РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.03.2023Справа № 906/702/22

За позовомСільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Україна"
до1) Олевської міської ради 2) Міністерства юстиції України
проскасування акут індивідуальної дії
Суддя Підченко Ю.О.
Секретар судового засідання Лемішко Д.А.
Представники сторін:

від позивача: Кобилянський В.А.

від відповідача-1: Кравченко А.О.

від відповідача-2: Панчишен А.Р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа № 906/702/22 за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Україна" (далі також - позивач, СТОВ "Україна") до Олевської міської ради (далі також - відповідач-1) та Міністерства юстиції України (далі також - відповідач-2) про визнання незаконним та скасування наказу Міністерства від 27.06.2022 № 2655/5 "Про задоволення скарги".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуваним наказом скасовано рішення про державну реєстрацію права власності СТОВ "Україна" на земельні ділянки, якими останнє володіло на підставі державного акту на право колективної власності на землю № 3 від 12.02.1997.

19.01.2023 на виконання ухвали суду від 15.12.2022 від Коростенської районної державної адміністрації Житомирської області надійшла належним чином завірена копія реєстраційної справи № 43 щодо СТОВ "Україна".

З метою всебічного та повного розгляду всіх матеріалів справи в їх сукупності, суд задовольнив клопотання відповідача-2 про витребування доказів та зобов`язав Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Україна" надати вказані у клопотаннях оригінали доказів.

Враховуючи те, що в підготовчому провадженні здійснено дії передбачені ст. 182 Господарського процесуального кодексу України, суд вирішив закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду по суті.

Безпосередньо в судовому засіданні 16.03.2023 представники сторін надали усні пояснення по справі. Представником позивача було надано для огляду оригінал Статуту СТОВ "Україна". Інших оригіналів доказів, які були витребувані судом, позивач не надав.

Суд дійшов висновку, що наявних у справі доказів достатньо для вирішення спору по суті. Судом закінчено з`ясування обставин справи та перевірку їх доказами, проведено судові дебати.

Згідно зі ст. 233 ГПК України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Олевська міська рада Житомирської області (далі також - скаржник) 11.11.2021 звернулася до Міністерства юстиції України зі скаргою № 4141.

27.06.2022 Міністерством юстиції України винесено Наказ № 2655/5 "Про задоволення скарги" (надалі також Наказ № 2655/5) відповідно до якого:

1) скаргу Олевської міської ради Житомирської області від 11.11.2021 № 4141 задовольнити повністю;

2) скасовано рішення від 14.09.2021 №№ 60351325, 60351897 від 18.09.2021, №№ 60448590, 60448694, 60448541, прийняті державним реєстратором Корнинської селищної ради Попільнянського району Байдюком Сергієм Вікторовичем;

3) скасовано рішення від 22.10.2021 №№ 61091008, 61090515, 61088022,61090282, 61086068, 61091081, 61091280, 61091361, 61087248, 61091197, 61086965, 61088521, 61087869,61088220, 61088685, 61088900, 61089083, 61078060, 61070237, 61069106, 61070908, 61077275, 61091410, 61074494, 61080842, 61079439, 61081754, 61072227, 61075161, 61077651, 61067462, 61073632, 61073128, 61074840, 61083717, від 23.10.2021 №№ 61103082, 61103841, 61106020, 61104074, 61101824, 61101415, 61101646, 61106337, 61102005, 61104727, 61104921, 61103366, 61106993, 61105361, 61100654, 61104252, 61105500, 61105666, 61106162, від 25.10.2021 №№ 61121494, 61122292, 61121732, 61122430, від 01.11.2021 №№ 61286017, 61286796, 61286913, 61286168, прийняті державним реєстратором Високівської сільської ради Осіпчук Лесею Миколаївною.

4) виконання наказу покласти на Офіс протидії рейдерству.

Оскаржуваний Наказ № 2655/5 винесено на підставі Висновку центральної Колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції від 10.01.2022 за результатами розгляду скарги Олевської міської ради Житомирської області від 11.11.2021 № 4141, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 19.11.2021 за № СК-3088-21. В указаному висновку вказано, зокрема, таке:

- державними реєстраторами Байдюком С.В. та Осіпчук Л.М. під час прийняття оскаржуваних рішень належним чином не встановлено відповідність заявлених прав в поданих/отриманих документів вимогам чинного законодавства, а також, не перевірено документи на наявність підстав для відмови у такій реєстрації, оскільки подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, та за відсутності належних документів для державної реєстрації прав прийнято оскаржувані рішення;

- право власності на земельні ділянки за СТОВ "Україна" було зареєстровано на підставі державного акту на право колективної власності на землю, видного КСП "Україна" вже після набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні", а тому мають застосовуватися норми зазначеного Закону;

- державна реєстрація права власності на земельні ділянки за СТОВ "Україна" проведена державними реєстраторами з порушенням вимог статей 10, 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", а тому оскаржувані рішення підлягають скасуванню.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач стверджує, що спірні земельні ділянки входили до складу земель, які перебували в колективній власності КСП "Україна" (правонаступником якого є СТОВ "Україна"), що підтверджується листом Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області від 23.11.2021 № 29-6-0.2-5791/2-21 і відповідно не відносяться до земель ні комунальної, ні державної власності. Право колективної власності на землю виникло на підставі державного акту на право колективної власності на землю серії ЖТ № 20-14-03, виданого КСП "Україна".

Крім того, позивач наголошує, що законодавство, чинне на момент видачі державного акту КСП "Україна" не передбачало реєстрації речових прав, але передбачало реєстрацію правовстановлюючих документів. Державний акт на право колективної власності на землю серії ЖТ № 20-14-03 був належним чином зареєстрований.

Відповідно до доводів, викладених у позові, позивач є правонаступником КСП "Україна" та до нього перейшли всі права та обов`язки перереєстрованої юридичної особи, в тому числі й права на землю. Спірні земельні ділянки на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні" вже перебували у власності позивача, а тому дія норми п. 21 Перехідних положень Земельного кодексу України не поширюється.

Заперечуючи проти заявленого позову відповідачі посилалися, зокрема, на наступне:

- проведення державної реєстрації права власності на земельні ділянки в інтересах СТОВ "Україна" є такою, що суперечить чинному законодавству, а саме: вимогам статей 3, 7, 141 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", статей 122-123 та пункту 21 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України та статей 10, 18, 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень";

- законодавство не містить припису про автоматичний перехід права колективної власності на земельні ділянки, що передавалися колективним сільськогосподарським підприємствам (після їх припинення), до інших осіб, в т.ч. правонаступників (у разі їх наявності);

- діючим на теперішній час законодавством України, зокрема, Земельним кодексом України не передбачено такої форми власності на землю як колективна. Згідно з частиною 3 статті 78 Земельного кодексу України, земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та деяких інших законодавчих актів України щодо децентралізації повноважень з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" Міністерству юстиції України було надано повноваження щодо розгляду скарг на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав.

Відповідно до положень ст. 37 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.

Міністерство юстиції України розглядає скарги:

1) на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав (крім випадків, коли таке право набуто на підставі судового рішення, а також коли щодо нерухомого майна наявний судовий спір);

2) на рішення, дії або бездіяльність територіальних органів Міністерства юстиції України.

Рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України та його територіальних органів протягом 60 календарних днів з дня прийняття рішення, що оскаржується, або з дня, коли особа дізналася чи могла дізнатися про порушення її прав відповідною дією чи бездіяльністю.

Рішення, дії або бездіяльність територіальних органів Міністерства юстиції України можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України протягом 15 календарних днів з дня прийняття рішення, що оскаржується, або з дня, коли особа дізналася чи могла дізнатися про порушення її прав відповідною дією чи бездіяльністю.

У разі якщо розгляд та вирішення скарги потребують перевірки діяльності державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав, а також залучення скаржника чи інших осіб, Міністерство юстиції України та його територіальні органи можуть подовжити строки розгляду та вирішення скарги, повідомивши про це скаржника. При цьому загальний строк розгляду та вирішення скарги не може перевищувати 45 календарних днів.

Днем подання скарги вважається день її фактичного отримання Міністерством юстиції України або його територіальним органом, а в разі надсилання скарги поштою - дата отримання відділенням поштового зв`язку від скаржника поштового відправлення зі скаргою, яка зазначена відділенням поштового зв`язку в повідомленні про вручення поштового відправлення або на конверті.

За результатами розгляду скарги Міністерство юстиції України та його територіальні органи приймають мотивоване рішення про:

1) відмову у задоволенні скарги;

2) задоволення (повне чи часткове) скарги шляхом прийняття рішення про:

а) скасування рішення про державну реєстрацію прав, скасування рішення територіального органу Міністерства юстиції України, прийнятого за результатами розгляду скарги;

б) скасування рішення про зупинення державної реєстрації прав, про зупинення розгляду заяви або про відмову в державній реєстрації прав та проведення державної реєстрації прав;

в) виправлення помилки, допущеної державним реєстратором;

в-1) усунення порушень, допущених державним реєстратором, з визначенням строків для виконання наказу;

г) тимчасове блокування доступу державного реєстратора до Державного реєстру прав;

ґ) анулювання доступу державного реєстратора до Державного реєстру прав;

е) притягнення до дисциплінарної відповідальності посадової особи територіального органу Міністерства юстиції України;

є) направлення до Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату при Міністерстві юстиції України подання щодо анулювання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю.

Рішення, передбачені підпунктами "а", "ґ" і "е" пункту 2 цієї частини, приймаються виключно Міністерством юстиції України.

Порядок розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації прав, територіальних органів Міністерства юстиції України визначається Кабінетом Міністрів України.

З 01.01.2016 набув чинності Порядок розгляду скарг у сфері державної реєстрації, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 1128 від 25.12.2015 (далі також - Порядок №1128), яким визначено процедуру розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації, територіального органу Мін`юсту, що здійснюється Мін`юстом та його територіальними органами відповідно до Законів України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" (тут і надалі по тексту в редакції, чинній на момент розгляду вищезазначеної скарги).

Порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності у сфері державної реєстрації визначено статтею 34 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", зокрема, рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України та його територіальних органів або до суду.

Відповідно до абзацу першого пункту 1, пунктів 2, 5 Порядку розгляду скарг у сфері державної реєстрації цей Порядок визначає процедуру розгляду відповідно до Законів України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації, територіального органу Міністерства юстиції України, що здійснюється Міністерством юстиції України та його територіальними органами.

Рішення, дії або бездіяльність суб`єкта розгляду скарги можуть бути оскаржені до суду (пункт 19 Порядку №1128). Рішення, дії або бездіяльність Міністерства юстиції України та його територіальних органів можуть бути оскаржені до суду (частина 10 статті 34 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань").

Відповідно до вимог п.п. 1, 2 ч. 3 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства та перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Пункт 4 частини 1 ст. 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачає відмову в державній реєстрації прав, якщо подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.

Пунктом 21 Розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України передбачено, що з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні" землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені, крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності), вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані. Зазначений Закон є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки, сформовані за рахунок земель, які в силу зазначеного Закону переходять до комунальної власності.

Право власності на земельні ділянки за СТОВ "Україна" було зареєстровано на підставі державного акту на право колективної власності на землю, виданого КСП "Україна" вже після набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні", а тому мають застосовуватися норми вказаного Закону.

Як визначено у ст. 1 Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство", колективне сільськогосподарське підприємство (надалі - підприємство) є добровільним об`єднанням громадян у самостійне підприємство для спільного виробництва сільськогосподарської продукції та товарів і діє на засадах підприємництва та самоврядування. Підприємство є юридичною особою, має поточні та вкладні (депозитні) рахунки в установах банку та може мати печатки.

Підприємства можуть на добровільних засадах об`єднуватися в спілки (об`єднання), бути засновниками акціонерних товариств, які діють на основі своїх статутів.

Статтею 10 Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство" передбачено, що земля може належати підприємству на праві колективної власності, а також може бути надана у тимчасове користування, у тому числі на умовах оренди.

Частиною 6 ст. 31 Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство" встановлено, що при перетворенні одного підприємства в інше до новоствореного підприємства переходять усі майнові права і обов`язки колишнього підприємства.

Указом Президента України від 08.08.1995 №720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі майна радгоспів. Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, кооперативу, акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості). Право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, кооперативу, акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Крім того, Указом Президента України від 03.12.1999 №1529/99 "Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектору економіки" передбачалося реформування протягом грудня 1999 року - квітня 2000 року колективних сільськогосподарських підприємств на засадах приватної власності на землю та майно шляхом: забезпечення всім членам колективних сільськогосподарських підприємств права вільного виходу з цих підприємств із земельними частками (паями) і майновими паями та створення на їх основі приватних (приватно-орендних) підприємств, селянських, фермерських та інших суб`єктів господарювання, заснованих на приватній власності. Отже, колективне сільськогосподарське підприємство не могло бути безпосередньо перетворено у сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю, інакше як через розпаювання та вихід членів (з подальшим їх входженням у склад сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю), що припиняло колективну власність. В подальшому, колишні члени колективного сільськогосподарського підприємства могли створити та вступити у сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю, однак вже зі своїми приватними земельними частками.

Якщо члени трудового колективу правопопередників позивача застосували процедуру паювання до відповідної частини земель, що перебували у КСП на праві колективної власності, то наслідком реалізації цієї процедури є припинення права колективної власності на розпайовані землі, що зумовлює припинення й інших правомочностей щодо спірних земельних ділянок (вказану правову позицію викладено постанові Верховного суду України від 17.12.2019 року по справі № 917/258/19).

На підтвердження своїх вимог, позивач надав, зокрема, копію державного акту на право колективної власності на землю серії ЖТ-20-14-03 від 12.02.1997 (далі також - Акт). Однак, позивачем не додано Додаток 1 до нього - список громадян - членів колективного сільськогосподарського кооперативу або товариства, який є невід`ємною складовою частиною даного Акту.

Під час дослідження процедури виникнення СТОВ "Україна", а саме дослідження інформації про членів КСП "Україна" та засновників СТОВ "Україна" необхідним є наявність саме Додатку 1 до Акту.

Крім того, навіть у випадку прийняття рішення про реорганізацію КСП шляхом перетворення в іншу юридичну особу колишні члени КСП автоматично повинні були б стати учасниками цієї юридичної особи, так як перетворенням юридичної особи є саме зміна її організаційно-правової форми, а не складу її учасників. Крім того, з огляду на норми преамбули Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство", колективне сільськогосподарське підприємство є окремим особливим суб`єктом господарювання у сфері сільськогосподарського виробництва, створюється і діє у відповідності до Закону, який визначає правові, економічні, соціальні та організаційні умови діяльності колективного сільськогосподарського підприємства.

Також, позивач наголошував, що СТОВ "Україна" є правонаступником КСП "Україна", та констатував факт переходу до СТОВ "Україна" всіх прав та обов`язків, підтверджуючи це довідкою з Головного управління статистики у Житомирській області від 08.11.2021 № 03.5-08/471-21 (далі також - Довідка). Проте, вказаною Довідкою підтверджується наявність реєстрації СТОВ "Україна", а не його правонаступництво від КСП "Україна".

Тобто, в Довідці вказано, що КСП "Україна" було перереєстровано у СТОВ "Україна" , згідно рішення Олевської РДА від 03.03.2000 № Ю0020023.

Під час розгляду даної справи судом було досліджено Статут Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Україна" (у тому числі наявну в справі копію злічено з оригіналом, який позивач надав для огляду під час вирішення спору по суті).

Поряд з цим, Статут юридичної особи є одностороннім актом цієї юридичної особи, який не є підставою правонаступництва, щодо іншої юридичної особи, якщо таке правонаступництво не виникло відповідно до закону. Вказана позиція узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, що викладені у постанові від 01.09.2020 у справі № 907/29/19.

Розпорядженням голови Олевської РДА Житомирської області від 29.11.2006 № 326 "Про погодження проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв), затвердження протоколу зборів власників земельних часток (паїв) про розподіл для оформлення та видачі державних актів на право власності на земельні ділянки громадянам реформованого КСП "Україна" Тепеницької сільської ради", погоджено відповідний проект землеустрою та прийнято рішення щодо передачі громадянам-власникам земельних сертифікатів у приватну власність земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, для ведення особистого селянського господарства та у спільно-часткову власність без поділу в натурі (на місцевості) у вартості та розмірі згідно проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) реформованого КСП "Україна" Тепеницької сільської ради.

Як вбачається з розпорядження голови Олевської РДА Житомирської області від 07.12.2006 №330 "Про затвердження протоколу зборів власників земельних часток (паїв) по розподілу земельних ділянок для встановлення їх меж в натурі (на місцевості) та оформлення і видачі на земельні ділянки громадянам реформованого КСП "Україна" на території Тепеницької сільської ради" (далі - Розпорядження), то кількість всіх власників земельних часток (паїв), тобто учасників товариства становить - 556, а не лише 2, як це відображено у Витязі з ЄДРПОУ СТОВ "Україна".

Також, пунктами 2-4 Розпорядження прийнято рішення:

1) щодо передачі громадянам-власникам земельних сертифікатів у приватну власність сільськогосподарські угіддя (рілля, сінокос, пасовище) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та ін.;

2) рекомендовано нерозділені (невитребувані) земельні ділянки передати тимчасово в оренду сільськогосподарському підприємству до часу оформлення спадщини, визначення і появи власників, які отримали у встановленому законодавством порядку державні акти на право власності на земельні ділянки;

3) землевпорядній організації оформити державні акти на право власності на земельні ділянки.

Зокрема, відповідно до списку розподілу земельних ділянок між громадянами-власниками земельних часток (паїв) Тепеницької сільської ради Олевського району Житомирської області встановлено, що 556 власники отримали право на отримання земельних ділянок у приватну власність, про що свідчать відповідні сертифікати серії ЖТ з номерами. Також, даний факт вказує на те, що в сільськогосподарському підприємстві було застосовано процедуру паювання земель, що перебували у КСП "Україна" на праві колективної власності та наслідком реалізації цієї процедури є припинення права колективної власності на розпайовані землі, що зумовлює припинення й інших правомочностей щодо спірних земельних ділянок.

З наведених вище фактичних даних вбачається, що ні під час здійснення скасованих реєстраційних дій, ні під час розгляду скарги Олевської міської ради Житомирської області, ані під час розгляду даного судового спору, позивачем не було надано належних та допустимих доказів, які б підтвердили факт правонаступництва КСП "Україна".

Порядок № 1128 та Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не містить переліку та критеріїв оцінки віднесення правопорушень у сфері державної реєстрації до очевидних, тому наявність підстав для віднесення конкретного правопорушення до категорії очевидних оцінюється безпосередньо Міністерством юстиції України під час розгляду скарги в силу наявності дискреційних повноважень.

У Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № Я (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, наведено визначення поняття дискреційних повноважень, відповідно до якого під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Пунктами 1.6, 2.4 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 № 1380/5 передбачено, що дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Дискреційні повноваження можуть закріплюватися в нормативно-правових актах, проектах нормативно-правових актів такими способами:

1) за допомогою оціночних понять, наприклад: «за наявності поважних причин орган вправі надати...», «у виключних випадках особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може дозволити...», «рішення може бути прийнято, якщо це не суперечить суспільним інтересам...» тощо;

2) шляхом перерахування видів рішень, що приймаються органом (особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування), не вказуючи підстав для прийняття того чи іншого рішення або шляхом часткового визначення таких підстав;

3) шляхом надання права органу (особі, уповноваженій на виконання функцій держави або місцевого самоврядування) при виявленні певних обставин (настанні конкретних юридичних фактів) приймати чи не приймати управлінське рішення залежно від власної оцінки цих фактів;

4) за допомогою нормативних приписів, що містять лише окремі елементи гіпотези чи диспозиції правової норми, що не дозволяють зробити однозначний висновок про умови застосування нормативного припису або правові наслідки застосування такого припису.

Європейський суд з прав людини також погоджується із вищезазначеною правовою позицією. У рішеннях по справах «Класс та інші проти Німеччини», «Єрузалем проти Австрії» Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

У рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 14.12.2011 № 19-рп/2011 права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові й службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії.

Крім того, Верховним Судом України у постанові від 14.03.2017 в справі № 800/323/16 викладено наступну позицію - суд не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями відповідності прийняття ним рішень (вчинення дій), передбаченими ч. 3 ст. 2 КАС України, підміняти його перебирати на себе повноваження, надані законом відповідному суб`єкту владних повноважень.

У висновку центральної Колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції від 10.01.2022 який є підставою оскаржуваного наказу Міністерства чітко зазначено, що державними реєстраторами під час прийняття рішень належним чином не встановлено відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам чинного законодавства, а також, не перевірено документи на наявність підстав для відмови у такій реєстрації, оскільки подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, та за відсутності належних документів для державної реєстрації прав прийнято оскаржувані рішення.

З огляду на наведені вище обставини, доводи позивача щодо наявності підстав для визнання незаконним та скасування наказу Міністерства від 27.06.2022 №2655/5 "Про задоволення скарги" не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи та повністю спростовані відповідачами.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За результатами розгляду справи суд дійшов висновку, що надані відповідачами докази є більш вірогідними, ніж докази надані позивачем на обґрунтування позовних вимог.

Таким чином, зважаючи на встановлені судом фактичні обставини, приймаючи до уваги, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", "Серявін та інші проти України" обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи доказів та доводів сторін була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків стосовно відсутності підстав для задоволення позову не спростовує.

Враховуючи приписи пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, суд покладає витрати по сплаті судового збору на позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 73, 74, 76, 77, 86, 129, 219, 220, 232, 233, 237, п. 2 ч. 5 ст. 238, ст. ст. 240, 241, ч. 1 ст. 256, 288 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Україна" до Олевської міської ради та до Міністерства юстиції України відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, то строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 27.03.2023 року.

Суддя Ю.О.Підченко