СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2023 року м. Харків Справа № 922/1911/22

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Шевель О.В., суддя Крестьянінов О.О. , суддя Фоміна В.О..

за участю секретаря судового засідання Бессонової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Завод "Електроважмаш", м. Харків, вх. №264 Х/3 на рішення Господарського суду Харківської області від 28.12.2022, ухвалене суддею Пономаренко Т.О. у приміщенні Господарського суду Харківської області 28.12.2022 в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (повне рішення складено 28.12.2022) у справі №922/1911/21

за позовом Державного підприємства "Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці", м. Дніпро,

до Акціонерного товариства "Завод "Електроважмаш", м. Харків,

про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці" звернулось до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Державного підприємства "Завод "Електроважмаш", в якій просило суд стягнути з Державного підприємства "Завод "Електроважмаш" суму у розмірі 186825,08 грн, що складається з суми боргу за договором №236/12020 від 25.09.2020 у розмірі 140229,67 грн, інфляційних втрат у розмірі 44178,85 грн, один відсоток річних відповідно до п.6.4. договору у розмірі 2416,56 грн, а також покласти на відповідача судові витрати.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 28.12.2022 у справі №922/1911/22 позов задоволено частково. Стягнуто з АТ "Завод "Електроважмаш" на користь ДП "Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці" суму боргу за договором №236/12020 від 25.09.2020 у розмірі 140229,67 грн, інфляційних втрат у розмірі 44178,85 грн, один відсоток річних відповідно до п.6.4. договору у розмірі 2412,72 грн, а також суму судового збору у розмірі 2802,32 грн.

В обґрунтування вказаного рішення місцевий господарський суд зазначив наступне: матеріали справи не містять доказів оплати відповідачем послуг наданих позивачем згідно з Актом №1 приймання-передач і наданих послуг від 16.12.2020 на суму у розмірі 140229,67 грн, відповідач не спростовує наявності заборгованості перед позивачем у вказаному розмірі за отримані послуги згідно з Актом №1 приймання-передач і наданих послуг від 16.12.2020, отже, позовні вимоги щодо стягнення боргу в розмірі 140229,67 грн підлягають задоволенню; відповідальність у вигляді відсотків річних та інфляційних втрат сторонами передбачено пунктом 6.4. Договору, сторони на власний розсуд погодили, що у разі порушення строків оплати послуг, передбачених цим Договором, виконавець має право вимагати оплату 1% річних та інфляційні витрати, відтак, з огляду на те, що відповідачем неналежним чином виконано його грошове зобов`язання перед позивачем з оплати наданих послуг, нарахування позивачем 1% річних та інфляційних втрат є правомірним. Водночас господарський суд частково погодився з твердженням відповідача щодо невірного визначення позивачем дати настання зобов`язання з оплати, що призвело до збільшення кількості днів прострочення розрахунку 1% річних; у відповідності до п.5.2. Договору, відповідач повинен був здійснити 100% оплату за надані послуги протягом 30 календарних днів з моменту підписання уповноваженими сторонами акта приймання-передачі наданих послуг, тобто у строк до 15.01.2021 включно, отже, прострочення виконання грошового зобов`язання відповідача почалося з наступного дня після закінчення строку, встановленого п.5.2. Договору, а саме з 16.01.2021. Разом з цим, господарський суд відхилив доводи відповідача щодо початку нарахування з 18.01.2021 (понеділок) згідно з ч.5 статті 254 Цивільного кодексу України, оскільки згідно п.5.2. Договору строк виконання зобов`язання відповідача обчислюється саме календарними днями, а не робочими, при цьому, вимог щодо нарахування інфляції та відсотків річних на суму боргу виключно в робочі дні або починаючи з робочого дня чинне законодавство України не містить. Доводи відповідача щодо ненадання позивачем до матеріалів справи доказів обчислення індексу інфляції центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики та публікації в офіційних періодичних виданнях останнього, доказів того, що величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка та доказів того, що Держстатом здійснено публікацію щодо цього не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, в офіційних періодичних виданнях, господарський суд визнав безпідставними, оскільки вимоги щодо надання позивачем вказаних доказів на підтвердження здійснення розрахунку чинне законодавство не передбачає. Перевіривши надані позивачем розрахунки інфляційних втрат та 1% річних, господарський суд встановив, що дані розрахунки є арифметично не вірними, оскільки у відповідності до методики розрахунків сума інфляційних втрат за прострочення суми боргу у розмірі 140229,67 грн. за період з 16.01.2021 по 05.10.2022 становить 45271,10 грн, а 1% річних - 2412,72 грн, при цьому, суд не може виходити за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Клопотання відповідача щодо зменшення розміру 1% річних господарський суд визнав необґрунтованим, оскільки законом надано право суду зменшити неустойку, яка є надмірною порівняно з наслідками порушення грошового зобов`язання, тоді як заявлені позивачем до стягнення інфляційні втрати та 1% річних не є штрафними санкціями (неустойкою: штрафом, пенею) в розумінні чинного законодавства.

Відповідач, АТ "Завод "Електроважмаш", подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Господарського суду Харківської області від 28.12.2022 у справі № 922/1911/22 в частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 44178,85 грн, одного відсотка річних відповідно до п.6.4. договору у розмірі 2412,72 грн скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким: стягнути з АТ "Завод "Електроважмаш" 240,50 грн 1 % річних, в задоволенні позовних вимог в частині стягнення інфляційних нарахувань відмовити, здійснити розподіл судових витрат пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

В обґрунтування скарги заявник наводить наступні доводи: позивач неправильно визначив дату настання зобов`язання з оплати, що призвело до збільшення кількості днів прострочення; у відповідності до ч.1 статті 253 ЦК України, початком відліку періоду прострочення відповідної суми грошового зобов`язання (моментом прострочення), що становить базу нарахування (перший множник), є день, наступний після визначеної (кінцевої) дати платежу, кінцем відліку періоду прострочення є день, що передує дню, в якому відбулося погашення/припинення відповідного грошового зобов`язання, оскільки з урахуванням п. 30.1 ст. 30 Закону України Про платіжні системи та переказ грошових коштів в Україні моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою тобто день погашення визначає термін припинення відповідного зобов`язання у розумінні ч. 2 ст. 251 Цивільного кодексу України, тобто день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення. В обґрунтування вказаного твердження заявник посилається на позицію Верховного Суду, викладену в постановах №910/2615/18 від 25.02.2020, №910/3536/18 від 20.05.2019, №908/24/18 від 10.09.2018, а також вказує, що згідно з ч.5 статті 254 Цивільного кодексу України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день; відповідно до п.5.2. договору замовник здійснює 100% оплату за наданні послуги протягом 30 календарних днів з моменту підписання уповноваженими сторонами акту приймання-передачі наданих послуг. Отже, на думку апелянта, оскільки акт № 1 приймання-передачі наданих послуг за договором № 261/1 2020 від 25.09.2020 був підписаний 16.12.2020, то 30 календарних днів спливає 15.01.2021, а отже днем початку нарахування штрафних санкцій є 16.01.2021 (субота, вихідний день), тому початок нарахування відбувається із 18.01.2021 (понеділок), тобто розрахунок 1% річних зроблено відповідачем за 626 днів (а не за 629, як у позивача) і сума відсотків річних, за вказаним розрахунком відповідача, складає 2405,03 грн. Заперечуючи проти стягнення інфляційних втрат у розмірі 44178,85 грн, відповідач зазначає, що позивачем не надано до матеріалів справи доказів обчислення індексу інфляції центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики та публікації в офіційних періодичних виданнях останнього, також, не надано доказів того, що величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка та не надано доказів того, що Держстатом здійснено публікацію щодо цього не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, в офіційних періодичних виданнях. В обґрунтування заперечень щодо відмови господарського суду у зменшенні суми відсотків річних, апелянт із посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18 зазначає, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві та виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Наводячи обставини, які, на його думку, є належними підставами для зменшення суми відсотків річних (тяжка економічна ситуація, зменшення вартості підприємства внаслідок стягнення з нього штрафних санкцій судовими рішеннями, що в результаті приватизації завдасть збитків державі та зашкодить діловій репутації відповідача, існування заборгованості з заробітної плати на підприємстві, збитки внаслідок ворожих обстрілів, загальна збитковість діяльності підприємства тощо), відповідач просить суд зменшити розмір відсотків річних з 2405,03 грн (відповідно до розрахунків відповідача), на 90%, тобто до 240,50 грн.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 01.03.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Завод "Електроважмаш"; повідомлено учасників справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться "28" березня 2023 р. о 15:00 годині у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, місто Харків, проспект Незалежності, 13, 1-й поверх, в залі засідань № 104; встановлено учасникам справи строк до 23.03.2023 для подання відзиву на апеляційну скаргу (з доказами надсилання відзиву іншим учасникам справи), а також для подання заяв, клопотань тощо.

Позивач, ДП "Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці", 14.03.2023 (тобто у межах встановленого судом строку) надіслав поштою відзив на апеляційну скаргу (вх.№3153 від 21.03.2023), в якому просить залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, зазначаючи, що відповідач безпідставно не виконує свої договірні зобов`язання; посилання відповідача на надмірність штрафних санкцій не відповідає розумним принципам співрозмірності. У відзиві на апеляційну скаргу позивач також повідомляє про неможливість участі представника в судовому засіданні з міркувань безпеки.

У судове засідання 28.03.2023 прибув представник відповідача, який підтримав правову позицію та вимоги, викладені в апеляційній скарзі.

В ході апеляційного розгляду даної справи апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, у межах встановленого строку.

Відповідно до ч.1 ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 ГПК України.

Присутній в судовому засіданні представник відповідача не висловлював заперечень щодо повноти дослідження доказів, які надано до справи у відповідності до ст.74 ГПК України та які стосуються меж апеляційного розгляду справи.

За таких обставин, колегія суддів, дослідивши матеріали справи та заслухавши представника відповідача, дійшла висновку про закінчення розгляду апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

У відповідності до вимог ст.282 ГПК України, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини даної справи є наступними.

25.09.2020 між Державним підприємством "Завод "Електроважмаш" (замовник) та Державним підприємством "Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці" (виконавець) було укладено договір про надання послуг №236/1 2020 (надалі - Договір).

Відповідно до п.1.1. Договору, в порядку та на умовах, визначених цим Договором, виконавець зобов`язується надавати замовнику за плату наступні послуги: Експертне обстеження обладнання, що працює під тиском. Замовник зобов`язуються оплатити надані послуги на умовах, зазначених у цьому Договорі (п.1.3.Договору).

Загальна вартість послуг за цим Договором складає 140229,67 грн (п.4.5.Договору).

Оплата за надані послуги здійснюється замовником на підставі отриманого рахунку виконавця (п.5.1.Договору). Замовник здійснює 100% оплату за надані послуги протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту підписання уповноваженими сторонами акта приймання-передачі наданих послуг (п.5.2.Договору).

Пунктом 6.4. Договору сторони погодили, що у разі порушення строків оплати послуг, передбачених цим Договором, виконавець має право вимагати оплату 1% річних та інфляційні витрати.

Згідно з протоколом узгодження цін (Додаток №1 до Договору) та кошторисом витрат на надання послуг (Додаток №2 до Договору) сторонами було досягнуто згоди про розмір договірної ціни на виконання експертного обстеження обладнання, що працює під тиском. Загальна вартість послуг становить 140229,67 грн.

Відповідно до Акту №1 приймання-передач і наданих послуг від 16.12.2020 (надалі - Акт) виконавець здав, а замовник прийняв послуги, які задовільняють умовам договору №236/1 2020 від 25.09.2020, в термін, передбачений Договором. Виконавцем були надані послуги (Експертне обстеження обладнання, що працює під тиском: Азотозбірники V-20,0 м3, реєстр. №№ 13311-13318; Котлоагрегат ДКВР 10/13, реєстр. № 5084/2) на загальну суму 140229,67 грн.

Вказаний Акт підписано уповноваженими представниками сторін та засвідчено печаткою замовника.

Проте оплату наданих послуг замовником не було здійснено.

Як свідчать матеріали справи, з метою досудового врегулювання спору позивачем на адресу Державного підприємства "Завод "Електроважмаш" було направлено претензію №264-ЕТЦ від 09.03.2021 про сплату суми заборгованості з урахуванням індексу інфляції та % річних. Доказів надання замовником відповіді на вказану претензію матеріали справи не містять.

30.08.2021 між Акціонерним товариством "Завод "Електроважмаш" та Державним підприємством "Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці" було укладено угоду про заміну сторони правонаступником до договору про надання послуг №236/1 2020 від 25.09.2020 (надалі - Угода), згідно з якою у зв`язку з реорганізацією Державного підприємства "Завод "Електроважмаш" сторони домовилися, що усі права та обов`язки замовника за договором про надання послуг №236/1 2020 від 25.09.2020 перейшли до Акціонерного товариства "Завод "Електроважмаш" з 27 серпня 2021 року.

16.09.2021 позивачем було направлено на адресу відповідача претензію №1086-ЕТЦ про сплату суми заборгованості з урахуванням індексу інфляції та % річних на суму 157522,95 грн. Доказів надання АТ "Завод "Електроважмаш" відповіді на вказану претензію матеріали справи також не містять.

Відповідач звернувся до позивача з листом №261г22/126 від 20.09.2021, яким повідомив, що 08.09.2021 Фондом державного майна України, як державним органом приватизації який здійснює повноваження загальних зборів АТ Завод "Електроважмаш" було прийнято рішення про припинення акціонерного товариства "Завод Електроважмаш" шляхом приєднання до акціонерного товариства Українські енергетичні машини та запропонував, у разі наявності кредиторських вимог до АТ "Завод "Електроважмаш", заявити їх у визначені строки.

У відповідь на лист відповідача №261г22/126 від 20.09.2021 позивач направив листа №1131-ЕТЦ від 28.09.2021, яким повідомив про наявність заборгованості у відповідача на суму 157522,95 грн. та просив визнати вимоги у вказаному розмірі.

Відповідач листом №261-22/516 від 21.12.2021 повідомив позивача про те, що при здійсненні процедури приєднання АТ Завод Електроважмаш до АТ Українські енергетичні машини, зобов`язання перед підприємством позивача будуть включені до передавального акту відповідно до бухгалтерського обліку АТ Завод Електроважмаш.

20.09.2022 позивач звернувся до директора Департаменту Управління державними підприємствами Фонду державного майна України з листом №767-ЕТЦ з проханням підтвердити наявність та розмір кредиторської заборгованості позивача.

Згідно з листом Фонду державного майна України від 03.10.2022 №10-17-14217 було надано витяг з Передавального акту балансових рахунків, матеріальних цінностей та активів від Акціонерного товариства "Завод "Електроважмаш", де відповідно до додатку 15 до передавального акту є кредитор під номером 206 - Державне підприємство "Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці" із сумою кредиторської заборгованості у розмірі 140229,67 грн.

Із матеріалів справи вбачається та апелянтом не заперечується, що вказану суму відповідач не сплатив позивачеві.

За таких обставин, ДП "Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці" звернулось до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Державного підприємства "Завод "Електроважмаш", в якій просило стягнути з відповідача суму основного боргу у розмірі 140229,67 грн, інфляційні втрати за період з 15.01.2021 по 05.10.2022 у розмірі 44178,85 грн, один відсоток річних відповідно до п.6.4. договору за період з 15.01.2021 по 05.10.2022 у розмірі 2416,56 грн (згідно з доданим до позовної заяви розрахунком).

Місцевий господарський суд оскаржуваним рішенням частково задовольнив даний позов з наведених вище підстав.

Надаючи оцінку висновкам місцевого господарського суду згідно з підпунктом б) пункту 3 частини 1 статті 282 ГПК України, з урахуванням меж апеляційного перегляду у відповідності до вищенаведених приписів ст.269 ГПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Предметом спору в даній справі є вимога про стягнення основного боргу за договором про надання послуг, а також нарахованих на вказану заборгованість інфляційних втрат та відсотків річних.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За приписами ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч.1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Як встановлено місцевим господарським судом, підтверджується матеріалами справи та не заперечується апелянтом, акт приймання-передачі наданих послуг на суму 140229,67 грн підписано сторонами 16.12.2020, отже, у відповідності до п.5.2. договору (яким передбачено, що замовник здійснює 100% оплату за надані послуги протягом 30 календарних днів з моменту підписання уповноваженими сторонами акта приймання-передачі наданих послуг), відповідач повинен був здійснити 100% оплату за надані послуги у строк до 15.01.2021, однак на час розгляду справи судом першої та апеляційної інстанції відповідного договірного обов`язку відповідачем не виконано.

Вказані обставини відповідач не заперечує, не оскаржує рішення господарського суду в частині стягнення основного боргу та підтверджує в апеляційній скарзі, що нарахування (у розмірі, який апелянт вважає правильним) мають здійснюватися на суму заборгованості 140229,67 грн.

Як вбачається з апеляційної скарги, заявник не погоджується з нарахуванням інфляційних втрат у розмірі 44178,85 грн, а також частково не погоджується з розміром процентів річних.

Надаючи оцінку аргументам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як уже зазначалося, сторони у п.6.4 договору визначили, що проценти річних становлять 1% (тобто встановили інший, менший їх розмір порівняно з вищенаведеними нормами ст.625 ЦК України).

Заперечуючи проти наданого позивачем розрахунку суми процентів за період з 15.01.2021 по 05.10.2022 у розмірі 2416,56 грн, відповідач в суді першої та апеляційної інстанції зазначав, що оскільки акт № 1 приймання-передачі наданих послуг за договором № 261/1 2020 від 25.09.2020 був підписаний 16.12.2020, то 30 календарних днів спливає 15.01.2021, а отже днем початку нарахування штрафних санкцій є 16.01.2021 (субота, вихідний день), тому відповідно до ч.5 ст.254 ЦК України початок нарахування відбувається із 18.01.2021 (понеділок), отже, розрахунок 1% річних зроблено відповідачем за 626 днів (а не за 629, як у позивача) і сума відсотків річних, за вказаним розрахунком відповідача, складає 2405,03 грн.

Відповідно до ч.5 ст.254 ЦК України, на яку посилається апелянт, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Водночас, згідно з п.5.2 договору, умови якого заявник також наводить у скарзі, замовник здійснює 100% оплату за надані послуги протягом 30 календарних днів з моменту підписання уповноваженими сторонами акта приймання-передачі наданих послуг.

Як вбачається з матеріалів справи, аналогічні доводи наводилися відповідачем в ході розгляду справи в суді першої інстанції, і місцевий господарський суд надав їм оцінку в оскаржуваному рішенні, зазначивши, що прострочення виконання грошового зобов`язання відповідача почалося з наступного дня після закінчення строку оплати товару, встановленого п.5.2. договору, а саме з 16.01.2021, і що доводи відповідача із посиланням на з ч.5 статті 254 ЦК України щодо початку нарахування з 18.01.2021 (понеділок) слід відхилити, оскільки згідно з п.5.2. договору строк виконання зобов`язання відповідача обчислюється саме календарними днями, а не робочими, при цьому, вимог щодо нарахування інфляції та відсотків річних на суму боргу виключно в робочі дні або починаючи з робочого дня чинне законодавство України не містить.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що вищевказані приписи ч.5 ст.254 ЦК України правильно застосовані судом першої інстанції, оскільки вони стосуються визначення саме строків виконання зобов`язань, а не розрахунку відсотків річних та інфляційних. Як було встановлено вище, останнім днем виконання зобов`язання за договором є 15.01.2021 (робочий день), отже в даному випадку день закінчення строку виконання зобов`язання не переноситься на будь-який інший день в порядку ч.5 статті 254 ЦК України тобто першим днем прострочення виконання зобов`язання є 16.01.2021.

В апеляційній скарзі та в усних поясненнях представника апелянта в судовому засіданні 28.03.2023 не наведено жодних аргументів, що спростовували б вищевказаний висновок, відповідач лише наполягав на власному розрахунку відсотків річних, який місцевий господарський суд правомірно визнав необґрунтованим (із зазначених вище підстав).

Перевіривши здійснений місцевим господарським судом перерахунок суми відсотків річних, колегія суддів зазначає, що господарський суд правильно визначив період нарахування з 16.01.2021 по 05.10.2022 (а не з 15.01.2021, як заявлено позивачем, тобто господарський суд врахував доводи відповідача стосовно неправильного визначення позивачем дати настання зобов`язання з оплати в тій частині, в якій вказані доводи узгоджувалися з нормами чинного законодавства та умовами договору) та обґрунтовано вказав в оскаржуваному рішенні, що за цей період сума 1% річних становить 2412,72 грн.

Клопотання відповідача щодо зменшення розміру 1% річних господарський суд визнав необґрунтованим, оскільки законом надано право суду зменшити неустойку, яка є надмірною порівняно з наслідками порушення грошового зобов`язання, тоді як заявлені позивачем до стягнення інфляційні втрати та 1% річних не є штрафними санкціями (неустойкою: штрафом, пенею) в розумінні чинного законодавства.

В апеляційній скарзі заявник із посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18 зазначає, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві та виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.

Надаючи оцінку вказаним доводам, колегія суддів зазначає, що відповідний висновок дійсно міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18.

Разом з тим, зменшення розміру заявлених до стягнення неустойки, штрафу, процентів річних є правом суду, який оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе їх зменшення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18 вказала, що відсотки річних, встановлені відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника, та не можуть розглядатися як спосіб отримання кредитором доходів. Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла з урахуванням того, що у справі № 902/417/18 умовами договору сторони передбачили відповідальність за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання у вигляді пені та штрафу, збільшили позовну давність за відповідними вимогами, а також умовами пункту 5.5 договору змінили розмір процентної ставки, передбаченої в частині другій статті 625 ЦК України, і встановили її в розмірі 40 % річних від несплаченої загальної вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути оплачений покупцем, та 96 % річних від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення дев`яноста календарних днів. Тому з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум санкцій у вигляді штрафу, пені і процентів річних, враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, Велика Палата Верховного Суду вважала справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, обмежити розмір санкцій сумами штрафу і пені, які вже присуджені до стягнення судами попередніх інстанцій, та відмовити у їх стягненні з цих підстав. При цьому відповідне зменшення відсотків річних Велика Палата Верховного Суду допустила з урахуванням конкретних обставин справи № 902/417/18, а саме, встановлення такої процентної ставки на рівні сорока відсотків та дев`яносто шести відсотків і її очевидної невідповідності принципу справедливості.

Натомість у даній справі №922/1911/21 відсотки розраховано у відповідності до вищенаведених умов договору, за ставкою 1% (тобто меншою, ніж встановлено у статті 625 ЦК України), сума відсотків становить 2412,72 грн і є невеликою порівняно із сумою основного боргу 140229,67 грн, тому колегія суддів не вбачає підстав для висновку про нерозумність, несправедливість та неспівмірність такого нарахування.

Оскільки умовами укладеного між сторонами договору на відповідача покладено обов`язок оплатити надані послуги і цей обов`язок не залежить від скрутного фінансового становища боржника або інших обставин, колегія суддів зазначає, що обставини, наведені апелянтом (посилання на тяжку економічну ситуацію та воєнні дії, припущення про те, що стягнення з відповідача коштів згідно з судовими рішеннями зашкодить діловій репутації підприємства, спричинить збитки для держави тощо) не впливають на строки виконання відповідачем обов`язку з оплати отриманих послуг і не можуть бути причиною для звільнення його від обов`язку сплати відсотків річних у встановленому договором розмірі. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 07.09.2022 у справі № 910/9911/21, від 21.06.2022 у справі № 910/9905/21, від 01.03.2023 у справі № 910/16550/21, від 07.03.2023 у справі № 910/17556/21 тощо.

Отже, колегія суддів вважає, що відмова господарського суду у клопотанні відповідача про зменшення відсотки річних у даній справі №922/1911/21 не суперечить висновкам постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18, на яку посилається апелянт.

Стосовно заявлених позивачем до стягнення інфляційних втрат за період з 15.01.2021 по 05.10.2022 у розмірі 44178,85 грн місцевий господарський суд зазначив, що наданий позивачем розрахунок є арифметично неправильним, оскільки у відповідності до методики розрахунків сума інфляційних втрат за прострочення суми боргу у розмірі 140229,67 грн за період з 16.01.2021 (тобто з наступного дня після закінчення строку оплати товару, встановленого п.5.2. договору) по 05.10.2022 становить 45271,10 грн.

Перевіривши розрахунок місцевого господарського суду, колегія суддів дійшла висновку про те, що він є арифметично правильним.

Водночас, оскільки вказана сума більша за визначену позивачем, місцевий господарський суд зазначив, що інфляційні втрати підлягають стягненню в межах позовних вимог, тобто у заявленій позивачем сумі 44178,85 грн. Вказаний висновок узгоджується з вимогами ч. 2 ст.237 ГПК України, відповідно до якої при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Відповідач в апеляційній скарзі, заперечуючи проти стягнення інфляційних втрат у розмірі 44178,85 грн, зазначає, що позивачем не надано до матеріалів справи доказів обчислення індексу інфляції центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики та публікації в офіційних періодичних виданнях останнього, також, не надано доказів того, що величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка та не надано доказів того, що Держстатом здійснено публікацію щодо цього не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, в офіційних періодичних виданнях. Апелянт стверджує, що зазначена позивачем сума індексу інфляції у розмірі 44178,85 грн не має жодного обґрунтування та посилання, що прострочення грошового зобов`язання від відповідача виступає способом захисту майнового права у вигляді відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора саме від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів.

Стосовно вказаних тверджень (які також наводилися відповідачем і в суді першої інстанції), колегія суддів зазначає, що зобов`язання сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виникло у відповідача в силу вищенаведених приписів ст.625 ЦК України.

Також, як обґрунтовано вказав місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні, доводи відповідача щодо ненадання позивачем до матеріалів справи доказів обчислення індексу інфляції центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики та публікації в офіційних періодичних виданнях останнього, доказів того, що величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка та доказів того, що Держстатом здійснено публікацію щодо цього не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, в офіційних періодичних виданнях, є безпідставними, оскільки вимоги щодо надання позивачем вказаних доказів на підтвердження здійснення розрахунку чинне законодавство не передбачає.

Зазначеного висновку господарського суду відповідачем в ході апеляційного провадження також не спростовано, у скарзі та в усних поясненнях представника апелянта в судовому засіданні 28.03.2023 не наведено посилань на норми чинного законодавства, які зобов`язували б позивача надавати такі докази.

Апелянт також не навів посилань на норми чинного законодавства, що звільняли б його від обов`язку сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також не надано контррозрархунку суми інфляційних втрат.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів зазначає, що в ході апеляційного провадження відповідач не довів наявності обставин, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваного рішення. Як уже зазначалося, заперечення апелянта ґрунтуються на доводах, які відповідач наводив в ході розгляду справи в суді першої інстанції і яким господарський суд в оскаржуваному рішенні надав належну правову оцінку.

Суд апеляційної інстанції в ході даного провадження надав належну оцінку наявним у справі доказам та доводам сторін, водночас, керуючись Рішенням ЄСПЛ від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", суд зазначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції не зобов`язує національні суди надавати детальну відповідь на кожен аргумент заявника (сторони у справі). Суди зобов`язані давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Питання чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає із статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

За результатами апеляційного провадження колегією суддів також не було встановлено зазначених у ч.4 ст.269 ГПК України обставин, а саме, наявності неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права в розумінні ч.2 ст.277 ГПК України або порушення норм процесуального права, які згідно з ч.3 цієї ж норми є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 13, 269, п.1 ч.1 ст.275, ст.276, ст.282 ГПК України, Східний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Завод "Електроважмаш" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 28.12.2022 у справі №922/1911/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 30.03.2023

Головуючий суддя О.В. Шевель

Суддя О.О. Крестьянінов

Суддя В.О. Фоміна