ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" березня 2023 р. Справа№ 910/5934/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шаптали Є.Ю.

суддів: Яковлєва М.Л.

Чорногуза М.Г.

при секретарі Токаревій А.Г.

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 06.03.2023

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Приватного підприємства "Автоентерпрайз"

на рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2022 у справі №910/5934/22 (головуючий суддя Борисенко І.І., повний текст рішення складено та підписано 09.12.2022)

за позовом Приватного підприємства "Автоентерпрайз"

до Товариства з обмежено відповідальністю "Іоніті"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_1

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство «Автоентерпрайз» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Іоніті» про визнання недійсним договору від 16.12.2019 про надання послуг з розміщення обладнання за адресою: м. Київ, вул. Міська, 9, укладений між Приватним підприємством «Автоентерпрайз» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Іоніті».

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що на укладення спірного договору від імені та в інтересах ПП «Автоентерпрайз» останній ОСОБА_1 не уповноважував, у тому числі на підставі довіреності від 05.07.2019, зважаючи на що стверджує про недійсність Договору про надання послуг з розміщення обладнання від 16.12.2019.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.12.2022 у задоволенні позову Приватного підприємства «Автоентерпрайз» відмовлено повністю.

Суд встановив, що у спірних правовідносинах сторони уклали договір про надання послуг з розміщення обладнання від 16.12.2019 з урахуванням вимог чинного законодавства та вчинили дії, направлені на реальне виконання цієї угоди, а тому доводи позивача про укладення удаваного або фіктивного договору, чи договору за зловмисною домовленістю, без наміру створення правових наслідків, для досягнення сторонами якоїсь особистої користі, визнано судом недоведеними та безпідставними. Виходячи з вказаного, суд дійшов висновку про відсутність підстав визнати укладений між ТОВ «Іоніті» та ПП «Автоентерпрайз» договір від 16.12.2019 недійсним.

Не погодившись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Приватне підприємство «Автоентерпрайз» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в який просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2022 та ухвалите нове рішення, яким позов задовольнити. Визнати недійсним договір від 16.12.2019 року, підписаний від імені ПП «Автоентерпрайз» ОСОБА_1 та від ТОВ «Іоніті`ОСОБА_5 на надання послуг з розміщення обладнання за адресою с.Пуща Водиця, вул..Міська, 9. Стягнути з ТОВ «Іоніті» на користь ПП «Автоентерпрайз» судовий збір.

Скаржник вважає оскаржуване рішення суду необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню з огляду на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, через порушенням норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

02.01.2023 безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Приватного підприємства «Автоентерпрайз» на рішення Господарського суду від 06.12.2022 у справі №910/5934/22.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.01.2023 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у наступному складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Кравчук Г.А., Тищенко А.І.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/58/23 від 09.01.2023, у зв`язку з перебуванням судді Тищенко А.І. у відпустці та судді Кравчука Г.А. на лікарняному призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 09.01.2023 матеріали справи, разом з апеляційною скаргою передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Чорногуз М.Г., Яковлєв М.Г.

На час надходження апеляційної скарги матеріали справи №910/5934/22 на адресу Північного апеляційного господарського суду не надходили, у зв`язку з чим ухвалою від 09.01.2023 відкладено вирішення питання щодо апеляційної скарги Приватного підприємства «Автоентерпрайз» на рішення Господарського суду від 06.12.2022 у справі №910/5934/22 до надходження матеріалів справи на адресу Північного апеляційного господарського суду; доручено Господарському суду міста Києва надіслати матеріали справи №910/5934/22 на адресу Північного апеляційного господарського суду.

25.01.2023 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/5934/22.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.02.2023 у справі №910/5934/22 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного підприємства «Автоентерпрайз» на рішення Господарського суду від 06.12.2022 у справі №910/5934/22 та призначено до розгляду на 06.03.2023.

16.02.2023 до канцелярії суду від Товариства з обмежено відповідальністю «Іоніті» надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач заперечує проти доводів апеляційної скарги та просить суд відмовити в її задоволенні.

20.02.2023 до канцелярії суду від Приватного підприємства «Автоентерпрайз» надійшло клопотання про приєднання доказу до матеріалів справи, а саме - постанови Північного апеляційного господарського суду від 06.12.2022 у справі №910/20660/21.

06.03.2023 до канцелярії суду від Товариства з обмежено відповідальністю «Іоніті» надійшли заперечення щодо клопотання Приватного підприємства «Автоентерпрайз» про приєднання доказу до матеріалів справи.

06.03.2023 до канцелярії суду від Товариства з обмежено відповідальністю «Іоніті» надійшли письмові пояснення.

У судове засідання 06.03.2023 з`явились представники позивача та відповідача.

Представники позивача підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Представник відповідача заперечив проти доводів апеляційної скарги, яку просив суд залишити без задоволення.

Третя особа в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила.

Оскільки явка учасників апеляційного провадження в судове засідання не була визнана обов`язковою, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, зокрема, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими їм процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, беручи до уваги строки розгляду апеляційної скарги, встановлені Господарським процесуальним кодексом України, суд апеляційної інстанції вбачає за можливе розглядати дану апеляційну скаргу за відсутності третьої особи за наявними у справі матеріалами.

Згідно з частиною першою статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи 16.12.2019 між ТОВ «Іоніті» (замовник) та ПП «Автоентерпрайз» (виконавець) був укладений договір про надання послуг з розміщення обладнання (далі - договір).

За умовами цього договору виконавець зобов`язується надавати замовнику послуги з розміщення зарядних пристроїв постійного та/або змінного струму для заряджання електромобілів, за адресами та на умовах, визначених в окремих актах приймання-передачі до цього договору, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити такі послуги (п. 1.1). Місце розміщення обладнання визначається сторонами в акті приймання-передачі (п. 1.2).

Обладнання замовника належить йому на праві власності або користування. Замовник має право здійснювати управління обладнанням (пункт 1.3 договору).

Відповідно до п. 2.1.6, 2.1.7, 2.11 договору на виконавця покладене зобов`язання, зокрема, забезпечити підключення обладнання до електричної мережі та його безперебійне електричне живлення, у будь-яких без виключень випадках отримувати письмовий дозвіл замовника на відключення обладнання від електричної мережі.

За надані за договором послуги замовник щомісячно виплачує виконавцеві винагороду у розмірі 30,00 грн. (в т.ч. ПДВ 5,00 грн.). Винагорода виконавцю та компенсація вартості витрат фактично використаної електричної енергії, спожитої внаслідок роботи обладнання здійснюється шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок виконавця, виключно після виставлення виконавцем відповідних рахунків (п. 3.1, 3.2 договору).

Згідно з п. 6.1, 6.2 цей договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до 31 грудня 2020 року включно, з подальшою його пролонгацією.

Як встановлено судом, на виконання укладеного сторонами договору 16.12.2019 між ТОВ «Іоніті» та ПП «Автоентерпрайз» був підписаний акт приймання-передачі, за умовами якого замовник розмістив, а виконавець надав місце для розміщення наступного обладнання за адресою: м. Київ, вул. Міська, 9, а саме:

- зарядний пристрій змінного струму для зарядження електромобілів (AC): «МТА (міжнародна школа тенісу)»;

- зарядний пристрій постійного струму для зарядження електромобілів (DC): «МТА (міжнародна школа тенісу)».

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що на укладення спірного договору від імені та в інтересах ПП «Автоентерпрайз» останній Пальшина Ю.І. не уповноважував, в тому числі на підставі довіреності від 05.07.2019, зважаючи на що стверджує про недійсність Договору про надання послуг з розміщення обладнання від 16.12.2019, а тому звернувся до суду з даним позовом про визнання договору про надання послуг з розміщення обладнання від 16.12.2019 недійсним.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, з чим погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

За змістом ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже, в силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Тобто заявляючи позов про визнання недійсним договору (його частини), позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Під час вирішення даної справи суд виходить з того, що договори можуть бути визнані недійсними лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому, в справі про визнання договорів недійсними суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання їх недійсними і настання певних юридичних наслідків.

Підстави заявленого позову про визнання договору недійсним зводяться до того, що вказаний правочин є таким, що вчинений представником в своїх особистих інтересах з перевищенням повноважень, всупереч волі та бажанням довірителя, на заздалегідь невигідних умовах.

Відповідно до ст. 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину (ст. 241 ЦК України).

Розглядаючи даний спір, суд, виходячи з матеріалів справи, враховує, що оспорюваний правочин не є єдиним, що був укладений ОСОБА_1 в інтересах ПП «Автоентерпрайз» на підставі довіреності від 05.07.2019.

В обгрунтування вимог щодо визнання недійсним договору позивач зокрема стверджує, що він не уповноважував ОСОБА_1 укладати спірний правочин, з приводу чого суд зазначає наступне.

За змістом наданої ПП «Автоентерпрайз» копії довіреності від 05.07.2019 року, виданої на ім`я ОСОБА_1 , останній уповноважений позивачем бути представником Приватного підприємства «Автоентерпрайз» в усіх без винятку установах, підприємствах, організаціях незалежно від їх організаційно-правової форми та підпорядкування, в тому числі перед фізичними та юридичними особами з питань, що пов`язані з укладанням та підписанням договорів оренди для розміщення зарядних пристроїв для електромобілів від імені та в інтересах позивача, додаткових угод та додатків до таких договорів від імені та в інтересах позивача, виключно за умови погодження таких договорів із директором відповідача у письмовій формі та/або шляхом повідомлення на електронну пошту. Для цього ОСОБА_1 надано право від імені ПП «Автоентерпрайз» укладати договори (угоди, контракти) розміщення обладнання, додаткові угоди та додатки до них, розписуватись від імені відповідача в таких договорах (угодах, контрактах), а також виконувати всі інші дії, необхідні для виконання цієї довіреності.

Довіреність видана терміном до 31.12.2019 року.

З преамбули договору про надання послуг з розміщення обладнання від 16.12.2019 вбачається, що підписантом від імені ПП «Автоентерпрайз» є ОСОБА_1 (уповноважений представник), який діяв на підставі наказу № 17/07 від 05.07.2019 та довіреності від 05.07.2019, виданій директором ПП «Автоентерпрайз» ОСОБА_2

Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, наявної в матеріалах справи, директором ПП «Автоентерпрайз» на день укладення спірного договору про надання послуг від 16.12.2019 був ОСОБА_2 .

Також відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відносно ПП «Автоентерпрайз» станом на дату укладення спірного договору (16.12.2019) відсутні будь-які обмеження у керівника вказаного підприємства (ОСОБА_2) щодо представництва юридичної особи, у тому числі й щодо видачі довіреностей іншим особам на представництво інтересів підприємства.

У матеріалах справи наявний наказ директора ПП «Автоентерпрайз» ОСОБА_2 № 17/07 від 05.07.2019, з якого вбачається, що ним було видане розпорядження:

- використовувати з 05.07.2019 в господарській діяльності ПП «Автоентерпрайз» додаткову круглу печатку для укладання договорів, додаткових угод та додатків до договорів згідно відбитку, зазначеному у цьому наказі;

- видати уповноваженому представнику ПП «Автоентерпрайз» ОСОБА_1 довіреність на право використовувати печатку та укладати договори, додаткові угоди та додатки до договорів.

Відтак, як правильно встановлено судом першої інстанції, представник ПП «Автоентерпрайз» ОСОБА_1 мав право укладати договір про надання послуг від 16.12.2019 від імені ПП «Автоентерпрайз» на підставі довіреності, виданої 05.07.2019 директором ПП «Автоентерпрайз» ОСОБА_2, а тому доводи позивача в цій частині судом вмотивовано визнано необґрунтованими.

Суд наголошує, що довіреність, видана ОСОБА_1 , є окремим правочином, який діяв з 05.07.2019 по 31.12.2019, і станом на день прийняття рішення не визнаний недійсним, докази зворотнього матеріали справи не містять.

Відповідно до частини 1 статті 241 ЦК України правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Судом критично оцінюються доводи ПП «Автоентерпрайз» про те, що договір про надання послуг з розміщення обладнання від 16.12.2019 позивач не укладав, а його представник (Пальшин Ю.І.) підписав цей договір з перевищенням повноважень, з огляду на те, що факт укладення вказаного договору підтверджується не лише підписами сторін договору, а й обставинами щодо подальшого його схвалення сторонами (виконання договору надання послуг, передача ПП «Автоентерпрайз» обладнання, його розміщення та обслуговування останнім).

Як правильно встановлено судом першої інстанції, ПП «Автоентерпрайз» було вчинено ряд дій щодо прийняття договору до виконання, зокрема про фактичне виконання договору свідчить акт приймання-передачі від 16.12.2019, згідно з яким ПП «Автоентерпрайз» надало місце для розміщення обладнання TOB «Іоніті».

Оцінюючи доводи сторін, судом зокрема враховано твердження відповідача про те, що зазначене в Договорі обладнання належить ТОВ «Іоніті» на праві користування, що підтверджується видатковими накладними №РН0000062 від 28.09.2018, №ЛН-000058 від 28.09.2018 про придбання цього обладнання ТОВ «Олександр Перемежко та Партнери», а відповідно до Договору оренди пристроїв для зарядження електромобілів №25-06/2018-01 від 25.06.2018 та акту приймання-передачі майна від 16.12.2019 до нього - ТОВ «Олександр Перемежко та Партнери» передало, а TOB «Іоніті» прийняло обладнання в користування, при цьому наказами TOB «Іоніті» №М341081, №М949670 від 16.12.2019 постановлено на облік обладнання, орендоване у ТОВ «Олександр Перемежко та Партнери».

Також з матеріалів справи вбачається, що у подальшому зазначене обладнання функціонувало в білінговій системі AUTOENTERPRISE, адміністрованій групою компаній Автоентерпрайз, в межах якої здійснювався облік спожитої обладнаннями електроенергії та грошових коштів, що надходили від споживачів.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 21.08.2020 представниками ТОВ «Іоніті» за участю директора ТОВ «Іоніті» ОСОБА_5 та монтажника електричного устаткування Ступака О.В. було здійснено обстеження обладнання за адресою: м. Київ, вул. Міська, 9, за результатами якого встановлена неможливість використання обладнання (зарядних пристроїв для заряджання електромобілів) у зв`язку з його відключенням, про що представниками відповідача був складений відповідний акт обстеження від 21.08.2020, який наявний у матеріалах справи.

У подальшому, 05.01.2021 працівниками ТОВ «Іоніті» було здійснено повторне обстеження обладнання, в ході якого згідно Акту обстеження від 05.01.2021 зафіксовано не усунення ТОВ «Автоентерпрайз» порушень Договору, відповідно до якого можливість використання обладнання ТОВ «Іоніті» у власній господарській діяльності після відключення, зафіксованого актом від 21.08.2020, не відновлено.

У зв`язку із виявленим фактом неможливості використання обладнання, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Міська, 9, внаслідок його відключення без згоди ТОВ «Іоніті», останнє звернулось до Господарського суду міста Києва з рядом позовів про стягнення з ПП «Автоентерпрайз» штрафних санкцій (штраф), з підстав порушення ПП «Автоентерпрайз» умов відповідних договорів.

Так, відповідно до відомостей КП «ДСС» у провадженні Господарського суду міста Києва перебувало ряд справ за позовом ТОВ «Іоніті» до ПП «Автоентерпрайз» про стягнення штрафу та за позовом ПП «Автоентерпрайз» до ТОВ «Іоніті» про визнання правочину у формі договору недійсним.

За наслідком розгляду відповідних позовних заяв, судом відмовлено у задоволенні позовів ПП «Автоентерпрайз» до ТОВ «Іоніті» про визнання договору недійсним, при цьому задоволено позови ТОВ «Іоніті» до ПП «Автоентерпрайз» про стягнення штрафу (№№910/12774/21, 910/15859/20, 910/12775/21, 910/12776/21, 910/20185/21, 910/20186/21, 910/20198/21, 910/2815/22, 910/4462/22), з огляду на встановлення порушень відповідних договорів.

При цьому, суд приймає до уваги ту обставину, що у справах №№910/12774/21, 910/12775/21, 910/12776/21, 910/20185/21, 910/20186/21, 910/20198/21, 910/2815/22, 910/4462/22 судами був встановлений факт порушення ПП «Автоентерпрайз» умов договору про надання послуг з розміщення обладнання від 16.12.2019, з огляду на що, суд зауважує, що судами надано оцінку та прийнято договори, укладені представником ОСОБА_1 на підставі спірної довіреності. Такі договори були типовими щодо спірного договору у даній справі.

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Отже, судові рішення у справах, які перелічені вище, зокрема, які набрали законної сили не можуть бути поставлено під сумнів, а інші рішення, у тому числі й у даній справі, не можуть ним суперечити.

Відповідно до ст. 241 ГПК України якщо правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, то такий правочин створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

З наведеного вбачається, що наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, який не мав належних повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (ст. 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено.

За викладених обставин, доводи ПП «Автоентерпрайз» про те, що позивач не уповноважував ОСОБА_1 укладати спірний правочин, що є підставою для визнання його недійсним, колегія суддів визнає необґрунтованими.

Крім того, позивач посилався на висновки Харківського НДЕКЦ судово-почеркознавчої експертизи № СЕ-19/121-21/15134-ПЧ від 20.07.2021 та судово-технічної експертизи № СЕ-19/121-21/15118-ДД від 12.07.2021, стверджуючи, що підпис на довіреності ОСОБА_1 від 05.07.2019 не належить директору ПП «Автоентерпрайз» ОСОБА_2 .

Однак, судом першої інстанції обґрунтовано відхилено вказані докази з огляду на те, що предметом судово-почеркознавчої експертизи № СЕ-19/121-21/15134-ПЧ від 20.07.2021 були питання ідентифікації підпису від імені ОСОБА_2 на іншій довіреності, виданій 01.12.2019 іншій особі ( ОСОБА_3 ), тобто зазначений доказ не стосується даної справи, а під час проведення експертизи № СЕ-19/121-21/15118-ДД від 12.07.2019 на вирішення експерту Харківського НДЕКЦ не ставилось питання про приналежність ОСОБА_2 підпису на довіреності ПП «Автоентерпрайз» від 05.07.2019, а тому такий висновок не може бути взятий судом до уваги.

З викладеного вбачається наявність у ОСОБА_4 достатніх повноважень для укладання спірного договору від імені ПП «Автоентерпрайз», оскільки жодних обмежень повноважень Пальшина Ю.I. згідно спірної довіреності не передбачено.

Також в обгрунтування позовних вимог позивач стверджував, що спірний договір про надання послуг від 16.12.2019 був підписаний ОСОБА_1 виключно на свою користь та з метою отримання майна ПП «Автоентерпрайз», що свідчить про зловмисну домовленість між ОСОБА_1 та ТОВ »Іоніті» на укладення спірного договору, стосовно чого суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Кваліфікація правочину, вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює доведення та встановлення судом таких умов: від імені однієї із сторін правочину виступав представник; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; наявність умислу в діях представника щодо зловмисної домовленості; настання несприятливих наслідків для особи, яку представляють; наявність причинного зв`язку між зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють.

При цьому, виходячи з матеріалів справи, позивач будь-яких доказів про зловмисну домовленість між ОСОБА_1 та ТОВ «Іоніті» не надав, не довів наявність умислу обох сторін правочину від 16.12.2019 на його укладення шляхом зловмисної домовленості, не довів наявність несприятливих наслідків та причинно-наслідкового зв`язку між такими наслідками та діями обох сторін, про що правильно зазначив суд першої інстанції.

Також позивач посилався на відсутність повноважень на підписання спірного договору у представника ПП «Автоентерпрайз» ОСОБА_1, однак, такі обставини виключають одну з наведених ознак укладення договору за зловмисною домовленістю.

Доводи ПП «Автоентерпрайз» про те, що «дублікат» договору надання послуг від 16.12.2019 був підписаний ОСОБА_1 , який є власником та засновником ТОВ «Іоніті», що фактично свідчить про укладення ОСОБА_1 цього договору на свою користь, суд вважає припущеннями позивача, не підтвердженими належними доказами з огляду на те, що відповідно до наявної в матеріалах справи копії рішення учасника ТОВ «Іоніті»№ 9 від 07.05.2020, ОСОБА_1 став учасником ТОВ «Іоніті» лише 07.05.2020, тобто після укладення спірного правочину, а на момент укладення договору від 16.12.2019 ОСОБА_1 не був ні учасником ТОВ «Іоніті», ні його керівником.

Наданий позивачем витяг з Бази даних «Зареєстровані в Україні знаки для товарів і послуг» про реєстрацію ОСОБА_1 за ТОВ «Іоніті» знака «IONITY», що на думку позивача свідчить про укладення ОСОБА_1 спірного договору в своїх інтересах, не свідчать про зловмисну домовленість ОСОБА_1 із ТОВ «Іоніті» та не спростовує наведених висновків суду, що відповідно виключає можливість застосування ст. 232 ЦК України.

Крім того, обґрунтовуючи свої вимоги, позивач стверджував про удаваність договору надання послуг з розміщення обладнання від 16.12.2019.

Відповідно до ч. 1 статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (ч. 2 ст. 235 ЦК України).

Тобто, за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Ознакою удаваного правочину є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі для обох учасників.

Отже, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

Позивач вважає, що спірний договір про надання послуг з розміщення обладнання від 16.12.2019 укладався для стягнення штрафних санкцій з ПП «Автоентерпрайз», однак судом такі доводи відхиляються, оскільки жодних доказів цим обставинам, зокрема, наявності домовленості сторін на укладення договору про стягнення штрафних санкцій, ПП «Автоентерпрайз» не надано.

Колегія суддів також не погоджується з твердженнями позивача про фіктивність спірного договору з огляду на відсутність ознак його оплатності, з огляду на таке.

За змістом ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Тобто для визнання зобов`язання таким, що вчинено фіктивно, закон вимагає наявність наступних умов: вина осіб, що проявляється у формі умислу, який спрямований на вчинення фіктивного договору; такий умисел повинен виникнути у сторін до моменту укладення договору; метою укладення такого договору є відсутність правових наслідків, обумовлених договором.

Однак, оскільки судом вже були встановлені обставини реального виконання спірного договору та настання правових наслідків його укладення, що, зокрема, підтверджується актом приймання-передачі обладнання від 16.12.2019, а також неналежністю виконання цього договору з боку ПП «Автоентерпрайз», у зв`язку із чим з останнього на користь ТОВ «Іоніті» був стягнутий штраф, що відповідно свідчить про відсутність такої ознаки фіктивного правочину як ненастання правових наслідків, обумовлених договором.

Стосовно тверджень позивача щодо відсутності плати за спірним договором, то суд приймає до уваги п. 3.3, 3.4 договору, відповідно до яких винагорода виконавцю та компенсація вартості витрат фактично використаної електричної енергії, спожитої внаслідок роботи обладнання здійснюється виключно після виставлення виконавцем рахунків, і сплачується протягом 10 банківських днів замовником. Тобто, вказаними умовами сторони погодили, що внесення ТОВ «Іоніті» оплати за надані позивачем послуги, прямо залежить від виставлення ПП «Автоентерпрайз» рахунків за надані ним послуги, які останнім замовнику не направлялись.

Крім того, згідно з п. 3.5 договору сторони домовились, що з метою популяризації обладнання замовника серед користувачів місця та інших клієнтів замовника, виконавець звільняє замовника від оплати винагороди виконавцю та компенсації вартості витрат фактично використаної електроенергії, спожитої внаслідок роботи обладнання, на період з дати укладення договору до 30.04.2020 включно.

Також із преамбули спірного договору вбачається, що його було укладено з урахуванням договору між ПП «Автоентерпрайз» та ТОВ «Міжнародна тенісна академія» від 01.08.2018 № 01/08/2018-1, та як пояснив представник ТОВ «Іоніті» у відзиві на позов і підтверджується електронною перепискою сторін, саме на земельній ділянці ТОВ «Міжнародна тенісна академія» (м. Київ, вул. Міська, 9) було розміщене обладнання, що є предметом спірного договору, а тому порядок сплати за спірним договором залежав від порядку розрахунків за договором, укладеним з ТОВ «Міжнародна тенісна академія», що підтверджується наявними у матеріалах справи електронними щомісячними звітами про результати використання зарядних пристроїв, належних ТОВ «Іоніті».

Суду доведено, що останній електронний звіт в білінговій системі AUTOENTERPRISE, був сформований у квітні 2020 року - до обмеження ТОВ «Іоніті» у доступі до акаунту.

Отже, як правильно зауважив суд першої інстанції сторони на власний розсуд погодили умови оплатності договору, виходячи з принципу свободи договору.

Таким чином, враховуючи відсутність доказів щодо умислу обох сторін на укладення фіктивного правочину, який у них виник до укладення спірного договору, та наявність правових наслідків за цим договором, суд вважає, що підстав для визнання правочину фіктивним немає.

Згідно з статтею 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Для виконання вимог ст. 86 ГПК України необхідним є аналіз доказів та констатація відповідних висновків за результатами такого аналізу. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Водночас 17.10.2019 набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України та змінено назву ст. 79 ГПК України з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування «вірогідність доказів».

Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Аналогічний підхід до стандарту доказування «вірогідність доказів» висловлено Касаційним господарським судом у постановах від 29.01.2021 у справі № 922/51/20, від 31.03.2021 у справі № 923/875/19, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, судова колегія вважає, що твердження позивача, якими він обґрунтовує свої вимоги, не знайшли свого документального підтвердження у матеріалах справи та наданих доказах, а надана відповідачем сукупність доказів є більш вірогідною, ніж доводи та докази позивача, тому відсутні підстави для визнання укладеного між ТОВ «Іоніті» та ПП «Автоентерпрайз» договору від 16.12.2019 недійсним.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зважаючи на наявні у справі докази та встановлені судом обставини, оскільки у спірних правовідносинах сторони уклали договір про надання послуг з розміщення обладнання від 16.12.2019 з урахуванням вимог чинного законодавства та вчинили дії, направлені на реальне виконання цієї угоди, то доводи позивача про укладення удаваного або фіктивного договору, чи договору за зловмисною домовленістю, без наміру створення правових наслідків, для досягнення сторонами якоїсь особистої користі, є недоведеними та безпідставними.

Отже, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги позивача є, фактично, тотожними тим доводам, які були викладені ним у позовній заяві, а відтак, вже оцінені судом вище.

Усі інші доводи та міркування учасників справи судом апеляційної інстанції враховано, однак вони не спростовують наведених вище висновків суду та не можуть бути достатньою підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Апеляційний господарський суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи учасників справи, дійшов висновку, що судом першої інстанції за результатами розгляду справи було прийнято законне та вмотивоване рішення на підставі належних та допустимих доказів, а скаржником у поданій апеляційній скарзі вищенаведені висновки суду першої інстанції не спростовано.

Отже, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2022 у справі №910/5934/22.

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 р. N 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 р. N3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Колегія суддів зазначає про те, що при апеляційному перегляді не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права щодо винесення судом першої інстанції рішення, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду, наведені в оскаржуваному рішенні.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2022 у справі №910/5934/22 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Приватного підприємства «Автоентерпрайз» на рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2022 у справі №910/5934/22 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 231, 269, 270, 275, 276, 281 - 284 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Автоентерпрайз" - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2022 у справі №910/5934/22 - залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

4. Матеріали справи № 910/5934/22 повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 28.03.2023

Головуючий суддя Є.Ю. Шаптала

Судді М.Л. Яковлєв

М.Г. Чорногуз