ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" березня 2023 р. Справа№ 910/7974/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шаптали Є.Ю.

суддів: Чорногуза М.Г.

Яковлєва М.Л.

при секретарі Токаревій А.Г.

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 06.03.2023

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства "Національна телерадіокомпанія України"

на рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2022 у справі №910/7974/22 (суддя Кирилюк Т.Ю., повний текс рішення складено 07.12.2022)

за позовом Акціонерного товариства "Національна телерадіокомпанія України"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Київ Бізнес Девелопмент"

про стягнення 1 747 763,91 грн.

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Національна телерадіокомпанія України» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Київ Бізнес Девелопмент» про стягнення 1 747 763,91 грн основного боргу та нарахованих штрафних санкцій.

Позов обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором оренди нерухомого майна.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.12.2022 позов задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Київ Бізнес Девелопмент» на користь Акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» 948 688 грн 29 коп. основного боргу, 12 854 грн 43 коп. трьох процентів річних, 115 503 грн 37 коп. інфляційних втрат, 5 958 грн 19 коп. пені та 16 274 грн 07 коп. витрат зі сплати судового збору.

В іншому - відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд виходив з наступного:

- наданий позивачем розрахунок заборгованості відповідача є фактично та арифметично правильним, однак судом встановлено, що договір №266-7/4 від 04.08.2021 розірвано за взаємною згодою сторін, тобто у позивача відсутнє право на утримання гарантійного платежу, а відтак позовну вимогу про стягнення суми основного боргу судом задоволено частково (з вирахуванням суми гарантійного платежу);

- оскільки визначені статтею 625 Цивільного кодексу України за своєю правовою природою не є штрафними санкціями за вчинене правопорушення, судом задоволено позовні вимоги про стягнення з відповідача трьох процентів річних та інфляційних втрат частково, зменшивши розмір нарахувань позовної заяви на відповідні суми нарахувань на гарантійний платіж за період часу з 17.06.2022 до 15.08.2022, у розмірі 12 854,43 грн трьох процентів річних та 115 503,37 грн інфляційних втрат;

- судом встановлено, що у даному випадку відповідач за умовами укладеного договору не звільняється від виконання своїх зобов`язань в частині сплати вартості оренди, проте має бути звільненим від відповідальності за порушення своїх зобов`язань у формі сплати штрафних санкцій за період дії воєнного стану.

Не погодившись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство «Національна телерадіокомпанія України» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду м. Києва від 06.12.2022 у справі 910/10596/22 в частині відмови в задоволенні позову та прийняти нове рішення, яким в цій частині задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Київ Бізнес Девелопмент» на користь Акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» судові витрати у вигляді судового збору.

Скаржник вважає, що наявні підстави відповідно до статті 277 Господарського процесуального кодексу України для скасування оскаржуваного рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог, зазначаючи наступне:

- судом неправильно застосовано норми матеріального права, а саме - ч. 1 ст. 617 ЦК України, що стосується висновків суду про звільнення відповідача щодо сплати штрафних санкцій за період дії воєнного стану;

- зазначаючи про наявність підстав для стягнення суми гарантійного платежу, апелянт вважає, що судом не надана оцінка зібраним у справі доказам;

- на переконання скаржника, судом порушено норми процесуального права шляхом відмови позивача щодо участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

02.01.2023 безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Акціонерного товариства «Національна телерадіокомпанія України» на рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2022 у справі 910/7974/22.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.01.2023 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у наступному складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Тищенко А.І., Чорногуз М.Г.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/60/23 від 09.01.2023, у зв`язку з перебуванням судді Тищенко А.І. у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 09.01.2023 матеріали справи, разом з апеляційною скаргою передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Яковлєв М.Г., Чорногуз М.Г.

На час надходження апеляційної скарги матеріали справи №910/7974/22 на адресу Північного апеляційного господарського суду не надходили, у зв`язку з чим ухвалою від 09.01.2023 відкладено вирішення питання щодо апеляційної скарги Акціонерного товариства «Національна телерадіокомпанія України» на рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2022 у справі 910/7974/22 до надходження матеріалів справи на адресу Північного апеляційного господарського суду; доручено Господарському суду міста Києва надіслати матеріали справи №910/7974/22 на адресу Північного апеляційного господарського суду.

25.01.2023 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/7974/22.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.01.2023 у справі №910/7974/22 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Національна телерадіокомпанія України» на рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2022 у справі 910/7974/22 та призначено до розгляду на 06.03.2023.

13.02.2023 до Північного апеляційного господарського суду від представника Акціонерного товариства «Національна телерадіокомпанія України» адвоката Яковюк Л.Ю. надійшло клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення «EasyCon».

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.02.2023 клопотання представника Акціонерного товариства «Національна телерадіокомпанія України» адвоката Яковюк Л.Ю. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволено.

Відповідач своїм процесуальним правом на надання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

У судове засідання 06.03.2023 з`явилася (в режимі відеоконференції) представник позивача, підтримала доводи апеляційної скарги та просила суд її задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Згідно з ч. 2 ст. 2 ГПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Судом враховано, що у своїх рішеннях Європейський суд неодноразово наголошував, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Суд апеляційної інстанції враховує також правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України», згідно з якою сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

При цьому на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду і не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

Оскільки явка учасників апеляційного провадження в судове засідання не була визнана обов`язковою, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, зокрема, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими їм процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, беручи до уваги строки розгляду апеляційної скарги, встановлені Господарським процесуальним кодексом України, суд апеляційної інстанції вбачає за можливе розглядати дану апеляційну скаргу за відсутності відповідача за наявними у справі матеріалами.

Згідно з частиною першою статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, сторонами у справі 05.08.2021 укладено договір оренди №299-7/4, за умовами якого позивачем надано відповідачу у платне строкове користування приміщення у будівлі по вулиці Бориса Грінченка 9 літера «А» у місті Києві загальною площею 1659,9 квадратних метрів.

Пунктом 3.2 договору №299-7/4 встановлено строк оренди з 05.08.2021 по 04.08.2022.

Представниками сторін у справі 05.08.2021 підписано акт приймання-передачі визначеного пунктом 1.1 договору №299-7/4 від 05.08.2021 нерухомого майна.

Пунктом 3.5 договору №299-7/4 встановлено, що майно вважається повернутим орендодавцю з дати підписання акту приймання-передачі від орендаря орендодавцю. Форма акту повернення майна визначена додатком №3 до договору.

Матеріали справи не містять копії або оригіналу підписаного представниками сторін акту повернення майна позивачу.

Звернувшись до суду з даним позовом, позивач просив суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Київ Бізнес Девелопмент» заборгованість в розмірі 1 749 901, 42 грн, з яких: 1 430 059, 29 грн основного боргу, 185 740,59 грн пені, 15 228,30 грн 3% річних, 118 873,27 інфляційних втрат.

Суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, з чим погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

За змістом п. 1 ч. 2 статті 11 Цивільного кодексу України однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

За визначенням ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.ст. 6, 627, 628 ЦК України).

Частиною першою статті 759 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.

Додатковою угодою №1 від 11.10.21 (текст додаткової годи містить явну технічну описку у даті укладення - 11.10.20) сторонами у справі погоджено подальший документообіг в електронній формі, у тому числі підписання актів-передачі наданих за договором послуг.

Відповідно до пункту 5 додаткової угоди №1 у випадку, коли відповідач протягом трьох днів з моменту отримання акту наданих послуг його не підписує, надані послуги вважаються прийнятими орендарем.

Сторонами у справі 12.04.2022 укладено додаткову угоду №2 до договору оренди №299-7/4 від 04.08.2021, якою погодили (у тому числі) призупинення зобов`язань сторін за договором з 24.02.2022 до 24.04.2022.

Третьою додатковою угодою від 16.06.2022 сторони у справі погодили дострокове розірвання договору з дати укладення цієї додаткової угоди відповідно до пункту 13.4 укладеного договору.

За умовою пункту 13.4 договору №266-7/4 від 04.08.2021 договір припиняється (у тому числі) внаслідок дострокового розірвання за взаємною згодою сторін, за ініціативою орендодавця чи за ініціативою орендатора.

Оскільки додатковою угодою від 16.06.2022 чітко не визначено за ініціативи якої з сторін відбулось розірвання, з урахуванням змісту пункту 1 цієї додаткової угоди, судом встановлено, що дострокове розірвання договору №266-7/4 відбулось за взаємною згодою сторін.

Щодо позовних вимог про стягнення основної суми боргу.

За розрахунком позивача, станом на дату припинення договору оренди існувала заборгованість відповідача, яка виникла за період часу з 01.01.2022 по 16.06.2022, зі сплати орендних платежів загальною сумою 1 430 059,29 грн, яка складається з щомісячних прострочених оплат: за січень - 200 271,00 грн., за лютий - 395 411,89 грн., за березень - 0,0 грн., за квітень - 96 274,2 грн., за травень - 481 371,00 грн. та за червень - 256 731,2 грн.

З фактом наявності простроченої заборгованості відповідач погодився лише частково за період часу з 01.01.2022 по 24.02.2022, тобто за січень та лютий, однак відповідач не визнавав нарахування в період часу з 25 лютого по 28 лютого 2022 року.

Судом перевірено розрахунок позивача за лютий 2022 року та встановлено правильність обчисленого розміру орендної плати в цілому за цей місяць.

Так, пунктом 4.1 договору №266-7/4 від 04.08.2021 встановлено, що загальний розмір орендної плати складає 481 371,00 грн за один місяць, тобто орендна плата за лютий мала складати саме цю суму незалежно від кількості днів у цьому місяці.

Додатковою угодою №2 сторони погодили призупинення виконання зобов`язань з 24.02.2022 до 24.04.2022.

Відповідно, справедливим є розрахунок орендної плати за лютий виходячи з наступної формули: сума орендної плати поділяється на кількість днів у місяці та помножується на кількість днів фактичного виконання зобов`язань з урахуванням додаткової угоди №2 (481 371,00 поділити на 28 та помножити на 23 дорівнює 395 411,89 грн.) - саме суму 395 411,89 грн. відповідачем використано у розрахунках за лютий 2022 року.

Отже, судом встановлено правильність розрахунку позивача за лютий 2022 року та відхилено заперечення відповідача у цій частині позовних вимог.

Відповідно до частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Як на підставу невиконання власних грошових зобов`язань відповідач посилався на юридичний факт введення воєнного стану в Україні як на правову підставу, однак твердження про невикористання орендованого приміщення після 24.02.2022 не підтверджено жодним доказом.

Більше того, надані відповідачем матеріали електронного листування підтверджують факт використання орендованого приміщення відповідачем, зокрема, надана відповідачем копія листа від 02.06.2022 №23 є доказом знаходження в орендованому приміщенні майна самого відповідача та його клієнтів, у тому числі меблі, комп`ютерне обладнання тощо.

Також судом відхиляються доводи відповідача в частині неможливості потрапити до приміщень з огляду на посилені заходи охорони будівлі, оскільки твердження про ненадання позивачем можливості потрапити до орендованих приміщень не підтверджуються жодним доказом.

Натомість, такі доводи також спростовуються наданими саме відповідачем матеріалами листування, з якого вбачається пряма можливість використання приміщень за умови дотримання пропускного режиму, а матеріали справи не містять жодного доказу відмови позивача у наданні доступу визначеним відповідачем особам до орендованих ним приміщень.

У свою чергу, посилення заходів безпеки та ідентифікації осіб суд не може не визнати розумною та необхідною мірою в умовах воєнного стану.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо неможливості застосування до правовідносин сторін у вказаній частині правового регулювання частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України.

Також слід зазначити, що посилаючись до приписів частини четвертої статті 762 Цивільного кодексу України, відповідач мав щонайменше звернутись своєчасно до позивача з відповідною пропозицією.

Проте, матеріали справи не містять відповідних доказів, а відзив відповідача також не містить відповідного розрахунку розміру орендної плати за спірний період часу, який відповідач у даному випадку вважає справедливим.

Окремо суд звертає увагу, що дії позивача в частині фактичного звільнення відповідача на два місяці від сплати орендної плати (додаткова угода №2) є прямим доказом його добросовісності у даних господарсько-правових відносинах.

Слід зауважити, що частина боргу за січень та лютий 2022 року виникла до введення воєнного стану та була простроченою станом на 24.02.2022 (платіж за січень мав бути сплаченим не пізніше 15.01.2022, а платіж за лютий - у повному розмірі не пізніше 15.02.2022).

Отже, станом на час звернення до суду та на час прийняття рішення у справі прострочена заборгованість за перші два місяці поточного року погашено не було, що характеризує дії відповідача як не добросовісні у розумінні статті 3 Цивільного кодексу України.

Питання припинення господарсько-правового договору найму регулюється статтею 291 Господарського кодексу України, якою, зокрема, не передбачену таку підставу припинення договору оренди чи зобов`язань сторони за цим договором, як введення воєнного стану.

Так, відповідно до статті 291 Господарського кодексу України одностороння відмова від договору оренди не допускається. Договір оренди припиняється у разі: закінчення строку, на який його було укладено; викупу (приватизації) об`єкта оренди; ліквідації суб`єкта господарювання-орендаря; загибелі (знищення) об`єкта оренди.

Отже, у даному випадку відсутні передбачені наведеною нормою правові підстави припинення договору №266-7/4 та звільнення відповідача від виконання своїх грошових зобов`язань.

При цьому, матеріалами справи підтверджено факт використання приміщень позивача відповідачем у червні 2022 року.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, договір було розірвано за взаємною згодою сторін 16.06.2022, а з урахуванням визначеного додатковою угодою №2 часового проміжку відповідач зобов`язаний сплачувати орендну плату до моменту припинення цього договору.

Частинами першою та другою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Судом встановлено факт порушення відповідачем своїх господарсько-правових зобов`язань за договором №266-7/4 від 04.08.2021 в частині своєчасної та у повному обсязі сплати орендної плати.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок заборгованості відповідача, колегія суддів визнає його фактично та арифметично правильним.

Однак, суд першої інстанції обґрунтовано не погодився з доводами позивача щодо наявності підстав для утримання позивачем суми гарантійного платежу, виходячи з наступного.

Дане питання сторони у справі врегулювали розділом п`ятим договору №266-7/4 від 04.08.2021.

Відповідно до п. 5.7 Договору у разі дострокового розірвання договору з ініціативи орендодавця внаслідок систематичного (2 та більше разів) невиконання Орендарем протягом дії цього договору, будь-якого грошового зобов`язання перед орендодавцем, гарантійний платіж не повертається та не зараховується як плата за останній місяць оренди.

Позивач стверджує, що має право на утримання гарантійного платежу на підставі пункту 5.7 укладеного сторонами у справі договору, оскільки розірвання договору відбулось за ініціативою позивача внаслідок систематичного порушення відповідачем строків оплати вартості оренди.

Однак, наявна в матеріалах справи копія додаткової угоди від 16.06.2022 (а.с.34) спростовує вказані доводи, оскільки за чітким визначенням пункту 1 цієї угоди сторони вирішили достроково розірвати договір, а текст додаткової угоди від 16.06.2022 не містить жодного визначення на підтвердження позиції позивача.

Натомість, за текстом додаткової угоди (п.1) чітко визначається розірвання договору за взаємною згодою сторін.

При цьому, вказана обставина визнається самим позивачем, зокрема в апеляційній скарзі, де останній зазначає, що відносини з оренди між сторонами припинились 16.06.2022 відповідно до укладеної додаткової угоди.

Отже, як правильно встановлено судом першої інстанції, договір №266-7/4 від 04.08.2021 розірвано за взаємною згодою сторін, а тому в позивача відсутнє право на утримання гарантійного платежу, доводи скаржника про протилежне колегією суддів відхиляються як необґрунтовані та такі, що спростовуються вищевикладеним.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовної вимоги щодо стягнення суми основного боргу у розмірі 948 688, 29 грн (з вирахуванням суми гарантійного платежу 1 430 059,29 грн - 481 371 грн).

Щодо стягнення заявлених позивачем трьох процентів річних та інфляційних втрат.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, оскільки визначені статтею 625 Цивільного кодексу України за своєю правовою природою не є штрафними санкціями за вчинене правопорушення та з урахуванням висновків суду щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача суми гарантійного платежу, як правильно зазначив суд першої інстанції, заявлені позивачем до стягнення з відповідача суми трьох процентів річних та інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню з огляду на зменшення їх розміру на відповідні суми нарахувань на гарантійний платіж за період часу з 17.06.2022 до 15.08.2022.

Відтак, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що задоволенню підлягають заявлені позивачем три проценти річних у розмірі 12 854,43 грн та інфляційні втрати у розмірі 115 503,37 грн.

Щодо стягнення пені.

Відповідно до статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

За змістом положень частини першої статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежного виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 10.2 договору №266-7/4 від 04.08.2021 встановлено обов`язок відповідача у випадку прострочення сплати орендних платежів сплатити на користь позивача пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочення.

У той же час, розділом 12 договору №266-7/4 від 04.08.2022 встановлено, що кожна з сторін звільняється від відповідальності за порушення свого зобов`язання внаслідок дії обставин непоборної сили.

Пунктом 12.3 укладеного сторонами у справі договору встановлено обов`язок заінтересованої сторони повідомити контрагента про обставини непоборної сили протягом 24 годин.

За умовою пункту 12.4 договору №266-7/4 від 04.08.2021 доказом виникнення форс-мажорних обставин та строку їх дії є відповідні документи, що видаються торгово-промисловою палатою України.

Торгово-промисловою палатою України 28.02.2022 ухвалено рішення спростити процедуру засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) та опубліковано на власному інтернет-ресурсі лист №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, яким засвідчено дію на території України форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) - військова агресія Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні».

Враховуючи це, ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Колегією суддів перевірено, що відповідачем надано суду знімок екрану монітора комп`ютера, який відображає електронний лист, відправлений до електронної поштової скриньки позивача, який містить текстове повідомлення про настання обставин непоборної сили та який датовано 24.02.2022.

При цьому, як правильно зазначив суд першої інстанції, такий лист відповідача не відповідає встановленим сторонами у справі додатковою угодою №1 вимогам в частині скріплення електронним підписом та за звичайних обставин цей лист судом було б не можливо прийняти у якості належного доказу у справі, проте у даному випадку з урахуванням всіх фактичних обставин, що відбувались у країні 24.02.2022 та з урахуванням, що позивач не міг не знати про ці обставини, судом першої інстанції прийнято електронний лист відповідача в якості доказу виконання умови пункту 12.3 укладеного сторонами у справі договору.

Також слід зазначити, що відсутність у даному випадку доказів належного повідомлення відповідачем про настання форс-мажорних обставин не позбавляє його права на звільнення від відповідальності за порушення грошового зобов`язання у формі сплати нарахованої пені, оскільки невиконання зобов`язання з повідомлення протягом 24 годин за умовою пункту 12.3 має встановленим договором правовим наслідком відшкодування збитків, а не застосування інших видів відповідальності.

Водночас, умови укладеного сторонами у справі договору не передбачають звільнення його учасників у випадку настання обставин непоборної сили від виконання власних зобов`язань. Дія відповідних обставин за умовами розділу 12 договору №266-7/4 лише звільняє його учасників від можливої юридичної відповідальності за їх невиконання.

Як було зазначено вище, відповідно до частини першої статті 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Таким чином, судом першої інстанції правильно встановлено, що в даному випадку відповідач за умовами укладеного договору не звільняється від виконання своїх зобов`язань в частині сплати вартості оренди, однак має бути звільненим від відповідальності за порушення своїх зобов`язань у формі сплати штрафних санкцій за період дії воєнного стану.

Заперечення позивача щодо вказаних висновків, викладені в апеляційній скарзі, колегією суддів відхиляються як необґрунтовані з огляду на положення статті 617 ЦК України, умови договору та лист ТПП.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовної вимоги щодо стягнення з відповідача пені за час дії воєнного стану на території України.

При цьому, як правильно зазначив суд першої інстанції, підстави для звільнення відповідача від сплати пені за прострочення сплати орендної плати за січень та лютий місяці до моменту введення воєнного стану відсутні, а тому позовна вимога про стягнення пені підлягає частковому задоволенню у розмірі 5 958,19 грн.

Згідно з статтею 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог.

Доводи скаржника про порушення судом норм процесуального права, що на переконання апелянта полягають у відмові в задоволенні клопотання позивача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції судовою колегією відхиляються, оскільки в апеляційній скарзі позивачем не обґрунтовано, яким чином це вплинуло чи порушило його процесуальні права при винесенні судом оскаржуваного рішення з огляду на те, що в подальшому представник позивач брав участь в судових засіданнях у справі (що вбачається з матеріалів справи), зокрема і в судовому засіданні, в якому було винесено оскаржуване рішення.

Усі інші доводи та міркування учасників справи, окрім зазначених в мотивувальній частині, судом апеляційної інстанції враховано, однак вони не спростовують наведених вище висновків суду та не можуть бути достатньою підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Апеляційний господарський суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи учасників справи, дійшов висновку, що судом першої інстанції за результатами розгляду справи було прийнято законне та вмотивоване рішення на підставі належних та допустимих доказів, а скаржником у поданій апеляційній скарзі вищенаведені висновки суду першої інстанції не спростовано.

Отже, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2022 у справі №910/7974/22.

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 р. N 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 р. N3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Колегія суддів зазначає про те, що при апеляційному перегляді не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права щодо винесення судом першої інстанції рішення, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду, наведені в оскаржуваному рішенні.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2022 у справі №910/7974/22 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Акціонерного товариства «Національна телерадіокомпанія України» на рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2022 у справі №910/7974/22 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 231, 269, 270, 275, 276, 281 - 284 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна телерадіокомпанія України" - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2022 у справі 910/7974/22 - залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

4. Матеріали справи № 910/7974/22 повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 28.03.2023.

Головуючий суддя Є.Ю. Шаптала

Судді М.Г. Чорногуз

М.Л. Яковлєв