рахункам боржника.

Так, рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 14.12.2015р. по справі № 904/5022/14 частково задоволені позовні вимоги ПАТ «Банк Кредит Дніпро» і, серед іншого, присуджено до стягнення солідарно з ПП «Молокозавод-Олком» та ПрАТ «Мелітопольський олійноекстракційний завод» на користь ПАТ «Банк Кредит Дніпро» 3 087 717,53 доларів США заборгованості за кредитом, 18 051,42 доларів США заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом в доларах США, 471 153,85 євро заборгованості за кредитом, 5 330,42 євро заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом в євро, 5 970,83 грн. заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом в гривні; присуджено до стягнення з ПП «Молокозавод-Олком» на користь ПАТ «Банк Кредит Дніпро» 36 532,14 грн. судового збору.

Даним судовим рішенням встановлено, що « 28.09.2010 між ПАТ «Банк Кредит Дніпро» та ПП «Молокозавод-Олком» було укладено кредитний договір № 280910-КЛТМ (далі Кредитний договір), відповідно до умов якого банк надає позичальнику кредити на умовах забезпеченості, цільового використання, строковості, повернення та платності наданих грошових коштів (п. 2.1 Кредитного договору).

В подальшому, між сторонами було укладено договір № 270912 від 27.09.2012 про зміну Кредитного договору, яким сторони виклали текст кредитного договору в новій редакції. У відповідності до вказаних змін, у п. 1.1 Кредитного договору сторони погодили, що банк на умовах договору відкрив позичальнику відновлювальну мультивалютну траншову кредитну лінію в національній валюті України та/або в іноземних валютах: доларах США та євро в межах загальної суми еквівалентної 50 000 000 гривень. Договором № 151113 від 15.11.2013 сторони визначили загальну суму еквівалентну 40 000 000 гривень.

В процесі виконання вказаного Кредитного договору його умови неодноразово змінювалися сторонами, про що укладалися договори, копії яких наявні в матеріалах справи.

У п. 5.1 та 5.2 Кредитного договору (з урахуванням їх подальших змін) сторони визначили, що договір набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами і діє до закінчення строку, зазначеного в п. 1.1 договору, а в невиконаній частині до повного виконання зобов`язань сторонами за договором. Закінчення строку дії договору не звільняє сторін від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач (ПАТ «Банк Кредит Дніпро») на виконання пункту 1.1 Кредитного договору відкрив відповідачу-1 (ПП «Молокозавод-Олком») відновлювальну мультивалютну траншову кредитну лінію в національній валюті України та в іноземних валютах: доларах США та євро та перераховував відповідачу-1 окремими частинами в період з 14.08.2012 по 09.01.2014 кредитні кошти в гривні, доларах США та євро, що підтверджується меморіальними ордерами за вказаний періоди.

Згідно з п. 2.3.2 Кредитного договору, проценти за користування кредитами, наданими за договором, нараховуються банком та сплачуються позичальником щомісячно в останній робочій день поточного місяця, а також у день повного погашення заборгованості за кредитами для закриття договору (достроково або при настанні строку погашення), але не пізніше дати погашення кредитів, вказаної в п. 1.1 договору, виходячи із суми заборгованості на позичковому рахунку та процентної ставки, вказаної в п. 1.4 договору.

Процентні ставки за користування кредитними коштами, наданими банком на виконання спірного договору, в процесі виконання умов кредитного договору змінювалися, про що укладалися договори про зміну кредитного договору, а саме: договір № 270912 від 27.09.2012, договір № 151113 від 15.11.2013.

Крім того, зокрема, договором № 270912 від 27.09.2012 про зміну кредитного договору сторони погодили строки погашення траншів, наданих позичальнику в період з 06.09.2011 по 14.08.2012 та у додатку № 1 до Кредитного договору від 27.09.2012 затвердили графік зниження ліміту кредитування відповідно до кредитного договору.

В подальшому, договором № 151113 від 15.11.2013 було також змінено графік зниження ліміту кредитування відповідно до Кредитного договору.

У терміни, погоджені сторонами у договорі, отримані кредити відповідачем-1 повернуті не були. Крім того, відповідач-1 порушив терміни сплати процентів за користування вказаним кредитом.

При цьому, у п. 3.1.11 та 3.1.12 Кредитного договору (з урахуванням змін) у разі порушення позичальником умов договору, банк має право вимагати дострокового повернення кредитів і сплати процентів за фактичний час користування кредитами або розірвання договору.

У зв`язку з порушенням позичальником умов Кредитного договору, на підставі умов п. 3.1.11 Кредитного договору, банком на адресу позичальника було надіслано вимоги від 18.04.2014 і від 15.05.2014 щодо дострокового повернення отриманого кредиту, сплати відсотків за його використання.

Строк повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитом, вказаний у вимогах сплинув, але повернення кредиту та сплати відсотків відповідач-1 у повному обсязі не здійснив».

За змістом ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

29 грудня 2015 року на примусове виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.12.2015р. по справі № 904/5022/14 був виданий наказ.

17 травня 2018 року між ПАТ «Банк Кредит Дніпро» (Заставодержателем) та ПП «Молокозавод-Олком» (Заставодавцем) був укладений Договір застави № 170518-З згідно умов якого заставою за цим Договором забезпечуються кожна та всі з вимог Заставодержателя, що випливають з Кредитного договору, із всіма змінами та доповненнями до нього або які можуть виникнути на підставі нього у майбутньому, укладеного між Заставодержателем та Позичальником (ПП «Молокозавод-Олком»), та з Договорів про надання кредиту (траншу), які будуть укладені в майбутньому в рамках Кредитного договору.

В забезпечення виконання Позичальником зобов`язань за Кредитним договором Заставодавець надає в заставу транспортні засоби:

ГАЗ 3307, спеціалізований вантажний фургон, 2006 р.в., номер кузова/шасі: НОМЕР_1 , д.н.з НОМЕР_2 ;

ГАЗ 3302-414, загальний вантажний бортовий-тентований, 2007 р.р., номер кузова/шасі: НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_4 ;

НОМЕР_5 пб, спеціалізований вантажний фургон ізотермічний В, 2010 р.в., номер кузова/шасі: НОМЕР_6 , д.н.з. НОМЕР_7 ;

ГАЗ 3302, загальний вантажний бортовий-тентований, 2006 р.в., номер кузова/шасі: НОМЕР_8 , д.н.з. НОМЕР_9 .

За домовленістю сторін вартість предмету застави на дату підписання цього Договору становить 481 570,52 грн.

17 травня 2018 року між ПАТ «Банк Кредит Дніпро» (Заставодержателем) та ПП «Молокозавод-Олком» (Заставодавцем) був укладений Договір застави № 170518-ЗО згідно умов якого заставою за цим Договором забезпечуються кожна та всі з вимог Заставодержателя, що випливають з Кредитного договору, із всіма змінами та доповненнями до нього або які можуть виникнути на підставі нього у майбутньому, укладеного між Заставодержателем та Позичальником (ПП «Молокозавод-Олком»), та з Договорів про надання кредиту (траншу), які будуть укладені в майбутньому в рамках Кредитного договору.

В забезпечення виконання Позичальником зобов`язань за Кредитним договором Заставодавець надає в заставу майно (обладнання 230 одиниць) перелік якого наведений в п. 1.3 Договору застави № 170518-ЗО.

За домовленістю сторін вартість предмету застави на дату підписання цього Договору становить 71 539 671,00 грн.

Вказане вище майно (обладнання) передається в заставу разом з усіма його складовими частинами. Предмет застави знаходиться за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Інтеркультурна, 289 А.

Як вбачається із Витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 28.03.2019 № 58846330, обтяження вищевказаного майна, яке є предметом договорів застави № 170518-З та № 170518-ЗО, було зареєстровано 14.06.2018 за № 16933523 та 13.06.2018 за № 16930707 відповідно.

21 червня 2018 року головним державним вииконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Іванютою Іваном Миколайовичем відкрито виконавче провадження ВП № 56651428 з примусового виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області від 29.12.2015 по справі № 904/5022/14 про стягнення з ПП «Молокозавод-Олком» на користь ПАТ «Банк Кредит Дніпро» 3 087 717,53 доларів США заборгованості за кредитом, 18 051,42 доларів США заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом в доларах США, 471 153,85 євро заборгованості за кредитом, 5 330,42 євро заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом в євро, 5 970,83 грн. заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом в гривні.

В цей же день, 21.06.2018 головним державним вииконавцем Іванютою І.М. винесено постанову у ВП № 56651428 про накладення арешту на майно, що належить ПП «Молокозавод-Олком»: комплекс будівель і споруд, розташований за адресою: Запорізька обл., м. Мелітополь, вул. Дзержинського, 289-а; комплекс будівель і споруд, розташований за адресою: Запорізька обл., м. Мелітополь, вул. Луначарського, 65, в межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору.

22 червня 2018 року головним державним вииконавцем Іванютою І.М. винесені постанови у ВП № 56651428 про опис та арешт майна (коштів) боржника згідно яких описано та накладено арешт на майно:

транспортні засоби (63 одиниці, в т.ч. 4 транспортні засоби, які є предметом застави по Договору застави № 170518-З), що належить ПП «Молокозавод-Олком», а також встановлено заборону на їх відчуження. Відповідальним зберігачем призначено ПАТ «Банк Кредит Дніпро»;

обладнання (230 одиниць, які є предметом застави по Договору застави № 170518-ЗО), що належить ПП «Молокозавод-Олком», а також встановлено заборону на їх відчуження. Відповідальним зберігачем призначено ПАТ «Банк Кредит Дніпро»;

обладнання (354 одиниці), що належить ПП «Молокозавод-Олком», а також встановлено заборону на їх відчуження. Відповідальним зберігачем призначено ПАТ «Банк Кредит Дніпро».

Постанови підписані представниками стягувача, боржника, понятими та державними виконавцями Іванютою І.М. і Башіловим В.О. (членами виконавчої групи).

Відомості про накладення арешту були внесені 12.07.2018 до Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

27 червня 2018 року головним державним вииконавцем Іванютою І.М. винесено постанову у ВП № 56651428 про арешт коштів боржника.

12 липня 2018 року головним державним вииконавцем Іванютою І.М. винесено постанову у ВП № 56651428 про призначення суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання згідно якої для участі у виконавчому провадженні призначено ТОВ «Капитель Групп», що має сертифікат, виданий Фондом державного майна України 21.10.2016 № 812/16.

Зі змісту цієї постанови вбачається, що ТОВ «Капитель Групп» було призначено для участі у виконавчому провадженні за результатами розгляду клопотання ПАТ «Банк Кредит Дніпро».

Згідно Звітів про оцінку майна ПП «Молокозавод-Олком», складених ТОВ «Капитель Групп», станом на 17.07.2018:

ринкова вартість 63 одиниць транспортних засобів становить 12 306 700,00 грн. без ПДВ;

ринкова вартість 230 одиниць обладнання становить 40 200 000,00 грн. без ПДВ;

ринкова вартість 354 одиниць обладнання становить 28 500 000,00 грн. без ПДВ.

Копії звітів були отримані боржником, що підтверджується його листом від 30.07.2018 № 447 в якому боржник повідомив про відсутність заперечень щодо визначення вартості майна.

20 серпня 2018 року приватним виконавцем виконавчого округу Запорізької області Сколибогом Олександром Сергійовичем відкрито виконавче провадження ВП № 57047914 з примусового виконання наказу Господарського суду Запорізької області від 15.06.2018р. по справі № 908/5508/14 про стягнення з ПП «Молокозавод-Олком» на користь КТ «Желєв С.С. і компанія «Комиш Зорянського елеватора» 54 277 604,07 грн. заборгованості, 73 080,00 грн. та 146 160,00 грн. судового збору, разом 54 496 844,07 грн.

20 серпня 2018 року приватним виконавцем Сколибогом О.С. винесено постанову у ВП № 57047914 про арешт майна боржника, якою накладено арешт на все майно, що належить ПП «Молокозавод-Олком», в межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження в розмірі 59 946 928,48 грн.

Відомості про накладення арешту були внесені 21.08.2018 до Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

У відповідності з протоколами проведення електронних торгів № 357565 від 14.09.2018, № 363548 від 19.10.2018, № 371386 від 23.11.2018, сформованих ДП «СЕТАМ», електронні торги з продажу 63 одиниць транспортних засобів не відбулись.

При цьому, стартова ціна лотів з продажу такого майна становила: 12 306 700,00 грн.; 9 230 025,00 грн.; 6 153 350,00 грн. відповідно, що узгоджується з положеннями ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження».

У відповідності з протоколами проведення електронних торгів № 357404 від 13.09.2018, № 362529 від 16.10.2018, № 370844 від 21.11.2018, сформованих ДП «СЕТАМ», електронні торги з продажу 230 одиниць обладнання не відбулись.

При цьому, стартова ціна лотів з продажу такого майна становила: 40 200 000,00 грн.; 30 150 000,00 грн.; 20 100 000,00 грн. відповідно, що узгоджується з положеннями ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження».

У відповідності з протоколами проведення електронних торгів № 357405 від 13.09.2018, № 362530 від 16.10.2018, № 370843 від 21.11.2018, сформованих ДП «СЕТАМ», електронні торги з продажу 354 одиниць обладнання не відбулись.

При цьому, стартова ціна лотів з продажу такого майна становила: 28 500 000,00 грн.; 21 375 000,00 грн.; 14 250 000,00 грн. відповідно, що узгоджується з положеннями ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження».

02 жовтня 2018 року головним державним вииконавцем Іванютою І.М. винесено постанову у ВП № 56651428 про зміну назви сторони виконавчого провадження змінено назву стягувача з Публічного акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» на Акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро».

Після отримання від виконавця повідомлення про нереалізацію майна на третіх електронних торгах АТ «Банк Кредит Дніпро» звернулося до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з клопотаннями від 30.11.2018 № 34-5110, 34-5111, 34-5112 про надання згоди на залишення за собою нереалізованого майна шляхом заліку своїх забезпечених вимог за ціною третіх електронних торгів.

10 грудня 2018 року головним державним вииконавцем Іванютою І.М. винесені постанови у ВП № 56651428 про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу згідно яких, в рахунок погашення заборгованості за наказом Господарського суду Дніпропетровської області від 29.12.2015 по справі № 904/5022/14, АТ «Банк Кредит Дніпро» передано рухоме майно:

транспортні засоби в кількості 63 одиниць, що знаходиться за адресою: м. Мелітополь, вул. Інтеркультурна, 289-А і належить ПП «Молокозавод-Олком», шляхом заліку його забезпечених вимог за ціною третіх електронних торгів, яка складає 6 153 350,00 грн;

обладнання молокозаводу в кількості 230 одиниць, що знаходиться за адресою: м. Мелітополь, вул. Інтеркультурна, 289-А і належить ПП «Молокозавод-Олком», шляхом заліку його забезпечених вимог за ціною третіх електронних торгів, яка складає 20 100 000,00 грн;

обладнання молокозаводу в кількості 354 одиниць, що знаходиться за адресою: м. Мелітополь, вул. Інтеркультурна, 289-А і належить ПП «Молокозавод-Олком», шляхом заліку його забезпечених вимог за ціною третіх електронних торгів, яка складає 14 250 000,00 грн.

В цей же день, 10.12.2018 головним державним вииконавцем Іванютою І.М. були складені три Акти про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, затверджені заступником директора Департаменту начальником відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Клименком Р.В.

28 грудня 2018 року головним державним вииконавцем Іванютою І.М. винесено постанову у ВП № 56651428 про зняття арешту з усього вищевказаного рухомого майна, що належало ПП «Молокозавод-Олком».

Відомості про зняття арешту були внесені 28.12.2018 до Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

29 квітня 2022 року між АТ «Банк Кредит Дніпро» (Продавцем) та ТОВ «Респект 2019» (Покупцем) був укладений договір купівлі продажу обладнання № 04/2022/1 згідно умов якого Продавець зобов`язався передати у власність Покупцеві:

обладнання молокозаводу в кількості 230 одиниць згідно додатку № 1 до договору, що знаходиться за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Інтеркультурна, 289-А і яке належить Продавцю на праві приватної власності на підставі Акту про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 10.12.2018 та Постанови про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 10.12.2018, виданих Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України;

обладнання молокозаводу в кількості 354 одиниці згідно додатку № 2 до договору, що знаходиться за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Інтеркультурна, 289-А і яке належить Продавцю на праві приватної власності на підставі Акту № 1 про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 10.12.2018 та Постанови про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 10.12.2018, виданих Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Відповідно до п. 2.1, 9.5 цього Договору, за домовленістю сторін вищевказане обладнання продається за ціною 182 000 доларів США без ПДВ. Право власності на обладнання переходить до Покупця з моменту повної оплати за даним договором та підписання акту приймання передачі.

Факт передачі обладнання у власність ТОВ «Респект 2019» підтверджується актом приймання передачі від 02.05.2022.

Також, 29 квітня 2022 року між АТ «Банк Кредит Дніпро» (Продавцем) та ТОВ «Респект 2019» (Покупцем) був укладений договір купівлі продажу транспортних засобів № 04/2022 згідно умов якого Продавець зобов`язався передати у власність Покупцеві транспортні засоби в кількості 63 одиниці згідно додатку № 1 до договору, що знаходяться за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Інтеркультурна, 289-А і які належать Продавцю на праві приватної власності на підставі Акту № 2 про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 10.12.2018 та Постанови про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 10.12.2018, виданих Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Відповідно до п. 2.1, 9.5 цього Договору, за домовленістю сторін вищевказані транспортні засоби продаються за ціною 26 000 доларів США без ПДВ. Право власності на транспортні засоби переходить до Покупця з моменту повної оплати за даним договором та підписання акту приймання передачі.

Факт передачі транспортних засобів у власність ТОВ «Респект 2019» підтверджується актом приймання передачі від 02.05.2022.

Таким чином, на момент розгляду даної справи власником рухомого майна, яке не було продано на електронних торгах в межах виконавчого провадження ВП № 56651428 і передано АТ «Банк Кредит Дніпро» в рахунок погашення боргу ПП «Молокозавод-Олком», являється ТОВ «Респект 2019».

Надаючи оцінку обставинам укладення між відповідачами оспорюваних правочинів та реалізації майна боржника у виконавчому провадженні, суд виходить з наступного:

Щодо укладення між відповідачами договорів застави після ухвалення судом рішення про дострокове повернення всієї суми кредиту

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема, з договорів та інших правочинів.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відпоідності з ст. 598, 599 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Положеннями ч. 1, 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтями ст. 546, 548 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, заставою. Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню.

Інститут забезпечення виконання зобов`язання спрямований на підвищення гарантій забезпечення майнових інтересів сторін договору, належного його виконання, а також усунення можливих негативних наслідків неналежного виконання боржником взятих на себе зобов`язань. Тобто у разі невиконання або неналежного виконання умов цивільного договору на боржника покладається додаткова відповідальність, а в ряді випадків до виконання зобов`язання притягуються разом із боржником і треті особи, зокрема поручителі.

За змістом ст. 572 Цивільного кодексу України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

У договорі застави визначаються суть, розмір і строк виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, подається опис предмета застави, а також визначаються інші умови, погоджені сторонами договору (ст. 584 Цивільного кодексу України).

Таке забезпечувальне зобов`язання має акцесорний, додатковий до основного зобов`язання характер і не може існувати самостійно.

З урахуванням вимог ст. 6 та ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України щодо свободи договору та відсутності обмежень щодо множинності та способів забезпечення зобов`язання способами забезпечення кредитних договорів у цьому випадку є передача в заставу предметів рухомого майна.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно з вимогами Кредитного договору за наявності прострочення виконання основного зобов`язання в обумовлений сторонами строк ПАТ «Банк Кредит Дніпро» використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 Цивільного кодексу України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 Цивільного кодексу України).

Відтак закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 Цивільного кодексу України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання, що також узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12.

Оспорювані договори застави були укладені між відповідачами після настання строку виконання зобов`язань ПП «Молокозавод-Олком» щодо дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів за користування кредитом, однак до моменту припинення зобов`язань за Кредитним договором.

За таких обставин, сам по собі факт укладення між відповідачами договорів застави після ухвалення судом рішення про дострокове повернення всієї суми кредиту не суперечить чинному законодавству.

Щодо укладення між відповідачами 17.05.2018 року договору застави транспортних засобів № 170518-З

По-перше, згідно умов даного договору ПП «Молокозавод-Олком» передало для забезпечення виконання своїх зобов`язань за Кредитним договором в заставу ПАТ «Банк Кредит Дніпро» лише 4 транспортні засоби, а не 63, як вказує позивач;

по-друге, згідно ст. 577, 585 Цивільного кодексу України (в редакції станом на 17.05.2018), якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, установлених законом.

Застава рухомого майна може бути зареєстрована на підставі заяви заставодержателя або заставодавця з внесенням запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Моментом реєстрації застави є дата та час внесення відповідного запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Право застави виникає з моменту укладення договору застави, а у випадках, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню, - з моменту його нотаріального посвідчення, крім випадків, установлених законом.

У відповідності з ст. 13 16 Закону України «Про заставу» (в редакції станом на 17.05.2018), договір застави повинен бути укладений у письмовій формі.

У випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні об`єкти, транспортні засоби, що підлягають державній реєстрації, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Нотаріальне посвідчення договору застави нерухомого майна, транспортних засобів провадиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін договору, договору застави космічних об`єктів за місцем реєстрації цих об`єктів.

Законодавством України може бути передбачено й інші випадки нотаріального посвідчення договору застави.

Недотримання вимог щодо форми договору застави та його нотаріального посвідчення тягне за собою недійсність договору з наслідками, передбаченими законодавством України.

Застава рухомого майна може бути зареєстрована відповідно до закону.

Право застави виникає з моменту укладення договору застави, а в разі, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню - з моменту нотаріального посвідчення цього договору. Якщо предмет застави відповідно до закону чи договору повинен знаходитись у заставодержателя, право застави виникає в момент передачі йому предмета застави. Якщо таку передачу було здійснено до укладення договору, - то з моменту його укладення.

Реєстрація застави не пов`язується з моментом виникнення права застави та не впливає на чинність договору застави.

Враховуючи положення вищевказаних нормативно правових актів, суд дійшов висновку, що станом на 17.05.2018 договір застави транспортних засобів згідно ст. 13 Закону України «Про заставу» підлягав нотаріальному посвідченню.

Суд відхиляє доводи АТ «Банк Кредит Дніпро» про те, що Договір № 170518-З не підлягав нотаріальному посвідченню, з посиланням на Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» від 03.07.2018 № 2478-VIII, виходячи з наступного:

Даним Законом, який набрав чинності 04 листопада 2018 року та введений в дію 04 лютого 2019 року, були внесені зміни до Закону України «Про заставу», зокрема, у частині другій статті 13 слова «транспортні засоби, що підлягають державній реєстрації» та слова «транспортних засобів» виключено.

Відповідно до п. 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 2478-VIII, цей Закон застосовується до відносин, що виникли після введення його в дію, а також до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію, крім частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку», що застосовується виключно до договорів і угод, укладених після введення в дію цього Закону.

За змістом статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 202 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 209 Цивільного кодексу України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

Статтею 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Приписом ч. 1 ст. 220 Цивільного кодексу України встановлені правові наслідки недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору. Так, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України).

У відповідності з ч. 3 ст. 640 Цивільного кодексу України, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Враховуючи те, що сторони Договору № 170518-З не додержали вимоги закону про його нотаріальне посвідчення, суд дійшов висновку, що у АТ «Банк Кредит Дніпро» право застави на транспортні засоби, вказані в тексті цього договору, не виникло і, відповідно, таке право не продовжувало існувати після введення в дію Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» від 03.07.2018 № 2478-VIII (04.02.2019).

При цьому, як було вказано вище, згідно ч. 2 ст. 16 Закону України «Про заставу», реєстрація застави не пов`язується з моментом виникнення права застави та не впливає на чинність договору застави.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, вимога про визнання його недійсним за загальним правилом не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (п. 72, 73), від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (п. 94, 95)).

Враховуючи наведені вище висновки суду щодо недійсності Договору № 170518-З в силу закону, суд надалі не надає оцінку доводам сторін про те, що даний договір є фраудаторним правочином, а також щодо наявності підстав для визнання його недійсним відповідно до положень абз. 6 ч. 1 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства.

Щодо наявності підстав вважати, що укладений між відповідачами 17.05.2018 року договір застави № 170518-ЗО є фраудаторним правочином

Так, правочинами визнаються дії фізичних та юридичних осіб, спрямовані на виникнення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочин це дія, яка вчиняється для досягнення дозволеної законом мети (набуття майна тощо), яка характеризується такими ознаками:

- це завжди вольовий акт, тобто дії свідомі;

- це правомірні дії, тобто вчиняються відповідно до закону;

- спеціальна спрямованість на виникнення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, тобто в правочину завжди присутня правова мета.

Фраудаторними правочинами в юридичній науці та в останні роки в українській судовій практиці називають договори, що вчиняються з метою завдати шкоди кредитору.

Цей термін походить від англ. «fraud» - шахрайство, підроблення, афера. Значення цього слова розкривається внутрішнім змістом тих категорій і понять, які вони називають.

Стаття 13 Цивільного кодексу України, у якій визначаються межі здійснення цивільних прав, встановлює, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства, зокрема при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині, а також не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Межі є невід`ємною рисою будь якого суб`єктивного права. Суб`єктивні цивільні права, будучи мірою можливої поведінки уповноваженої особи, має певні межі за змістом і за характером здійснення.

Зокрема, зловживання правом це особливий тип правопорушення, яке вчиняється правомочною особою при здійсненні нею належного їй права, пов`язаний з використанням недозволених конкретних форм в рамках дозволеного йому законом загального типу поведінки.

За одним із сучасних визначень, під зловживанням правом розуміються випадки, коли суб`єкт цивільних правовідносин, якому належить певне суб`єктивне цивільне право, здійснює його неправомірно, коли суть здійснення права іде врозріз з його формальним змістом.

Тобто уповноважена особа, маючи суб`єктивне право і спираючись на нього, виходить за межі дозволеної поведінки. Слово «зловживання» за своїм буквальним змістом означає використання, вживання чого небудь з метою заподіяння певного зла, шкоди, збитків кому б то не було.

Семантичне тлумачення терміна «зловживання правом» призводить до висновку про те, що його основним змістом є використання належного уповноваженій особі суб`єктивного цивільного права на шкоду іншому учаснику цивільних відносин.

Отже, можна стверджувати, що учасники цивільних відносин при здійсненні своїх прав зобов`язані діяти добросовісно, утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб; не допускаються дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. На цих засадах мають ґрунтуватися і договірні відносини.

У зв`язку з цим слід дійти висновку, що межею реалізації принципу свободи договору має бути неприпустимість зловживання правом.

Рішенням Конституційного Суду України від 28.04.2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 Цивільного кодексу України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах, зокрема у банкрутстві (стаття 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (до введення в дію Кодексу України з процедур банкрутства), стаття 42 Кодексу України з процедур банкрутства), при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»); у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України «Про виконавче провадження»).

Велика Палата Верховного Суду кваліфікує правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам, як фраудаторні правочини, зробивши такий правовий висновок:

«Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 Цивільного кодексу України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 Цивільного кодексу України)» (постанова ВП ВС від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16-ц).

Отже, договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора.

Велика Палата Верховного Суду у зазначеній вище справі вказує, що позивач має право звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 Цивільного кодексу України) і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 Цивільного кодексу України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 Цивільного кодексу України.

Проте боржники не лише за допомогою фіктивних правочинів унеможливлюють звернення стягнення на своє майно. Недоброчесні боржники використовують різноманітні механізми, і протистояти відповідним зловживанням лише за допомогою конструкції фіктивного правочину навряд чи можливо. Отже, виникає сумнів у кваліфікації фіктивного правочину або правочину, що порушує публічний порядок, як видів фраудаторного.

Тому судова палата вважає за необхідне розмежовувати кваліфікацію фіктивних та фраудаторних правочинів.

Щодо фраудаторного правочину як зловживання правом, то намір заподіяти зло є неодмінним і єдиним надійним критерієм шикани (зловживання правом).

Фраудаторні угоди це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку.

Слід звернути увагу, що фраудаторним правочином може бути як оплатний (договір купівлі-продажу), так і безоплатний договір (договір дарування), а також може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин.

Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог.

Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути:

- момент вчинення оплатного відчуження майна або дарування (вчинення правочину в підозрілий період, упродовж 3-х років до порушення провадження у справі про банкрутство, після відкриття провадження судової справи, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засіданні у справі;

- контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи);

- щодо оплатних цивільно правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися.

Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17).

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову і фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може.

Слід звернути увагу, в контексті цього спору, на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16:

«Поручитель, який став солідарним боржником у зв`язку з невиконанням позичальником свого обов`язку у кредитному зобов`язанні, що виникло первинно з його волі та згідно з його бажанням, не є абсолютно вільним в обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, в якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами. Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані, із зменшенням його платоспроможності), після виникнення у нього зобов`язання діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора.

Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямованим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора».

Отже, будь який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності і набуває ознак фраудаторного правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам (див. висновки, викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 03.03.2020 у справі № 910/7976/17, від 03.03.2020 у справі № 904/7905/16, від 03.03.2020 у справі № 916/3600/15, від 26.05.2020 у справі № 922/3796/16, від 04.08.2020 у справі № 04/14-10/5026/2337/2011, від 17.09.2020 у справі № 904/4262/17, від 22.04.2021 у справі № 908/794/19 (905/1646/17)).

Підсумовуючи наведене, слід дійти висновків про те, що фраудаторним може виявитися будь який правочин, що здійснюється між учасниками господарських правовідносин, який укладений на шкоду кредиторам, отже, такий правочин може бути визнаний недійсним в порядку позовного провадження у межах справи про банкрутство відповідно до статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства на підставі пункту 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України як такий, що вчинений всупереч принципу добросовісності, та частин третьої, шостої статті 13 Цивільного кодексу України з підстав недопустимості зловживання правом, на відміну від визнання недійсним фіктивного правочину, лише на підставі статті 234 Цивільного кодексу України.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 24.11.2021 по справі № 905/2030/19 (905/2445/19).

Учинення власником майна правочину на шкоду своїм кредиторам може полягати як у виведенні майна боржника власником на третіх осіб, так і у створенні преференцій у задоволенні вимог певного кредитора на шкоду іншим кредиторам боржника, внаслідок чого виникає ризик незадоволення вимог інших кредиторів.

Укладення фраудаторних правочинів є характерним для боржників у процедурах банкрутства, позаяк неплатоспроможність боржника означає ситуацію, коли не вистачає коштів для задоволення всіх вимог кредиторів і, діючи недобросовісно, боржник намагається створити переваги для задоволення вимог «дружнього» кредитора на шкоду іншим своїм кредиторам, порушивши встановлену законом черговість або пропорційність задоволення вимог окремого класу кредиторів.

Отже, правочини за участю боржника, які допомагають реалізувати цю мету, мають ознаки фраудаторності, незалежно від того, чи такий правочин є двостороннім (одностороннім) чи багатостороннім (у якому буде задіяно низку учасників, об`єднаних єдиною неправомірною метою). Для класифікації правочину як фраудаторного має значення фактична участь боржника у ньому як одного з учасників вольових дій, направлених на виведення майна боржника з метою незадоволення вимог одного або декількох його кредиторів у легальній судовій процедурі.

Як було вказано вище, оспорюваний договір застави був укладений між відповідачами після ухвалення судом рішення про дострокове повернення ПП «Молокозавод-Олком» на користь АТ «Банк Кредит Дніпро» всієї суми кредиту та сплати процентів за користування ним.

В той же час, на момент укладення цього договору у ПП «Молокозавод Олком» також була заборгованість перед КТ «Желєв С.С. і компанія «Комиш Зорянського елеватора» в розмірі 54 277 604,07 грн., що встановлено рішенням Господарського суду Запорізької області від 06.12.2017р. по справі № 908/5508/14, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 06.06.2018р.

Задовольняючи позов КТ «Желєв С.С. і компанія «Комиш Зорянського елеватора» суди дійшли висновку, що матеріалами справи обґрунтовано та підтверджено належними та допустимими доказами заборгованість ПрАТ «Мелітопольський олійноекстракційний завод» як боржника перед позивачем як новим кредитором за договором про надання банківських послуг. У зв`язку з цим, встановивши відсутність підстав для визнання поруки за договором поруки № SR 12-158/200 від 16.08.2012р. припиненою, суди дійшли висновку про наявність підстав для стягнення з ПП «Молокозавод Олком» як поручителя заявленої суми боргу. Судами також взято до уваги встановлені у справі № 908/1977/16 обставини щодо відповідності договору про відступлення права вимоги і зміну кредитора від 09.09.2014р. положенням законодавства та відсутність у ньому ознак факторингу.

Згідно ст. 572 Цивільного кодексу України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Враховуючи вищевикладене, укладення ПП «Молокозавод Олком» договору застави в момент існування у нього заборгованості перед декількома кредиторами створило преференції у задоволенні вимог АТ «Банк Кредит Дніпро» за рахунок заставленого майна на шкоду іншим кредиторам боржника (в т.ч. і КТ «Желєв С.С. і компанія «Комиш Зорянського елеватора»), внаслідок чого виник ризик незадоволення вимог інших кредиторів.

За таких обставин, укладений між відповідачами 17.05.2018 року договір застави № 170518-ЗО є фраудаторним правочином і може бути визнаний недійсним за позовом особи, права якої порушені оспорюваним правочином, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 Цивільного кодексу України).

Щодо застосування ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства суд зазначає, що згідно абз. 6 ч. 1 цієї статті, правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам, зокрема, у випадку коли боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Як зазначено у постанові Верховного Суду у складі суддів судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 28.10.2021 року по справі № 911/1012/13, критерієм для застосування норм ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства та ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», у тому числі і до заяв, поданих після введення в дію Кодексу України з процедур банкрутства, є дата відкриття провадження у справі про банкрутство.

З матеріалів справи вбачається, що договір застави № 170518-ЗО, з позовом про визнання недійсним якого КТ «Желєв С.С. і компанія «Комиш Зорянського елеватора» звернулося в серпні 2022 року (тобто після введення в дію Кодексу України з процедур банкрутства), було укладено відповідачами 17.05.2018.

Провадження у цій справі № 927/889/18 про банкрутство ПП «Молокозавод-Олком» відкрито ухвалою суду від 26.12.2018 відповідно до норм Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції, чинній з 19.01.2013), умови та підстави визнання недійсними правочинів (договорів) та спростування майнових дій боржника в якому було врегульовано ст. 20 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора, зокрема, у випадку коли боржник прийняв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Виходячи з аналізу ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», наведена норма, у частині підстав визнання недійсними правочинів боржника підлягає застосуванню у справах про банкрутство, провадження у яких відкрито під час дії Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», та до правочинів (договорів) або майнових дій боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство.

У зв`язку з викладеним, враховуючи, що провадження у цій справі про банкрутство відкрито на підставі норм Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції, чинній з 19.01.2013), правові підстави для застосування при розгляді заяви кредитора про визнання недійсним договору підстав недійсності правочину, передбачених ст. 42 Кодексом України з процедур банкрутства, відсутні.

В той же час, суд звертає увагу на те, що згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18, пункт 83). У зв`язку із цим господарський суд, з`ясувавши в розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх і застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (висновок наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19, пункт 7.43).

За таких обставин, оскільки ПП «Молокозавод Олком» прийняло на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог АТ «Банк Кредит Дніпро» протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, укладений між відповідачами 17.05.2018 року договір застави № 170518-ЗО може бути визнаний недійсним за позовом (заявою) конкурсного кредитора, права якого порушені оспорюваним правочином, на підставі спеціальних норм законодавства про банкрутство (в даному випадку ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»).

Щодо порушення прав позивача внаслідок укладення між відповідачами 17.05.2018 року договору застави № 170518-ЗО

За змістом статей 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді.

Згідно із частиною першою статті 2 Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства визначено справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 Цивільного кодексу України, статтею 20 Господарського кодексу України, статтею 42 Кодексу України з процедур банкрутства, ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Відповідно до положень статей 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, тягар доведення порушеного права у спорі про визнання недійсним правочину покладений на заявника цих вимог.

Отже, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і залежно від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (правова позиція Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладена в постанові від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17).

Крім того, як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14, від 30.11.2016 у справі № 910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, а й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно сталося.

В обґрунтування заявлених позовних вимог КТ «Желєв С.С. і компанія «Комиш-Зорянського елеватора» зазначає, що укладення між ПП «Молокозавод-Олком» та АТ «Банк Кредит Дніпро» оспорюваного договору застави надало можливість в межах статті 46 Закону України «Про виконавче провадження» віднести відповідача-2, як стягувача в рамках виконавчого провадження № 56651428, до першої черги задоволення вимог у зв`язку із існуванням вимог забезпечених заставою на відміну від стягувача КТ «Желєв С.С. і компанія «Комиш-Зорянського елеватора», яке згідно із Законом України «Про виконавче провадження» віднесено до стягувача п`ятої черги задоволення вимог в рамках виконавчого провадження № 57047914.

Згідно ст. 572 Цивільного кодексу України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ст. 590 Цивільного кодексу України, ст. 24 Закону Україниииии «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», звернення стягнення на предмет застави здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом.

Під час розгляду справи не було встановлено факту, що АТ «Банк Кредит Дніпро» скористалося своїм правом на звернення стягнення на предмет застави в судовому або позасудовому порядку.

Згідно ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі рішення) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 8 цього Закону, реєстрація виконавчих документів, документів виконавчого провадження, фіксування виконавчих дій здійснюється в автоматизованій системі виконавчого провадження, порядок функціонування якої визначається Міністерством юстиції України.

Автоматизованою системою виконавчого провадження забезпечується, зокрема, надання сторонам виконавчого провадження інформації про виконавче провадження; виготовлення документів виконавчого провадження.

Рішення виконавців та посадових осіб органів державної виконавчої служби виготовляються за допомогою автоматизованої системи виконавчого провадження. У разі тимчасової відсутності доступу до автоматизованої системи допускається виготовлення документів на паперових носіях з подальшим обов`язковим внесенням їх до автоматизованої системи не пізніше наступного робочого дня після відновлення її роботи.

За змістом ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження», заходом примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.

Статтею 30 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється державним виконавцем, який відкрив перше виконавче провадження щодо такого боржника, у рамках зведеного виконавчого провадження.

Виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється приватним виконавцем у рамках зведеного виконавчого провадження.

У відповідності з ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця.

Згідно ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Про проведення опису майна (коштів) боржника виконавець виносить постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника.

У разі прийняття виконавцем рішення про обмеження права користування майном, здійснення опечатування або вилучення його у боржника та передачі на зберігання іншим особам проведення опису є обов`язковим.

Відповідно до ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження», реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною. Порядок проведення електронних торгів визначається Міністерством юстиції України. Початкова ціна продажу нерухомого майна визначається в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону.

Не реалізоване на електронних торгах нерухоме майно виставляється на повторні електронні торги за ціною, що становить 85 відсотків, а рухоме майно - 75 відсотків його вартості, визначеної в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону. У разі повторної нереалізації майна нерухоме майно виставляється на треті електронні торги за ціною, що становить 70 відсотків, а рухоме майно - 50 відсотків його вартості, визначеної в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону. У разі нереалізації майна на третіх електронних торгах виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна, конфіскованого за рішенням суду.

Майно передається стягувачу за ціною третіх електронних торгів або за фіксованою ціною. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу виконавець виносить постанову. За фактом такої передачі виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на таке майно.

У разі наявності кількох стягувачів, які виявили бажання залишити за собою нереалізоване майно, воно передається в порядку черговості, визначеної статтею 46 цього Закону (у разі наявності застави та/або іпотеки декількох стягувачів щодо такого майна також з урахуванням відповідних норм Закону України «Про заставу» та/або Закону України «Про іпотеку»), а в межах однієї черги, визначеної статтею 46 цього Закону, - у порядку надходження виконавчих документів на виконання.

Як вбачається із матеріалів справи, 21.06.2018 головним державним вииконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Іванютою Іваном Миколайовичем відкрито виконавче провадження ВП № 56651428 з примусового виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області від 29.12.2015 по справі № 904/5022/14 про стягнення з ПП «Молокозавод-Олком» на користь ПАТ «Банк Кредит Дніпро» 3 087 717,53 доларів США заборгованості за кредитом, 18 051,42 доларів США заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом в доларах США, 471 153,85 євро заборгованості за кредитом, 5 330,42 євро заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом в євро, 5 970,83 грн. заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом в гривні.

22 червня 2018 року головним державним вииконавцем Іванютою І.М. винесено постанову у ВП № 56651428 про опис та арешт майна (коштів) боржника згідно якої описано та накладено арешт на майно: обладнання (230 одиниць, яке є предметом застави по Договору застави № 170518-ЗО), що належить ПП «Молокозавод-Олком», а також встановлено заборону на його відчуження. Відповідальним зберігачем призначено ПАТ «Банк Кредит Дніпро».

Відомості про накладення арешту були внесені 12.07.2018 до Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

27 червня 2018 року головним державним вииконавцем Іванютою І.М. винесено постанову у ВП № 56651428 про арешт коштів боржника, що містяться на рахунках у банках.

12 липня 2018 року головним державним вииконавцем Іванютою І.М. винесено постанову у ВП № 56651428 про призначення суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання ТОВ «Капитель Групп» для участі у виконавчому провадженні.

Згідно Звіту про оцінку майна ПП «Молокозавод-Олком», складеного ТОВ «Капитель Групп», станом на 17.07.2018 ринкова вартість 230 одиниць обладнання становить 40 200 000,00 грн. без ПДВ.

Копія звіту була отримана боржником, що підтверджується листом від 30.07.2018 № 447 в якому боржник повідомив про відсутність заперечень щодо визначення вартості майна.

У відповідності з протоколами проведення електронних торгів № 357404 від 13.09.2018, № 362529 від 16.10.2018, № 370844 від 21.11.2018, сформованих ДП «СЕТАМ», електронні торги з продажу 230 одиниць обладнання не відбулись.

При цьому, стартова ціна лотів з продажу такого майна становила: 40 200 000,00 грн.; 30 150 000,00 грн.; 20 100 000,00 грн. відповідно, що узгоджується з положеннями ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження».

Після отримання від виконавця повідомлення про нереалізацію майна на третіх електронних торгах АТ «Банк Кредит Дніпро» звернулося до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з клопотанням від 30.11.2018 № 34-5110 про надання згоди на залишення за собою нереалізованого майна шляхом заліку своїх забезпечених вимог за ціною третіх електронних торгів (20 100 000,00 грн.).

10 грудня 2018 року головним державним вииконавцем Іванютою І.М. винесено постанову у ВП № 56651428 про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу згідно якої, в рахунок погашення заборгованості за наказом Господарського суду Дніпропетровської області від 29.12.2015 по справі № 904/5022/14, АТ «Банк Кредит Дніпро» передано рухоме майно, обладнання молокозаводу в кількості 230 одиниць, що знаходиться за адресою: м. Мелітополь, вул. Інтеркультурна, 289-А і належить ПП «Молокозавод-Олком», шляхом заліку його забезпечених вимог за ціною третіх електронних торгів, яка складає 20 100 000,00 грн.

В цей же день, 10.12.2018 головним державним вииконавцем Іванютою І.М. було складено Акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, затверджений заступником директора Департаменту начальником відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Клименком Р.В.

28 грудня 2018 року головним державним вииконавцем Іванютою І.М. винесено постанову у ВП № 56651428 про зняття арешту з рухомого майна, обладнання молокозаводу в кількості 230 одиниць, що належить ПП «Молокозавод-Олком».

Відомості про зняття арешту були внесені 28.12.2018 до Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Враховуючи те, що електронні торги з продажу рухомого майна, яке є предметом застави згідно укладеного між відповідачами 17.05.2018 року договору застави № 170518-ЗО, не відбулись, зважаючи, що АТ «Банк Кредит Дніпро» був єдиним стягувачем у виконавчому провадженні № 56651428, суд дійшов висновку, що укладення між відповідачами оспорюваного договору застави не надало АТ «Банк Кредит Дніпро» жодних переваг у виконавчому провадженні за результатами якого банк отримав майно ПП «Молокозавод-Олком» в рахунок погашення боргу.

Доводи позивача з посиланням на ст. 46 Закону України «Про виконавче провадження» суд відхиляє, виходячи з наступного:

в силу статей 1, 5 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, законами та нормативно-правовими актами. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» визначено основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) державними виконавцями органів державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус. Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом (стаття 3).

Пункт 6 частини першої статті 4 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» та пункт 4 частини першої статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» установлюють принцип (засаду) диспозитивності виконавчого провадження та визначають його обов`язковість при здійсненні виконавчого провадження органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями.

Цей принцип полягає, зокрема, у наданні стягувачу права вибору - пред`явити виконавчий документ для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця, якщо виконання рішення відповідно до статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» віднесено до компетенції і органів державної виконавчої служби, і приватних виконавців (абзац другий частини першої статті 19 цього Закону). Тобто, вищевказані положення надають стягувачу право на власний розсуд обрати орган, що буде здійснювати примусове виконання, обираючи при цьому між державною виконавчою службою та приватними виконавцями.

Залежно від вибору стягувача та після пред`явлення виконавчого документа для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця у відповідного виконавця виникають передбачені статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» права й обов`язки, зокрема обов`язок здійснювати заходи примусового виконання рішення у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до абзацу першого частини першої статті 30 Закону України «Про виконавче провадження», виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється державним виконавцем, який відкрив перше виконавче провадження щодо такого боржника, у рамках зведеного виконавчого провадження. Абзацом другим частини першої цієї норми передбачено, що виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється приватним виконавцем у рамках зведеного виконавчого провадження.

Положення, викладені у двох абзацах частини першої статті 30 Закону України «Про виконавче провадження», по суті становлять два логічно завершених автономних аспекти регулювання, що відносяться до предмета цієї статті, яка визначає особливості виконання кількох рішень державним або приватним виконавцем залежно від того, до кого надійшли на виконання кілька виконавчих документів щодо одного боржника.

Разом з тим, установлене абзацом першим частини першої статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» правило щодо виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника у рамках зведеного виконавчого провадження тим виконавцем, який відкрив перше виконавче провадження щодо такого боржника, стосується виключно державних, а не приватних виконавців, тоді як щодо останніх діє правило абзацу другого частини першої цієї ж статті про виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника у рамках зведеного виконавчого провадження.

Отже, положення Закону України «Про виконавче провадження» не зобов`язують приватного виконавця передавати виконавче провадження, яке перебуває у нього на виконанні, державному виконавцю з тієї підстави, що державний виконавець відкрив перше виконавче провадження щодо одного боржника.

Щодо черговості задоволення вимог стягувачів, то закріплена в статті 46 Закону України «Про виконавче провадження» норма визначає порядок дій виконавця, у зведеному провадженні якого знаходиться декілька виконавчих документів щодо одного боржника. У такому разі зведене провадження фактично має на меті уникнення зловживань з боку виконавця, який без визначення такої черговості міг би на власний розсуд направляти отримані кошти певним кредиторам. Це створювало б ризик вчинення виконавцем корупційних порушень. Водночас така черговість не може поширюватися на всю систему примусового виконання рішень, оскільки Закон України «Про виконавче провадження» прямо цього не передбачає. Такий висновок випливає також із положень інших чинних нормативно-правових актів:

- виконання виконавчих документів банком шляхом списання коштів з рахунку за датою надходження (банк не виконує їх відповідно до черговості, передбаченої статтею 46 Закону України «Про виконавче провадження», а виконує відповідно до черговості їх надходження та виключно в межах залишку грошових коштів на рахунку клієнта, якщо інше не встановлено договором між банком і клієнтом, згідно зі статтею 1072 Цивільного кодексу України);

- звернення стягнення на майно здійснюється відповідно до черговості накладення арешту (Закони України «Про виконавче провадження», «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не визначають обмеження щодо можливості звернення стягнення на майно, обтяжене (арештоване) іншими виконавцями).

Окрім того, якщо виконавець чи стягувач, отримавши інформацію про наявність декількох виконавчих проваджень чи арештів одного і того ж майна, виявить, що майна боржника не вистачає на покриття всіх вимог, має бути ініційована процедура банкрутства. Поширення дії статті 46 Закону України «Про виконавче провадження» на всю систему примусового виконання означатиме, що створюється друга конкурсна черговість задоволення вимог кредиторів, аналогічна тій, яка вже запроваджена законодавством про банкрутство.

Отже, передбачені статтями 45, 46 Закону України «Про виконавче провадження» правила розподілу стягнутих з боржника грошових сум та черговості задоволення вимог стягувачів підлягають застосуванню в межах одного конкретного виконавчого провадження, а не загалом до всіх виконавчих проваджень щодо боржника. Крім того, у випадку платоспроможності боржника та недостатності стягнутої суми для задоволення вимог стягувачів одночасна наявність зведених виконавчих проваджень на виконанні державної виконавчої служби та приватних виконавців не порушує передбаченого цими порядку черговості задоволення вимог стягувачів. Натомість у випадку неплатоспроможності боржника, до нього можуть застосовуватися процедури, встановлені Кодексом України з процедур банкрутства.

При цьому, суд звертається до висновку щодо застосування норм права, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року по справі № 904/7326/17.

Враховуючи, що КТ «Желєв С.С. і компанія «Комиш-Зорянського елеватора», керуючись принципом диспозитивності виконавчого провадження, пред`явило виконавчий документ для примусового виконання до приватного виконавця Сколибога О.С., а не до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в якому вже перебувало виконавче провадження ВП № 56651428, зважаючи на те, що у виконавчому провадженні ВП № 56651428 був лише один стягувач за одним виконавчим документом (АТ «Банк Кредит Дніпро»), суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів позивача щодо порушення державним виконавцем Іванютою І.М. черговості задоволення вимог стягувачів.

За таких обставин, договір застави від 17.05.2018 № 170518-ЗО хоч і є фраудаторним правочином, однак внаслідок його укладення відповідачами прав позивача порушено не було.

Щодо доводів позивача про порушення вимог законодавства головним державним вииконавцем Іванютою І.М. у виконавчому провадженні № 56651428 та порушення порядку набуття АТ «Банк Кредит Дніпро» у власність майна ПП «Молокозавод-Олком» в рахунок погашення боргу

Як вказує позивач, на його думку, правочини вчинені за результатом прилюдних торгів, які не відбулися, також підпадають під правову презумпцію сумнівності правочинів та майнових дій боржника, що вчинені ним протягом вказаного у Кодексі України з процедур банкрутства строку, тому будь який правочин може бути визнаний недійсним на підставі статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства із застосуванням наслідків передбачених цією нормою.

Так, абзацом 4 частини першої статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам, з такої підстави, як боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів.

З цих підстав позивач просить визнати незаконними та скасувати постанови про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 10.12.2018 ВП № 56651428, видані головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Іванютою І.М., щодо передачі АТ «Банк Кредит Дніпро» обладнання молокозаводу в кількості 230 одиниць, транспортних засобів в кількості 63 одиниці та обладнання молокозаводу в кількості 354 одиниці. Крім того, позивач просить визнати недійсними акти про передачу цього майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 10.12.2018 року, видані головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Іванютою І.М.

Як було вказано вище в даному рішенні суду, провадження у цій справі № 927/889/18 про банкрутство ПП «Молокозавод-Олком» відкрито ухвалою суду від 26.12.2018 відповідно до норм Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції, чинній з 19.01.2013), умови та підстави визнання недійсними правочинів (договорів) та спростування майнових дій боржника в якому було врегульовано ст. 20 цього Закону.

Тому правові підстави для застосування при розгляді заяви кредитора про визнання недійсними правочинів положень ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора, зокрема, у випадку коли боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови, що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів.

Вирішуючи питання чи є правочини внаслідок яких АТ «Банк Кредит Дніпро» набуло у власність майно ПП «Молокозавод-Олком», яке не було реалізовано в межах виконавчого провадження, правочинами вчиненими боржником, суд виходить з наступного:

Відповідно до ч. 4 ст. 656 Цивільного кодексу України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), до договору купівлі-продажу на біржах, аукціонах (публічних торгах) застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово виснувала, що набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна є державна виконавча служба та організатор електронних торгів. Покупцем відповідно є переможець електронних торгів. Виходячи з наведеного сторонами договору купівлі-продажу, оформленого за результатами проведених електронних торгів, є продавці - державна виконавча служба та організатор електронних торгів, та покупець - переможець електронних торгів (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 910/856/17).

В даному випадку, оскільки в межах виконавчого провадження електронні торги з продажу майна ПП «Молокозавод-Олком» не відбулись, а стягувач виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, то сторонами правочинів внаслідок яких стягувач набув у власність майно боржника є продавець державна виконавча служба і покупець стягувач (АТ «Банк Кредит Дніпро»).

За таких обставин, суд дійшов висновку, що відповідні правочини не є правочинами вчиненими боржником, адже під час примусового продажу майна боржника він свою волю не виявляє, оскільки його правосуб`єктність обмежена законом, а продаж здійснюється державною виконавчою службою.

Отже, відповідні правочини не можуть бути визнані недійсними за заявою конкурсного кредитора, права якого порушені оспорюваним правочином, на підставі спеціальних норм законодавства про банкрутство (в даному випадку ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»).

Крім того, суд звертає увагу, що в даному випадку належним суб`єктним складом, а відтак відповідачами у спорі про визнання недійсними правочинів внаслідок яких стягувач набув у власність майно боржника є продавець державна виконавча служба і покупець стягувач (АТ «Банк Кредит Дніпро»).

Позов у даній справі подано позивачем лише до АТ «Банк Кредит Дніпро», а Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України позивач не визначив відповідачем у справі. За клопотанням позивача, орган виконання судових рішень був залучений судом до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів.

Щодо інших порушень законодавства допущених головним державним вииконавцем Іванютою І.М. у виконавчому провадженні № 56651428 на які посилається позивач, як то:

відсутність в автоматизованій системі виконавчих проваджень постанов про арешт майна боржника щодо транспортних засобів в кількості 63 одиниці, обладнання молокозаводу в кількості 230 одиниць, обладнання молокозаводу в кількості 354 одиниці та супровідних документів, які б підтверджували направлення даних постанов сторонам виконавчого провадження;

непроведення конкурентного відбору суб`єкта оціночної діяльності для надання послуг з незалежної оцінки майна;

залучення до виконавчого провадження на підставі клопотання АТ «Банк Кредит Дніпро» суб`єкта господарювання ТОВ «Капитель-Групп», суд заначає, що позивачем не було обґрунтовано яким чином відповідні обставини вплинули на права позивача, який не був стороною цього виконавчого провадження.

Позивач вказує, що у нього виникають сумніви в об`єктивному визначенні суми оцінки рухомого майна, однак не зазначає в чому саме вони полягають.

Відповідно до положень ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), визначення вартості майна боржника здійснюється за взаємною згодою сторонами виконавчого провадження.

У разі якщо сторони виконавчого провадження, а також заставодержатель у 10-денний строк з дня винесення виконавцем постанови про арешт майна боржника не досягли згоди щодо вартості майна та письмово не повідомили виконавця про визначену ними вартість майна, виконавець самостійно визначає вартість майна боржника.

Звіт про оцінку майна має бути складений не раніше дати винесення постанови про арешт такого майна.

У разі якщо сторони виконавчого провадження не дійшли згоди щодо визначення вартості майна, визначення вартості майна боржника здійснюється виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна.

Для проведення оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден виконавець залучає суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання.

У разі якщо визначити вартість майна (окремих предметів) складно, виконавець має право залучити суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для проведення оцінки майна.

Виконавець повідомляє про результати визначення вартості чи оцінки майна сторонам не пізніше наступного робочого дня після дня визначення вартості чи отримання звіту про оцінку. У разі якщо сторони не згодні з результатами визначення вартості чи оцінки майна, вони мають право оскаржити їх у судовому порядку в 10-денний строк з дня отримання відповідного повідомлення. Сторона вважається ознайомленою з результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна, якщо їй надіслано повідомлення про результати визначення вартості чи оцінки майна за адресою, зазначеною у виконавчому документі, або за місцем фактичного проживання чи перебування такої сторони, достовірно встановленим виконавцем.

Оскарження в судовому порядку результатів визначення вартості чи оцінки майна не зупиняє передачі майна на реалізацію, крім випадків зупинення передачі майна на реалізацію судом.

Звіт про оцінку майна у виконавчому провадженні є дійсним протягом шести місяців з дня його підписання суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання. Після закінчення цього строку оцінка майна проводиться повторно.

Якщо строк дійсності звіту про оцінку майна закінчився після передачі майна на реалізацію, повторна оцінка такого майна не проводиться.

Посилання позивача на порушення положень Закону України «Про виконавче провадження» стосуються дій державного виконавця у виконавчому провадженні, відкритому з примусового виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області від 29.12.2015 по справі № 904/5022/14. Однак, відповідно до Господарського процесуального кодексу України, дії державного виконавця у виконавчому провадженні, які не стосуються правил проведення прилюдних торгів, не мають самостійного способу оскарження, а мають розглядатися у межах розглянутої господарським судом справи за скаргою, поданою на дії відповідного органу Державної виконавчої служби.

Щодо передачі у власність АТ «Банк Кредит Дніпро» майна ПП «Молокозавод-Олком» в рахунок погашення боргу за наявності арешту, накладеного на майно боржника приватним виконавцем Сколибогом О.С. в межах іншого виконавчого провадження в якому стягувачем виступало КТ «Желєв С.С. і компанія «Комиш-Зорянського елеватора», суд зазначає наступне:

Згідно ст. 4, 37 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), обтяження поділяються на публічні та приватні. Публічним є обтяження рухомого майна, яке виникає відповідно до закону або рішення суду. До публічних обтяжень належить, зокрема, звернення стягнення на рухоме майно відповідно до рішення суду, винесеного за позовом, який стосується виконання незабезпечених зобов`язань боржника. Публічне обтяження набирає чинності з моменту його реєстрації в Державному реєстрі.

У відповідності з ст. 11, 39 цього Закону, публічне обтяження підлягає реєстрації в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна в порядку, встановленому цим Законом, протягом п`яти днів із дня винесення відповідного рішення, на підставі якого воно виникає. Обов`язок щодо здійснення реєстрації покладається на уповноважений орган (особу) або на особу, зазначену в рішенні уповноваженого органу. Пріоритет публічного обтяження встановлюється з моменту його реєстрації.

Відповідно до ст. 12, 14 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом.

На підставі реєстрації встановлюється пріоритет обтяження, якщо інші підстави для виникнення пріоритету не визначені цим Законом. Задоволення прав чи вимог декількох обтяжувачів, на користь яких встановлено обтяження одного й того ж рухомого майна, здійснюється згідно з пріоритетом, який визначається в порядку, встановленому цим Законом.

Якщо інше не встановлено цим Законом, зареєстроване обтяження має вищий пріоритет над незареєстрованими обтяженнями. Пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації, за винятками, встановленими цим Законом. Обтяжувачі, які зареєстрували обтяження одного і того ж рухомого майна одночасно, мають рівні права на задоволення своїх вимог.

Обтяжувач з вищим пріоритетом має переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження.

Статтями 38, 40 цього Закону також встановлено, що якщо рухоме майно, яке є предметом публічного обтяження, є також предметом інших обтяжень, задоволення прав обтяжувача за публічним обтяженням або особи, на користь якої встановлено публічне обтяження, здійснюється в черговості згідно з пріоритетом публічного обтяження.

Якщо предметом публічного обтяження є два або більше об`єктів, обтяжувач отримує задоволення своїх вимог за рахунок такої їх кількості, яка достатня для повного задоволення відповідної вимоги. У цьому разі обтяжувач самостійно визначає рухоме майно, на яке звертається стягнення.

Звернення стягнення на предмет публічного обтяження здійснюється в порядку, встановленому законом.

Як вбачається із матеріалів справи, публічне обтяження майна ПП «Молокозавод-Олком» у виконавчому провадженні № 56651428 було зареєстровано головним державним вииконавцем Іванютою І.М. 12.07.2018, а у виконавчому провадженні № 57047914 приватним виконавцем Сколибогом О.С. 21.0.2018.

Отже, публічне обтяження головного державного вииконавця Іванюти І.М. мало вищій пріоритет відносно пріоритету приватного виконавця Сколибога О.С. на отримання задоволення вимог щодо одного й того ж рухомого майна, адже воно було зареєстровано раніше.

Тому обтяжувач з вищим пріоритетом мав переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження і у цьому разі арешт майна, накладений обтяжувачем з нижчим пріоритетом, не є перешкодою для реалізації майна.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що позивач не довів порушення норм закону під час проведення виконавчих дій, які вплинули чи могли вплинути на результат торгів, а також не довів порушення його прав і законних інтересів під час проведення виконавчих дій.

Щодо способу захисту цивільних прав та інтересів, обраного позивачем

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у частині другій статті 16 Цивільного кодексу України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац дванадцятий частини другої вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 9 лютого 2022 року у справі № 910/6939/20 (пункт 11.87), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21)).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.56), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.46), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155)).

У межах справи про банкрутство позивач (конкурсний кредитор) звернувся з позовом про визнання недійсними договорів застави рухомого майна, укладених між відповідачами, визнання незаконними та скасування постанов і актів державного виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу (як результатів електронних торгів, які не відбулись, і як правочинів, вчинених боржником).

Звертаючись із позовом, кредитор вважав себе потерпілим від дій боржника та іншого конкурсного кредитора (набувача майна у виконавчому провадженні). Проте у разі задоволення позову майно має повернутися не до кредитора, а до боржника.

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 6 липня 2022 року по справі № 914/2618/16, кредитор боржника може мати похідний інтерес у стягненні коштів, іншого майна з третіх осіб на користь боржника, зокрема і у процедурі банкрутства (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2021 року у справі № 761/45721/16-ц (пункти 72, 78, 81)). Інтерес кредитора у поповненні (недопущенні зменшення) ліквідаційної маси боржника є похідним від такого інтересу боржника. Тому позови, спрямовані на поповнення (недопущення зменшення) ліквідаційної маси, є позовами на користь саме боржника, якому належить ліквідаційна маса, а не кредитора (останній має до цієї маси інтерес так званого другого порядку). Отже, позов, який заявив кредитор, є, насправді, позовом боржника, тобто похідним позовом (один із його різновидів передбачений пунктом 12 частини першої статті 20 ГПК України).

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно (речення перше частини першої статті 1212 ЦК України). Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина друга вказаної статті). Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Кредитор (позивач), який не був ані учасником виконавчого провадження, ані учасником електронних торгів, вважає, що відповідачі, уклавши договори застави, діяли з прямим умислом який направлений на уникнення стягнення на майно боржника в рамках іншого виконавчого провадження в яких стягувачем був цей кредитор, які в подальшому надали перевагу відповідачу-2 над іншими кредиторами отримати майно або грошові кошти від продажу такого майна боржника/відповідача-1 у порядку примусового виконання рішення суду. Таким чином, відповідач-2 набув право власності на заставне майно, яке не міг набути.

За таких обставин, враховуючи те, що позивач є конкурсним кредитором боржника і не отримав належного задоволення своїх вимог, він може обґрунтовувати, що вчинені правочини, зокрема договір купівлі продажу оформлений постановами і актами державного виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу (за результатами електронних торгів, які не відбулись), не могли бути достатньою правовою підставою для набуття майна відповідачем-2. А тому вправі, враховуючи вимоги частин другої та третьої статті 264 ЦК України, у цих спірних правовідносинах витребувати в інтересах боржника майно у його набувача на підставі статті 1212 ЦК України (у разі, якщо це майно було відчужене третій особі, - витребувати його від неї на підставі статей 387, 388 ЦК України). Для цього немає потреби окремо оскаржувати результати аукціону та постанови і акти державного виконавця, якими оформлений продаж майна за результатами електронних торгів, які не відбулись.

Метою позову про витребування майна з чужого володіння (незалежно від того, на підставі приписів яких із указаних статей ЦК України цю вимогу заявив позивач) є забезпечення введення позивача (у спірних правовідносинах боржника) у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений.

Таким чином, позовні вимоги про визнання недійсними результатів аукціону та договору купівлі продажу у спірних правовідносинах не є ефективними способами захисту інтересу та права позивача.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 6 липня 2022 року по справі № 914/2618/16 виснувала про ефективність у спірних правовідносинах саме вимоги про витребування заставного майна на користь боржника. За змістом ця вимога не тотожна вимозі про зобов`язання переможця аукціону повернути заставне майно боржникові. У разі задоволення позовної вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача (у даному випадку - боржника), а не зобов`язує відповідача (у цій справі - переможця аукціону) повернути відповідне майно власникові.

Щодо позовних вимог про визнання недійсними укладених між відповідачами договорів застави, то задоволення цих вимог також не призведе до поновлення майнового права та інтересу позивача, оскільки внаслідок укладення договору застави заставодержатель не набуває права власності на предмет застави, а набуває право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника.

Отже, визнання недійсним договору застави не покладає на заставодержателя обов`язку повернути заставодавцю предмет застави.

Крім того, визнання правочину недійсним не з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та/або інтересу) у спосіб реституції, що застосовується між сторонами такого правочину, а з метою створити підстави для подальшого звернення з іншим позовом або преюдиційну обставину чи доказ для іншого судового провадження суперечать завданням господарського судочинства, наведеним у частині першій статті 2 ГПК України.

Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Суд також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо позовної давності

Згідно ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо встановить, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц і від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73)).

Оскільки за результатами вирішення даного спору встановлено, що право позивача не було порушене, питання про застосування позовної давності судом не розглядається.

Щодо судових витрат

За правилами ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно платіжної інструкції від 22.08.2022 позивачем було сплачено 19 848,00 грн судового збору, який повністю покладається на нього.

Керуючись ст. 75, 123, 126, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позов Командитного товариства «Желєв С.С. і компанія «Комиш Зорянського елеватора» до Приватного підприємства «Молокозавод Олком» та Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» про визнання правочинів недійсними залишити без задоволення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду у строк, встановлений ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст рішення складено та підписано 31.03.2023.

Суддя А.С.Сидоренко