ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" березня 2023 р. Справа №921/700/21

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Марка Р.І.,

Суддів Матущака О.І.,

Скрипчук О.С.,

Секретар судового засідання: Чудяк Х.В.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного підприємства "Білявинці" б/н від 12.12.2022 (вх. №01-05/3094/22 від 15.12.2022)

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 11.11.2022 (повний текст рішення складено 21.11.2022)

у справі № 921/700/21 (суддя Чопко Ю.М.)

за позовом: Приватного підприємства "Білявинці" с. Великі Гаї, Тернопільський район, Тернопільська область

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Дергун Ірини Ігорівни, с. Білявинці, Бучацький район, Тернопільська область)

про стягнення 398 023,40 грн отриманих без належних правових підстав, а також 99 538,07 грн інфляційних втрат та 16 651,55 грн 3% річних

за участі представників сторін:

від позивача: Суп М.Б.;

від відповідача: Сенів Т.В.;

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 11.11.2022 у справі №921/700/21 відмовлено у задоволені позовних вимог Приватного підприємства "Білявинці" до Фізичної особи-підприємця Дергун Ірини Ігорівни про стягнення 398 023,40 грн отриманих без належних правових підстав, а також 99 538,07 грн інфляційних втрат та 16 651,55 грн 3% річних.

Суд першої інстанції, перевіривши наявні в справі докази, дійшов до висновку, що обидві сторони спірного договору оренди виконали його умови, як наслідок він не може вважатися абсолютно недійсним

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Приватне підприємство "Білявинці", оскаржило таке в апеляційному порядку. Апеляційна скарга надіслана на поштову адресу суду 12.12.2022 (вх. №01-05/3094/22 від 15.12.2022). В апеляційній скарзі апелянт просить скасувати рішення господарського суду Тернопільської області від 11.11.2022 у справі №921/700/21 та ухвалити нове, яким позовні вимоги ПП "Білявинці" задовольнити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції було винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права з огляду на те, що правовідносини з користування скаржником (позивачем) транспортними засобами відповідача, що виникли до набуття відповідачем права займатися підприємницькою діяльністю, тa правовідносини, пов`язані з внесенням скаржником (позивачем) коштів відповідачу як фізичній особі-підприємцю в рахунок виконання майбутніх зобов`язань за господарським договором оренди, намір на вчинення якого мали сторони, але так і не реалізували, ґрунтуються на різних правових підставах, що відмінні за суб`єктним складом, предметом регулювання та метою встановлення відносин, а тому не можуть ототожнюватися та вважатися взаємним (зустрічним) наданням (виконанням) в межах одного й того ж зобов`язання.

Також, апелянт зазначає, що дійсний характер правовідносин, що встановилися у вересні 2018 року між скаржником (позивачем) та відповідачем з приводу користування транспортними засобами останньої, має дати саме встановлений законом місцевий загальний суд (а не господарський суд) за зверненням особи, права якої у відповідних правовідношеннях були порушені іншою особою, що була їх учасником.

14.02.2023 від Фізичної особи-підприємця Дергун Ірини Ігорівни надійшов відзив б/н від 10.02.2023 (вх. №01-04/1020/23) на апеляційну скаргу, в якому позивач не погоджується з доводами апеляційної скарги, вважає їх безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню виходячи з того, що визнання ФОП Дергун І.І. того факту, що договір оренди не був укладеним (письмово) не спростовує факту тривалого (понад 7 місяців) існування між сторонами господарських відносин, пов`язаних із наймом (орендою) транспортних засобів.

Також, відповідач зазначає, що позивач не назвав іншої підстави використання транспортних засобів відповідачки у власній господарській діяльності, окрім як на умовах оренди. До того, жодна із наведених стороною відповідача обставин щодо фактів надання ОСОБА_1 та прийняття в користування ПП «Білявинці» транспортних засобів, використання позивачем належних відповідачці транспортних засобів у своїй діяльності в користь третіх осіб, сплати орендної плати позивачем в користь відповідача за користування вищевказаними транспортними засобами шляхом переказу грошових коштів на банківський рахунок ОСОБА_1 з призначенням платежу «Оплата за оренду автомобілів», не спростована позивачем взагалі.

Відповідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.12.2022 вказану справу розподілено колегії суддів Західного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Марка Р.І., суддів Матущак О.І. та Скрипчук О.С.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 23.01.2023 відкрито апеляційне провадження та призначено розгляд справи на 06.02.2023.

06.02.2023 засідання не відбулось у зв`язку із відпусткою головуючого судді Марка Р.І. з 06.02.2023 по 07.02.2023.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 08.02.2023 розгляд даної справи призначено на 27.02.2023.

27.02.2023 судове засідання не відбулось у зв`язку із відпусткою члена колегії судді Матущака О.І.

Ухвалою суду від 06.03.2023 розгляд даної справи призначено на 20.03.2023.

У судовому засіданні 20.03.2023 представник апелянта підтримав доводи апеляційної скарги із підстав викладених у ній та просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю. Представник відповідача заперечив доводи апеляційної скарги з підстав викладених у відзиві та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін та апеляційну скаргу без задоволення.

У відповідності до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши апеляційну скаргу відповідача, Західний апеляційний суд встановив наступне.

23.10.2018 ПП "Білявинці" перерахувало платіжним дорученням №932 на користь ОСОБА_1 15 000 грн з призначенням платежу "Оплата за оренду автомоб. згідно договору 1102018/1 від 01.10.18 за жовтень 2018 Без ПДВ".

Платіжними дорученнями №907, №977, №991, №1031, №1074 та №1111 в період з 26.10.2018 по 08.01.2019 приватним підприємством перераховано грошові кошти ОСОБА_1 на загальну суму 215 000 грн з призначенням платежу "Оплата за оренду автомоб. згідно рах.№1 від 01.10.18 Без ПДВ".

16.11.2018 підприємство платіжним дорученням №196 перерахувало ОСОБА_1 50 000 грн з призначенням платежу "Оплата за оренду автотранспорту за жовтень 2018 згідно договору від 01.10.2018 Без ПДВ".

27.02.2019 платіжним дорученням №14 Приватне підприємство "Білявинці" перерахувало на користь ОСОБА_1 30 000 грн з призначенням платежу "Оплата за оренду автомобіля згідно договору 1102018/1 від 01.10.18 за жовтень 2018 Без ПДВ".

Платіжними дорученнями №1164, №1167, №1168, №1183 та №1219 в період з 12.02.2019 по 02.04.2019 ПП "Білявинці" перерахувало грошові кошти ОСОБА_1 на загальну суму 88 023,40 грн з призначенням платежу "Оплата за оренду автомоб. згідно рах.№2 від 31.12.18 Без ПДВ".

Всього проведено оплат на суму 398 023,40 грн, що підтверджується реєстром оплат за період: 23.10.2018 31.08.2021 здійснених Приватним підприємством "Білявинці" в користь ОСОБА_1 за договором наступної оренди (д/н).

На підставі витребуваних у третіх осіб доказів суд першої інстанції встановив також, що в період з 13-го вересня 29 листопада 2018 року ПП "Білявинці" використовувало належний підприємцю Дергун І.І. автомобіль з номерним знаком НОМЕР_1 для перевезення цукрового буряку. В матеріалах справи містяться також копії п`яти транспортних накладних про використання ПП "Білявинці" того ж транспортного засобу разом з належним тій же Дергун І.І. напівпричепом № НОМЕР_2 в березні 2019 року.

23.03.2021 позивач звернувся до ФОП Дергун І.І. з вимогою №23032021-1 в якій ПП "Білявинці" зазначило, що не зважаючи на тривалий переговорний процес, договір оренди транспортних засобів між сторонами так і не було укладено, по причині не досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору. Також підприємство повідомило про відмову від подальших переговорів та про відмову від намірів укладення такого договору. У зв`язку з чим підприємство просило повернути сплачені кошти в сумі 398 023,40 грн.

Листом від 23.04.2021 підприємець повідомив позивача, що сторонами було погоджено всі умови договору, транспортні засоби надані в оренду використовувались підприємством у власній господарській діяльності, а тому вимога про повернення коштів є безпідставною.

Дослідивши обставини справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, Західний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Стаття 181 Господарського кодексу України визначає, що господарський договір укладається в порядку, встановленому Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Укладення договору на основі вільного волевиявлення сторін може відбуватися у спрощений спосіб або у формі єдиного документа, з додержанням загального порядку укладення договорів, встановленого статтею 181 цього Кодексу (частина друга статті 184 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно ч. 2 ст. 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч. 1 ст. 639 ЦК України).

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч. 2 ст. 640 ЦК України).

Частиною 1 ст. 181 ГК України встановлено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Статтею 759 передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 799 договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно з частиною 2 статті 220 якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Тобто, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що в даному випадку відбулося повне виконання, а саме, орендарем оплачено використання автомобіля, а орендодавець надано транспортні засоби.

Щодо тверджень відповідача, що перераховані кошти мали бути враховані в оплату за майбутній договір.

Матеріалами справи встановлено, що позивач провів декілька оплат на користь відповідачки. В платіжних дорученнях вказано, що призначення платежу "Оплата за оренду автомоб. згідно рах.№1 від 01.10.18 Без ПДВ".

Згідно з пунктом 3.8 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженою постановою Правління НБУ від 21.01.2004 за № 22, одним з таких інструментів є платіжне доручення, форма якого встановлюються Національним банком України (пункт 6 частини 1 статті 7, пункт 17.1 статті 17 Закону України Про платіжні системи та переказ коштів в Україні) і обов`язковим реквізитом якого є призначення платежу, який заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Цим же пунктом встановлено, що повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення Призначення платежу. Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність установленим вимогам лише за зовнішніми ознаками.

Пунктом 1.7 зазначеної Інструкції передбачено, що кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.

Згідно пункту 1.8 даної Інструкції, платники та стягувачі оформляють доручення/розпорядження про списання коштів з рахунків на відповідних бланках розрахункових документів, форма та порядок оформлення яких визначаються цією Інструкцією.

З системного правового аналізу наведених норм вбачається, що право визначати призначення платежу відповідно до чинного законодавства України належить виключно платнику, особі, що здійснює відповідний платіж.

Водночас, відповідно до пункту 2.29 зазначеної Інструкції, платник має право в будь-який час до списання платежу з рахунку відкликати з банку, що його обслуговує, платіжні доручення в порядку, визначеному внутрішніми правилами цього банку. Платіжні доручення відкликаються лише в повній сумі. Для цього платникові необхідно подати до банку, що його обслуговує, документ на відкликання (пункт 23.1 статті 23 Закону України Про платіжні системи та переказ коштів в Україні). Таке відкликання здійснюється у порядку, визначеному внутрішніми правилами банку, і виключно у повній сумі.

Тобто, до списання грошових коштів з рахунку платник наділений правом змінити реквізит Призначення платежу шляхом відкликання платіжного доручення.

Однак, у випадку, якщо грошові кошти вже були списані з рахунку платника та зараховані на рахунок отримувача, переказ набуває статусу завершеного (пункт 30.1 статті 30 Закону України Про платіжні системи та переказ коштів в Україні). Тобто ,з моменту перерахування грошових коштів на рахунок отримувача обов`язок банку з виконання доручення платника вважається виконаним. Внесення змін до призначення платежу такого платіжного доручення є неможливим. А питання уточнення інформації, вказаної у реквізиті Призначення платежу виконаного платіжного доручення вирішується сторонами у порядку, узгодженому між ними, без участі банку. Зазначене підтверджується листом Національного Банку України від 09.06.2011 №25-111/1438-7141 Про заміну інформації у реквізиті Призначення платежу, яким встановлено, що після списання коштів з рахунку платника питання щодо уточнення інформації, зазначеної у реквізиті Призначення платежу, вирішується між сторонами без участі банку.

У випадку, коли в графі платіжного доручення "призначення платежу" відсутні посилання на період, дату, номер договору, згідно якого здійснюється платіж, тощо, такий період має визначатись одержувачем відповідно до умов договору між платником та одержувачем коштів. Якщо відповідні застереження у договорі відсутні, то у разі наявності заборгованості платежі мають відноситись на погашення заборгованості в хронологічному порядку: починаючи з тієї, що виникла у найдавніший період, до повного її погашення. Можливість застосування положень статті 534 Цивільного кодексу України безпосередньо залежить від змісту реквізиту "призначення платежу" платіжного доручення, згідно з яким боржник здійснював платіж кредиторові на виконання грошового зобов`язання. Це означає, що якщо платник (боржник) здійснює переказ коштів, чітко зазначаючи призначення платежу - погашення основного боргу (оплата товару, робіт, послуг), черговість, встановлена статтею 534 цього Кодексу, застосовуватися не може. Розподіл коштів може здійснюватися кредитором відповідно до ст. 534 ЦК України у випадку, коли стягнення заборгованості проводиться в порядку виконавчого провадження, або платіж буде отримано без реквізиту Призначення платежу чи із зазначенням загальної підстави на виконання договору або погашення кредиторської заборгованості тощо. Відповідний порядок наведено у пункті 3.8 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку Україні від 21.01.2004 № 22 та пункті 1.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, згідно з якими отримувач коштів, якщо інше не передбачено договором, не вправі самостійно визначати порядок зарахування коштів, якщо платник чітко визначив призначення платежу.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 904/12527/16, від 26.09.2019 у справі № 910/12934/18.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що в платіжних дорученнях зазначено, що перераховані кошти були призначені для оплати за оренду автомобіля згідно з рахунком №1 від 01.10.18. Це спростовує твердження відповідача про те, що ці кошти повинні були бути враховані за оплату за майбутній договір. При цьому жодних доказів щодо помилковості перерахування вказаної суми грошових коштів чи доказів відкликання відповідачем цього платіжного доручення для зміни призначення платежу матеріали справи не містять.

За приписами ч. 3 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 277 ГПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) не з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Скаржниками не доведено наявності підстав, визначених ст.277 ГПК України, для скасування рішення та для задоволення апеляційних скарг. Таких підстав апеляційним судом також не встановлено.

Отже, рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

В силу положень ст. 129, 130 ГПК України судовий збір покладається на апелянтів.

У зв`язку із тимчасовою непрацездатністю головуючого судді Марка Р.І. з 22.03.2023 по 31.03.2023 повний текст постанови складено та підписано 03.04.2023.

Керуючись ст. ст. 86,129,236,254,269,270,275,276,281,282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Білявинці" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Тернопільської області від 11.11.2022 у справі № 921/700/21 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Порядок та строки оскарження постанов апеляційного господарського суду до суду касаційної інстанції визначені ст. ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 03.04.2023.

Головуючий суддя Марко Р.І.

Суддя Скрипчук О.С.

Суддя Матущак О.І.