ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" березня 2023 р. м. Рівне Справа № 918/807/22

Господарський суд Рівненської області у складі судді Марач В.В., при секретарі судового засідання Мельник В.Я., розглянувши у загальному позовному провадженні матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна" (30068, Хмельницька обл., Славутський район, с. Крупець, вул. Богдана Хмельницького, буд. 43, код ЄДРПОУ 34863309)

до відповідача Приватного підприємства "Агро-Експрес-Сервіс" (35112, Рівненська обл., Дубенський район, с. Ярославичі, вул. Шкільна, буд.50, )

про стягнення 14 105 836 грн. 80 коп.

В судовому засіданні приймали участь:

від позивача: адвокат Нечитайло Т.В.;

від відповідача: не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна" звернулося в Господарський суд Рівненської області із позовом до Приватного підприємства "Агро-Експрес-Сервіс, в якому просить стягнути з останнього штраф за порушення строків виконання зобов`язання в розмірі 14 105 836 грн. 80 коп..

Даний позов обгрунтовує наступним. 09 квітня 2021 року ПП "Агро-Експрес-Сервіс" було видано на користь ТОВ «Суффле Агро Україна» фінансову аграрну розписку (надалі-Розписка), що була посвідчена приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської обл. Веремчуком С.В. та зареєстрована у реєстрі за № 951. Відповідно до умов Розписки ПП "Агро-Експрес-Сервіс" зобов`язалося до 31 жовтня 2021 року сплатити ТОВ «Суффле Агро Україна» грошову суму в розмірі 28 211 673 (двадцять вісім мільйонів двісті одинадцять тисяч шістсот сімдесят три) грн. 60 коп.. Крім того, п. 19 Розписки зазначено, що у разі невиконання зобов`язань у строк до 31 жовтня 2021 року (що застосовується виключно для цілей штрафу згідно даного пункту Розписки та не підміняє строку виконання Розписки згідно пункту 1) ПП "Агро-Експрес-Сервіс" зобов`язується сплатити ТОВ «Суффле Агро Україна» штраф у розмірі 50 % від суми боргу за Розпискою станом на кінець банківського дня 31 жовтня 2021 року. Однак Відповідач не здійснив сплату на виконання Розписки.

Позивач зазначає, що за невиконання вказаної Розписки в повному обсязі, штраф становить 50% від суми, вказаної в п. 1 Розписки, а саме - 14 105 836 грн. 80 коп..

Ухвалою суду від 03.10.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання.

Через відділ канцелярії та документального забезпечення суду від Відповідача надійшов відзив на позов, в якому заперечує проти задоволення позовних вимог та вказує, що його зобов`язання на суму 28 211 673 грн 60 коп. перед позивачем є виконаними після відкриття провадження у даній справі. Відповідач зазначає, що 25.11.2022 представником ТОВ "Суффле Агро Україна" здійснено на 11-й сторінці фінансової аграрної розписки напис "виконано". Відповідач вважає, що оскільки фінансова аграрна розписка № 17 є виконаною, то відсутня сама підстава та предмет судового спору, у зв`язку із чим, Приватне підприємство "Агро-Експрес-Сервіс" просить суд закрити провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

Через відділ канцелярії та документального забезпечення суду від представника Позивача надійшла відповідь на відзив, в якій просить відмовити у задоволенні клопотання Відповідача про закриття провадження у справі та призначити розгляд справи по суті.

Представник позивача зазначає, що відповідачем було погашено розписку лише після подання позову та відкриття провадження у даній справі, тобто, відповідач визнав та підтвердив той факт, що станом на кінець банківського дня 31.10.2022 заборгованість за Розпискою становила 28 211 673 грн 60 коп., штраф, відповідно, складав 14 105 836,80 грн. Відповідач погоджується, що на момент пред`явлення позову вимоги позивача були повністю правомірні та обґрунтовані. Однак відповідач вважає, що між сторонами нібито відсутній предмет спору через те, що позивачем була повернута відповідачу Розписка із написом «Виконано» у зв`язку із тим, що після відкриття провадження у справі сума безумовного грошового зобов`язання була погашена відповідачем.

Представник позивача зазначає, що аграрна розписка не є договором, а є одностороннім правочином, до якого в силу ст. 202 ЦК України застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить Закону України «Про аграрні розписки» або суті фінансової аграрної розписки. Даний висновок узгоджується із висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у Постанові від 30.03.2021 у справі № 910/14168/19 про те, що «аграрна розписка не є договором».

Водночас позивач зауважує, що Аграрна розписка є специфічним видом правочину, який має спеціальне законодавче врегулювання Закон України «Про аграрні розписки», а даний закон не містить відповідальності (штрафу, пені тощо) за невиконання фінансової аграрної розписки в якості обов`язкового реквізиту фінансової аграрної розписки. Однак даний закон і не забороняє включити за згодою сторін до тексту фінансової аграрної розписки додаткових умов, що не суперечать положенням цього закону.

Представник позивача зазначає, що Закон України «Про аграрні розписки» передбачає обов`язок кредитора за аграрною розпискою вчинити напис "Виконано" і повернути таку аграрну розписку боржнику за фактом виконання розписки боржником, а саме виконання того зобов`язання, яке регулюється Законом України «Про аграрні розписки» безумовного грошового зобов`язання згідно фінансової аграрної розписки чи безумовного зобов`язання здійснити поставку згідно товарної. При цьому Закон України «Про аграрні розписки» не пов`язує обов`язок кредитора повернути розписку з фактом сплати боржником всіх передбачених розпискою штрафних санкцій та інших видів відповідальності. При цьому, правовими наслідками дій із вчинення напису "Виконано" та повернення розписки є можливість внесення запису про виконання аграрної розписки до відповідних реєстрів та заборона повторного обігу такої розписки. Іншими словами, боржник після виконання розписки може претендувати на зняття обтяжень із застави майбутнього врожаю чи зібраного врожаю, що є предметом застави забезпеченням зобов`язання за розпискою, а також отримати гарантії того, що розписка не може бути відступлена кредитором третім особам в порядку ст. 11 Закону. Жодна норма Закону України «Про аграрні розписки» не зазначає того, що з вчиненням дій, передбачених ст. 12 Закону припиняються зобов`язання зі сплати неустойки (штрафу, пені) за неналежне виконання розписки.

Окрім того, як зазначає представник позивача, зі змісту ст. 11 Закону України «Про аграрні розписки» вбачається, що ст. 13, яка встановлює відповідальність, не врегульовує сплату неустойки (штрафу, пені) за неналежне виконання розписки. Натомість ст. 13 містить норми про можливість кредитора звернутися до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису, а також іншу відповідальність сторін, в тому числі відповідальність кредитора за неповернення аграрної розписки з підстав, передбачених ст. 12 Закону. Таким чином, кредитор не лише зобов`язаний повернути аграрну розписку боржнику на підставі ст. 12 Закону, але й несе відповідальність за невиконання цього обов`язку у вигляді штрафу.

Представник позивача вважає, оскільки Закон України «Про аграрні розписки» не регулює стягнення неустойки за неналежне виконання боржником фінансової аграрної розписки, однак і не забороняє внесення таких умов до фінансової аграрної розписки, стягнення неустойки підлягає регулюванню на підставі загальних норм цивільного та господарського законодавства. Позивач звертає увагу, що повернення Розписки, що є предметом даного спору, було здійснено позивачем відповідачу виключно на виконання ст. 12 вищевказаного Закону, при цьому позивач ніколи не вчиняв жодних інших дій, угод, правочинів щодо визнання припиненими зобов`язань відповідача зі сплати штрафу, не відмовлявся від застосування сплати штрафу, не відмовлявся від позову чи від права звернення до суду із цього питання, у зв`язку із чим порушені права позивача як кредитора за Розпискою підлягають судовому захисту в загальному порядку.

Через відділ канцелярії та документального забезпечення суду від Відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких просить відмовити у задоволенні позову. Відповідач зазначає, що Фінансова аграрна розписка № 17 від 09.04.2021 є предметом спору, а не предметом позову. При цьому предмет спору даній справі, на думку відповідача, відсутній. Про доведення обставини, щодо припинення існування предмета спору, свідчить наступне:

1. Відповідно до п. 4.1. Фінансової аграрної розписки, за попередньою домовленістю з кредитором (ТОВ «Суффле Агро Україна»), узгоджено наступний порядок повернення розписки: з дня отримання повного виконання зобов`язання за Розпискою Кредитор протягом чотирнадцяти робочих днів (якщо інший строк не буде узгоджено Сторонами додатково в письмовій формі) робить на ній напис «Виконано». Таким чином, проставлення ТОВ «Суффле Агро Україна» напису «Виконано» на Фінансовій аграрній розписці може здійснюватися лише у випадку повного виконання зобов`язання ПП «Агро-Експрес-Сервіс». Фінансова аграрна розписка № 17 від 09.04.2021 добровільно повернута ТОВ «Суффле Агро Україна» відповідачеві, з відміткою «Виконано».

2. Згідно з витягом з реєстру аграрних розписок щодо розписки № 6270, вищевказана розписка станом на 25.11.2022 припинена.

Відповідно до п. 13 Фінансової аграрної розписки, Аграрна розписка вважається виданою з дня її реєстрації в Реєстрі аграрних розписок і діє до повного її виконання. Одночасно з наведеними аргументами про припинення існування предмета спору, свідчить те, що позивач не може надати суду діючу фінансову аграрну розписку, згідно з якою просить стягнути грошові кошти в справі № 918/807/22, так як така в нього відсутня і фактично не існує.

Ухвалою суду від 01.02.2023 року відмовлено у задоволенні клопотання Приватного підприємства "Агро-Експрес-Сервіс" про об`єднання справ №918/807/22, №918/808/22, №918/810/22 в одне провадження. Закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судове засідання 21.03.2023 року не з`явився представник відповідача, про дату, час, та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Від Відповідача надійшло клопотання про розгляд справи у відсутності повноважного представника.

Відповідно до ч.1 ст.202 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Від Відповідача надійшло клопотання, в якому просить відмовити у задоволенні позову, при цьому зазначає, якщо у разі визнання судом позовних вимог обгрунтованими, зменшити розмір вимог до рівня не більше 10% від заявлених вимог Позивача. Крім того, Відповідач подав суду клопотання про розгляд справи у відсутності повноважного представника.

Відтак, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності представника Відповідача.

24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" Президентом України підписаний Указ № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", який підтримано Верховною Радою. Воєнний стан в Україні введено з 5:30 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України від 14 березня 2022 року № 133/2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Законом України «Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" № 2212-IX від 21.04.2022 року Верховна Рада України затвердила Указ Президента України від 18 квітня 2022 року № 259/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", яким продовжено строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб.

Законом України «Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" № 2738-IX від 16.11.2022 року Верховна Рада України затвердила Указ Президента України від 07 листопада 2022 року №341/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", яким продовжено строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Законом України «Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" № 2263-IX від 22.05.2022 року Верховна Рада України затвердила Указ Президента України від 17 травня 2022 року №341/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", яким продовжено строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб.

Статтею 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" встановлено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

За приписами ст. 10 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" встановлено, що у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність.

При цьому, статтею 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до статті 26 Закону України "Про правовий режим воєнного стану", правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. У разі неможливості здійснювати правосуддя судами, які діють на території, на якій введено воєнний стан, законами У країни може бути, змінено територіальна підсудність судових справ, що розглядаються в цих судах, або в установленому законом порядку змінено місце знаходження судів.

Отже, навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану конституційні права на судовий захист не можуть бути обмежені.

Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Розглянувши документи і матеріали, які подані учасниками судового процесу, заслухавши представника позивача, з`ясувавши обставини на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, безпосередньо дослідивши докази у справі, господарський суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. При цьому господарський суд керувався наступним.

09.04.2021 Приватним підприємством "Агро-Експрес-Сервіс" було видано на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна" Фінансову аграрну розписку №17, яка встановлює безумовне грошове зобов`язання боржника (ПП "Агро-Експрес-Сервіс") сплатити кредитору (ТОВ "Суффле Агро Україна") грошову суму у розмірі 28 211 673 грн 60 коп., що є еквівалентом в товарному розрахунку за наступною формулою: ?=N(S*V)*P, де ? - сума грошових коштів, що підлягає сплаті за розпискою; N - загальна кількість врожаю кукурудзи (тут та надалі - зерно), 4701 тонн 945 кг. 6гр.; розрахункова якість-3 клас, ДСТУ 4525:2006, S - площа посіву 587,7432 га; V - очікувана врожайність 8 тонн/га; Р - розрахункова ціна за 1 тонну - 6000,00 грн, у строк до 30.10.2021 (включно).

Цією розпискою забезпечується виконання зобов`язань за Договором № від 19.11.2019, укладеним між боржником та кредитором (пункт 3).

В забезпечення виконання зобов`язань за цією аграрною розпискою боржник передає в заставу майбутній врожай зерна, що вирощується (має вирощуватись відповідно до декларації боржника) на земельних ділянках (що йменується тут і надалі - Майбутній врожай).

Вказана фінансова аграрна розписка посвідчена приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Веремчуком С.В. та зареєстрована у реєстрі за №951 (внесено запис до Реєстру аграрних розписок про її видачу).

Відтак як встановлено судом, відповідно до умов Розписки відповідач зобов`язався до 31.10.2021 сплатити позивачу грошову суму в розмірі 28 211 673 грн 60 коп..

Згідно з умовами пункту 4.1. Розписки, за попередньою домовленістю з кредитором, узгоджено наступний порядок повернення Розписки: З дня отримання повного виконання зобов`язання за розпискою кредитор протягом чотирнадцяти робочих днів (якщо інший строк не буде узгоджено сторонами додатково в письмовій формі) робить на ній напис "виконано", що скріплюється підписом кредитора, і повертає таку розписку боржнику. Повернення здійснюється шляхом особистої передачі розписки від кредитора до боржника, а в разі неможливості, про що боржник зобов`язаний письмово повідомити кредитора, - шляхом направлення розписки цінним листом з описом вкладення на адресу боржника, вказану в розписці.

Після повернення боржнику оригіналу розписки з відміткою про її виконання боржник має право звернутися до особи, яка вчиняє нотаріальні дії, для внесення запису про виконання розписки до відповідних реєстрів (пункт 4.2. розписки).

Пунктом 19 Розписки передбачено, що у разі невиконання своїх зобов`язань за Аграрною розпискою у строк до 31.10.2021 (що застосовується виключно для цілей штрафу згідно даного пункту Розписки та не підміняє строку виконання Розписки згідно пункту 1) та тридцять днів після цього строку, боржник зобов`язується сплатити кредитору штраф у розмірі 50 (п`ятдесяти) % від суми боргу боржника за розпискою станом на кінець банківського дня 31.10.2021.

Розмір штрафу обумовлений, зокрема, необхідністю сплати кредитором додаткової винагороди виконавця, авансування та фінансування вчинених виконавцем дій, спрямованих на виконання Розписки.

Як встановлено судом, Позивач направив відповідачу вимогу вих. №17/ар від 22.08.2022 про усунення порушення та виконання зобов`язання, в якій зазначив, що станом на момент звернення із даною вимогою розписка залишається невиконаною та непогашеною на повну суму (28 211 673 грн 60 коп), штраф за невиконання розписки складає 14 105 836 грн 80 коп..

Позивач вказує, що відповіді на вказану вимогу не отримав, штраф на момент звернення із даним позовом не сплачено, що і слугувало підставою для звернення з даним позовом.

Судом встановлено, що після відкриття провадження у справі № 918/807/22 відповідач здійснив оплату зобов`язання за фінансовою аграрною розпискою №17 від 09.04.2021 на загальну суму 28 211 673 грн 60 коп, що підтверджується платіжними дорученнями: №3393 від 04.11.2022 на суму 5 139 186 грн 30 коп.; №67454 від 28.10.2022 на суму 5 000 000 грн 00 коп.; №3334 від 27.10.2022 на суму 5 000 000 грн 00 коп.; №67441 від 26.10.2022 на суму 5000000 грн 00 коп.; №67362 від 21.10.2022 на суму 8 072 487 грн 30 коп..

Закон України "Про аграрні розписки" передбачає обов`язок кредитора за аграрною розпискою вчинити напис "Виконано" і повернути таку аграрну розписку боржнику за фактом виконання розписки боржником, а саме виконання того зобов`язання, яке регулюється Законом безумовного грошового зобов`язання згідно фінансової аграрної розписки чи безумовного зобов`язання здійснити поставку згідно товарної. При цьому Закон не пов`язує обов`язок кредитора повернути розписку з фактом сплати боржником всіх передбачених розпискою штрафних санкцій та інших видів відповідальності.

Як встановлено судом, 25.11.2022 представником ТОВ "Суффле Агро Україна" здійснено на 11-й сторінці фінансової аграрної розписки напис "виконано".

З наведених обставин вбачається, що спірні правовідносини є за своїм змістом майновими, заснованими на односторонньому правочині (аграрній розписці), та стосуються прав та обов`язків щодо виконання аграрної розписки.

Спірний характер правовідносин базується на тому, що позивач вважає свої вимоги про стягнення неустойки у вигляді штрафу на підставі п. 19 Розписки законними, оскільки відповідачем порушено умови аграрної розписки.

Згідно з ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України (далі - ГК України), господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частиною 1 ст. 179 ГК України визначено, що майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Нормами ч. 2 ст. 193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Приписами ст. 530 ЦК України унормовано, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У силу вимог ч.ч 1, 6, 7 ст. 193 ГК України, які кореспондуються зі ст. ст. 525, 526 ЦК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, суд із фактичних обставин справи встановив, що предметом спору є стягнення неустойки (штрафу) за невиконане відповідачем грошового зобов`язання.

Таке безумовне грошове зобов`язання виникло на підставі виданої 09.04.2021 фінансової аграрної розписки №17, що була посвідчена приватним нотаріусом та зареєстрована у реєстрі за №951, відповідно до умов якої Відповідач зобов`язався до 31.10.2021 сплатити позивачу грошову суму в розмірі 28 211 587 грн. 55 коп..

Однак, матеріали справи не містять доказів виконання аграрної розписки №17 від 09.04.2021, а ні в обумовлений строк до - до 31.10.2021, ані протягом тридцяти днів після цього строку - до 30.11.2021 включно.

Натомість як вбачається із матеріалів справи, відповідач здійснив оплату зобов`язання за фінансовою аграрною розпискою №17 від 09.04.2021 на загальну суму 28 211 587 грн. 55 коп.. у жовтні-листопаді 2022 року, тобто вже після відкриття провадження у даній справі (03.10.2022).

Згідно з умовами п. 19 Розписки, у разі невиконання своїх зобов`язань за аграрною розпискою у строк до 31.10.2021 та тридцять днів після цього строку, боржник зобов`язується сплатити кредитору штраф у розмірі 50 (п`ятдесяти) % від суми боргу боржника за розпискою станом на кінець банківського дня 31.10.2021.

Згідно з положеннями ст. 1 Закону України "Про аграрні розписки", аграрна розписка - товаророзпорядчий документ, що фіксує безумовне зобов`язання боржника, яке забезпечується заставою, здійснити поставку сільськогосподарської продукції або сплатити грошові кошти на визначених у ньому умовах.

Боржник за аграрною розпискою - особа, яка видає аграрну розписку для оформлення свого зобов`язання здійснити поставку сільськогосподарської продукції або сплатити грошові кошти на визначених в аграрній розписці умовах.

Кредитор за аграрною розпискою - фізична чи юридична особа, яка надає грошові кошти, послуги, поставляє товари, виконує роботи як зустрічне зобов`язання за договором, за яким боржник за аграрною розпискою видає їй аграрну розписку, наділяючи правом вимагати від нього належного виконання зобов`язань, а також фізична чи юридична особа, яка отримала права кредитора за аграрною розпискою від іншого кредитора за аграрною розпискою у спосіб, не заборонений законом.

Відповідно до приписів ст. 5 Закону України "Про аграрні розписки" фінансова аграрна розписка - це аграрна розписка, що встановлює безумовне зобов`язання боржника сплатити грошову суму, розмір якої визначається за погодженою боржником і кредитором формулою з урахуванням цін на сільськогосподарську продукцію у визначеній кількості та якості. Виконання боржником зобов`язань за фінансовими аграрними розписками здійснюється лише в безготівковій формі.

Нормами ст. 6 Закону України "Про аграрні розписки" визначено вимоги до форми фінансової аграрної розписки. Фінансові аграрні розписки складаються у письмовій формі на бланку, підлягають нотаріальному посвідченню і не можуть бути переведені у бездокументарну форму (знерухомлені). Фінансова аграрна розписка має містити зокрема такі обов`язкові реквізити: строк сплати коштів; реквізити кредитора та умови про подальшу передачу прав за аграрною розпискою; безумовне зобов`язання сплатити грошові кошти, визначення формули розрахунку розміру грошового зобов`язання боржника, кількості та родових ознак сільськогосподарської продукції, що є невід`ємною частиною такої формули; умови та місце сплати грошових коштів та інші.

Окрім цього, положення названої статті визначають, що боржник та кредитор можуть домовитися про включення до тексту фінансової аграрної розписки додаткових умов, що не суперечать положенням цього Закону.

У своїй постанові від 27.01.2022 у справі №924/233/21 Верховний Суд відзначає, що аграрну розписку не можна ототожнювати із договором поставки, на підставі якого у кредитора виникає зустрічне зобов`язання до боржника - сільгоспвиробника. При оформленні та видачі аграрної розписки наявність такого зустрічного зобов`язання необхідна виключно для підтвердження статусу кредитора та можливості видачі аграрної розписки.

Аграрна розписка не є і додатком до договору поставки, на підставі якого у кредитора виникає зустрічне зобов`язання до боржника - сільгоспвиробника.

Натомість аграрна розписка є специфічним видом правочину, який має спеціальне законодавче врегулювання - Закон України "Про аграрні розписки". Аграрна розписка є окремим правочином, товаророзпорядчим документом, який встановлює безумовне зобов`язання боржника сплатити грошову суму, забезпечене заставою майбутнього врожаю. Аграрна розписка може містити, крім іншого, відповідальність за її невиконання та інші положення, що не суперечать законодавству. Аграрна розписка виконується незалежно від виконання договору поставки (чи іншого), на підставі якого у кредитора виникає зустрічне зобов`язання, вона може бути відступлена іншому кредитору.

Відповідно ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України).

Суспільні відносини щодо укладання та виконання господарських договорів регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Абзацом 2 ч. 1 ст. 193 ГК України встановлено, що до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Як зазначено у ч. 7 ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно зі ст. 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частина 1 ст. 173 ГК України містить визначення господарського зобов`язання, яким визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Тобто в розумінні ст. ст. 173 та 230 ГК України, неустойка (штраф, пеня) є різновидами господарських санкцій за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, суть якого може полягати як в зобов`язанні сплатити гроші (грошове зобов`язання), так і в зобов`язанні виконати роботу, передати майно, надати послугу (негрошове зобов`язання).

Відповідно до ст. 231 ГК України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Суд здійснив перевірку нарахування штрафу та встановив відповідність таких розрахунків умовам укладеної Розписки.

Водночас суд не погоджується із аргументами відповідача про наявність підстав для закриття провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмету спору, з огляду на наступне.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 14.09.2021 у справі № 909/243/18 акцентував увагу на відмінностях між поняттями «предмет спору» та «предмет позову». Зокрема, ВС наголосив на відмінностях між цими поняттями "предмет спору" та "предмет позову". Зокрема, предметом позову є безпосередньо матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої особа звертається до суду за захистом своїх прав чи інтересів, а предметом спору є об`єкт спірних правовідносин, матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем. Подібна права позиція щодо визначення предмету спору викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 916/542/18, від 01.08.2019 у справі № 916/1743/18.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Відсутність предмету спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовані спірні питання.

Господарський суд зазначає, що незважаючи на те, що зобов`язання відповідача за фінансовою аграрною розпискою від 09.04.2021 є виконаними в частині оплати 28 211 673 грн 60 коп., вказане не означає, що у даній справі відсутній предмет спору, адже виконання даних зобов`язань відбулося із простроченням, а у позивача виникло право на стягнення неустойки, передбаченої п. 19 Фінансової аграрної розписки.

Закон України «Про аграрні розписки» передбачає обов`язок кредитора за аграрною розпискою вчинити напис "Виконано" і повернути таку аграрну розписку боржнику за фактом виконання розписки боржником, а саме виконання того зобов`язання, яке регулюється Законом України «Про аграрні розписки» безумовного грошового зобов`язання згідно фінансової аграрної розписки чи безумовного зобов`язання здійснити поставку згідно товарної. При цьому Закон України «Про аграрні розписки» не пов`язує обов`язок кредитора повернути розписку з фактом сплати боржником всіх передбачених розпискою штрафних санкцій та інших видів відповідальності. При цьому, правовими наслідками дій із вчинення напису "Виконано" та повернення розписки є можливість внесення запису про виконання аграрної розписки до відповідних реєстрів та заборона повторного обігу такої розписки.

Іншими словами, боржник після виконання розписки може претендувати на зняття обтяжень із застави майбутнього врожаю чи зібраного врожаю, що є предметом застави забезпеченням зобов`язання за розпискою, а також отримати гарантії того, що розписка не може бути відступлена кредитором третім особам в порядку ст. 11 Закону України «Про аграрні розписки». Закон України «Про аграрні розписки» не зазначає того, що з вчиненням дій, передбачених ст. 12 Закону України «Про аграрні розписки», припиняються зобов`язання зі сплати неустойки (штрафу, пені) за неналежне виконання розписки.

Як вбачається зі змісту Закону України «Про аграрні розписки», його ст. 13, що встановлює відповідальність, не врегульовує сплату неустойки (штрафу, пені) за неналежне виконання розписки. Натомість ст. 13 містить норми про можливість кредитора звернутися до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису, а також іншу відповідальність сторін, в тому числі відповідальність кредитора за неповернення аграрної розписки з підстав, передбачених ст. 12 Закону України «Про аграрні розписки». Таким чином, кредитор не лише зобов`язаний повернути аграрну розписку боржнику на підставі ст. 12 Закону України «Про аграрні розписки», але й несе відповідальність за невиконання цього обов`язку у вигляді штрафу.

Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом судового рішення за умови, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Оскільки між сторонами залишилися неврегульовані питання з приводу прострочення виконання зобов`язання за фінансовою аграрною розпискою - у господарського суду відсутні підстави для закриття провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмету спору.

Водночас, ч.ч. 1, 2 ст. 233 ГК України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При застосуванні ч. 3 ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України необхідно мати на увазі, що поняття "значно" та "надмірно" є оціночними і мають конкретизуватися судом у кожному конкретному випадку. За таких умов необхідно враховувати, що правила ч. 3 ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.

За змістом зазначених норм зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. Отже, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Судовий розсуд - це право суду, яке передбачене та реалізується на підставі чинного законодавства, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення, встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), такий, що є найбільш оптимальним в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.

Застосовуючи свої дискреційні повноваження, суд вважає за необхідне зазначити, що за змістом ч. 3 ст. 509 ЦК України, зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а ч. 1 ст. 627 ЦК України визначає, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором штрафу, пені, річних відсотків, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Отже, застосування до боржника, який порушив господарське зобов`язання, штрафних санкцій у вигляді пені або штрафу, передбачених ч. 4 ст. 231 ГК України, є можливим, оскільки суб`єкти господарських відносин наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом встановлення при укладанні договору санкції за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань і пеня та штраф застосовуються за порушення будь-яких господарських зобов`язань, а не тільки за невиконання грошового зобов`язання. Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 19.09.2019 у справі №904/5770/18.

Неустойка має подвійну правову природу. До настання строку виконання зобов`язання неустойка є способом його забезпечення, а в разі невиконання зобов`язання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов`язання боржником.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою.

Так, зокрема, неустойка спрямована на забезпечення компенсації майнових втрат постраждалої сторони. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило ч. 3 ст. 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18 та постанові Верховного Суду від 26.01.2021 у справі №922/4294/19.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18.

Конституційний Суд України в рішенні від 11.07.2014 № 7-рп/2013 у справі №1-12/2013 сформував правову позицію, що наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Вказаний правовий висновок Конституційного Суду України знаходить своє відображення і в практиці Верховного Суду. Зокрема, в постанові від 16.03.2021 у справі №922/266/20 Верховний Суд зазначає, що заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним із принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Неустойка спрямована на забезпечення компенсації майнових втрат постраждалої сторони. Для того, щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило ч. 3 ст. 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було би передбачити.

Враховуючи викладені обставини та виходячи із загальних засад цивільного законодавства, а саме - справедливості, добросовісності та розумності, зважаючи на інтереси обох сторін, беручи до уваги значний розмір штрафних санкцій, заявлених до стягнення позивачем (розмір штрафу становить половину грошового зобов`язання), а також відсутність доказів понесення позивачем збитків, та приймаючи до уваги ті обставини, що відповідач здійснив оплату зобов`язання за фінансовою аграрною розпискою №17 від 09.04.2021 на загальну суму 28 211 673 грн 60 коп., що підтверджується платіжними дорученнями (а.с. 45-49), суд дійшов висновку про можливість у даному випадку зменшення розміру штрафних санкцій до 10 % від простроченого грошового зобов`язання, а саме, із обґрунтованого розміру 14 105 836 грн 80 коп. - до 1 410 583 гривні 68 коп..

На переконання суду стягнення заявленої суми штрафу є надмірною відповідальністю, що не відповідає правовому призначенню неустойки, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для відповідача.

Таким чином, зменшення розміру неустойки надасть відповідачу можливість розрахуватися з наявною кредиторською заборгованістю, продовжити свою господарську діяльність та не допустити банкрутства відповідача.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

У відповідності до пункту 4 частини 2 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Поняття і види доказів викладені у статті 73 ГПК України, згідно якої доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 ГПК України).

Згідно зі статтею 78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищенаведене, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна" підлягають частковому задоволенню, а саме у сумі 1 096 375 гривень 64 коп. штрафу.

На підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі покладаються на відповідача, так як спір виник внаслідок його неправомірних дій.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236-241, Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВІРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна" задоволити частково.

2. Стягнути з Приватного підприємства "Агро-Експрес-Сервіс" (35112, Рівненська обл., Дубенський район, с. Ярославичі, вул. Шкільна, буд.50, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна" (30068, Хмельницька обл., Славутський район, с. Крупець, вул. Богдана Хмельницького, буд. 43, код ЄДРПОУ 34863309) 1 410 583 (один мільйон чотириста десять тисяч п`ятсот вісімдесят три) гривні 68 коп. штрафу та 211 587 грн. 55 коп. судового збору.

3. В решті позовних вимог відмовити у задоволенні.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено та підписано 30.03.2023 року.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається: http://rv.arbitr.gov.ua.

Суддя Марач В.В.