ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

27 березня 2023 року Справа № 925/1230/18

Господарський суд Черкаської області у складі головуючого судді Васяновича А.В.,

секретар судового засідання Ібрагімова Є.Р.,

за участі представників сторін:

від стягувача представник не з`явився,

від боржника Костенко В.В. представник за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

заяву товариства з обмеженою відповідальністю ЕВЕР БЕСТ

про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає

виконанню

у справі

за позовом акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк,

м. Київ

до товариства з обмеженою відповідальністю ЕВЕР БЕСТ,

м. Черкаси

про стягнення 15 978 632 грн. 54 коп.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 12 березня 2019 року позов задоволено повністю. Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю ЕВЕР БЕСТ на користь акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк 15 406 369 грн. 24 коп. заборгованості зі сплати відсоткової винагороди за користування майном, 572 263 грн. 30 коп. пені та 239 679 грн. 49 коп. судового збору.

20 травня 2019 року Господарським судом Черкаської області видано відповідний наказ на примусове виконання судового рішення.

17 березня 2023 року до Господарського суду Черкаської області надійшла заява від товариства з обмеженою відповідальністю ЕВЕР БЕСТ про визнання наказу Господарського суду Черкаської області від 13 вересня 2019 року по справі №925/1230/18 таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою суду від 17 березня 2023 року розгляд заяви товариства з обмеженою відповідальністю ЕВЕР БЕСТ про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню призначено в судовому засіданні на 14 год. 00 хв. 27 березня 2023 року.

Представник стягувача в судове засідання не з`явися, надав до суду клопотання про відкладення розгляду заяви боржника.

Згідно ч. 3 ст. 328 ГПК України суд розглядає заяву в десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням стягувача та боржника і постановляє ухвалу. Неявка стягувача і боржника не є перешкодою для розгляду заяви.

Оскільки строк розгляду заяви про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню становить 10 днів і неявка сторони не є перешкодою для розгляду заяви, суд залишив без задоволення клопотання стягувача.

Представник боржника в судовому засіданні заяву підтримав та просив суд визнати наказ таким, що не підлягає виконанню.

Розглянувши заяву боржника, заслухавши пояснення представника заявника, а також дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне:

В обґрунтування своєї заяви боржник зазначав, що 08 березня 2023 року товариство з обмеженою відповідальністю ЕВЕР БЕСТ за заявою про залік зустрічних однорідних вимог №08-03-23 частково зменшив свої зобов`язання перед акціонерним товариством комерційний банк ПриватБанк по простроченій заборгованості за відсотковою винагородою за користування майном за договором фінансового лізингу №4Е16055ЛИ від 01 липня 2016 року на суму 3 496 098,64 грн.

Заяву про залік зустрічних однорідних вимог №08-03-23 від 08 березня 2023 року було направлено на електронну пошту заявника: та на адресу для кореспонденції: вул. Набережна Перемоги, 30, м. Дніпро, 49094, Україна.

Заява про залік зустрічних однорідних вимог була направлена банку телекомунікаційними засобами на електронну пошту заявника: , згідно п. 2 Угоди про використання електронного цифрового підпису, укладеного між сторонами.

Таким чином, на думку боржника, обов`язок товариства з обмеженою відповідальністю ЕВЕР БЕСТ перед акціонерним товариством комерційний банк ПриватБанк зі сплати простроченої заборгованості за відсотковою винагородою за користування майном, про що була зазначено у наказі Господарського суду Черкаської області про примусове виконання рішення від 13 вересня 2019 року у справі № 925/1230/18, припинився на суму 3 496 098,64 гривень.

Отже, на думку боржника, дані обставини є підставою для визнання наказу в цій частині таким, що не підлягає виконанню.

Судом під час розгляду справи по суті та ухвалення рішення від 12 березня 2019 року було встановлено, що 01 липня 2016 року між публічним акціонерним товариством комерційний банк ПриватБанк (правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк) (банк) та товариством з обмеженою відповідальністю ЕВЕР БЕСТ (лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу №4Е16055ЛИ.

Відповідно до умов пункту 1.1. договору фінансового лізингу банк є власником нерухомого майна, яке зазначено у додатку №1 до договору. Банк зобов`язався передати лізингоодержувачу майно, а лізингоодержувач - прийняти майно від банку в платне володіння та користування, а після сплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені цим договором строки, на умовах фінансового лізингу.

В подальшому сторони 01 липня 2016 року, 07 липня 2016 року, 29 липня 2016 року, 05 серпня 2016 року та 03 листопада 2016 року укладали додаткові угоди до договору фінансового лізингу.

Згідно ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України Про фінансовий лізинг ( в редакції закону чинного на момент укладання договору) фінансовий лізинг (далі лізинг) це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

За договором фінансового лізингу (далі договір лізингу) лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Суд звертає увагу на те, що із приписів ст. 1 вищевказаного Закону вбачається, що він регулює правовідносини лише за договором «непрямого лізингу», коли лізингодавець спеціально придбає предмет лізингу у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов.

Умовами договору фінансового лізингу №4Е16055ЛИ від 01 липня 2016 року було передбачено передачу у лізинг майна, яке перебуває у власності лізингодавця, тобто прямий лізинг.

За своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу або договору поставки.

Згідно зі ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Звертаючись до суду з позовом акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк просило стягнути з товариства обмеженою відповідальністю ЕВЕР БЕСТ заборгованість за договором фінансового лізингу №4Е16055ЛИ від 01 липня 2016 року в розмірі 15 978 632 грн. 54 коп. (15 406 369 грн. 24 коп. відсоткова винагорода за користування майном та 572 263 грн. 30 коп. пеня за порушення строків плати відсоткової винагороди).

Судом було також встановлено, що відповідно до акту прийому - передачі майна від 01 липня 2016 року лізингодавець передав, а лізингоодержувач прийняв у строкове платне володіння та користування нерухоме майно, вказане у акті (а.с. 27).

На дату укладання договору фінансового лізингу вартість майна становила 381 074 752 грн. 00 коп. (п. 1.2. договору).

Відповідно до п. 6.2.11. договору (з урахуванням умов додаткової угоди від 29 липня 2016 року) лізингоодержувач зобов`язався сплачувати банку: винагороду за відкриття рахунку Фінансовий лізинг (оренда); лізинговий платіж (суму, що відшкодовує при кожному платежі частину вартості майна); відсоткову винагороду за користування майном; інші витрати банка, безпосередньо пов`язані з цим договором.

Отже, договір передбачав, як сплату лізингових платежів, що відшкодовували частину вартості майна так і відсоткову винагороду за користування майном та інші витрати банку.

Пунктом 6.2.8. договору на лізингоодержувача було покладено обов`язок не зменшувати суму лізингових платежів, а також не затримувати виплату чергового лізингового платежу, якщо дані зміни не погоджені сторонами та не передбачені договорами про внесення змін до цього договору.

Розмір, структура, строки сплати лізингових платежів встановлюються додатком №2 (п. 2.1. договору).

Відповідно до п. 2.3.2. договору лізингоодержувач сплачує банку відсоткову винагороду за користування майном у розмірі 12% річних від суми залишку несплаченої вартості майна, виходячи з фактичної кількості днів користування майном, та 360 днів у році, щомісяця в період з 25-го числа місяця по останній день місяця, а так само в термін сплати останньої суми лізингового платежу, який зазначений в додатку №2.

Починаючи з 07 листопада 2016 року лізингоодержувач сплачує відсоткову винагороду за ставкою 10,5% річних, що було узгоджено сторонами у додатковій угоді від 03 листопада 2016 року.

Графіком лізингових платежів (в редакції від 05 серпня 2016 року) передбачена сплата лізингових платежів 25 липня 2016 року, 25 серпня 2016 року, в подальшому щомісяця з 25 липня 2017 року до 25 червня 2026 року.

Відповідач за весь час дії договору сплатив лише два лізингові платежі: 25 липня 2016 року в розмірі 317 562 грн. 29 коп. та 23 серпня 2016 року в розмірі 3 178 536 грн. 35 коп., що підтверджується банківською випискою (а.с. 45). В подальшому лізингові платежі відповідачем не сплачувалися.

Також відповідач допустив порушення строків сплати відсоткової винагороди за користування майном.

У випадку розірвання цього договору, майно повинне бути повернуте лізингоодержувачем у термін розірвання, по акту прийому-передачі майна в тому стані, в якому воно було отримано з урахуванням нормального зносу (п. 8.3. договору).

У зв`язку з тим, що відповідач прострочив сплату лізингових платежів більше ніж на 30 днів, а також порушив строки сплати відсоткової винагороди, позивачем було направлено відповідачу повідомлення від 31 травня 2017 року про розірвання договору фінансового лізингу, яке було вручене відповідачу 06 червня 2017 року.

Зазначеним повідомленням позивач проінформував відповідача про розірвання договору з 15 червня 2017 року, а також запропонував сплатити наявну заборгованість та передати майно по акту прийому-передачі.

15 червня 2017 року сторони підписали акт прийому-передачі майна, відповідно до якого лізингоодержувач передав, а банк прийняв майно, яке було предметом договору фінансового лізингу №4Е16055ЛИ від 01 липня 2016 року.

Отже, з 15 червня 2017 року договір є розірваним.

Ураховуючи структуру та зміст лізингових платежів, ці платежі не є рівнозначними платі за користування, на відміну від орендної плати, позаяк містять в собі таку складову, як відшкодування частини вартості предмета лізингу, і з моменту розірвання договору лізингу зобов`язання лізингодавця щодо передачі об`єкта лізингу у власність лізингоодержувача є припиненим, відповідно в лізингоодержувача припинилось зобов`язання щодо відшкодування вартості цього об`єкта.

Як вже зазначалося вище, 20 травня 2019 року Господарським судом Черкаської області було видано наказ на примусове виконання судового рішення по даній справі.

08 березня 2023 року товариство з обмеженою відповідальністю ЕВЕР БЕСТ надіслало заяву про залік зустрічних однорідних вимог №08-03-23 на електронну пошту банку: та на адресу для кореспонденції: вул. Набережна Перемоги, 30, м. Дніпро, 49094, Україна.

У вищевказаній заяві боржник зазначив, що за час дії договору фінансового лізингу №4Е16055ЛИ останній сплатив два лізингові платежі: 25 липня 2016 року в розмірі 317 562 грн. 29 коп. та 23 серпня 2016 року в розмірі 3 178 536 грн. 35 коп. на загальну суму 3 496 098 грн. 64 коп., а тому боржник повідомив банк про припинення зобов`язання на вказану суму шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

Як пояснив представник боржника в судовому засіданні, боржник вважає, що оскільки договір було розірвано, а майно повернуто банку, то останній зобов`язаний повернути лізингові платежі в сумі 3 496 098 грн. 64 коп. товариству з обмеженою відповідальністю ЕВЕР БЕСТ.

При цьому, сплачені грошові кошти за договором слід вважати попередньою оплатою за майно, яке в подальшому не було придбано лізингоодержувачем.

Отже, боржник вважає, що його зобов`язання з виконання наказу Господарського суду Черкаської області від 20 травня 2019 року припинилися 08 березня 2023 року на суму 3 496 098 грн. 64 коп. шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

Судом враховано, що відповідно до частин першої - третьої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Згідно з частиною третьою статті 203 ГК України господарське зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

Аналогічні положення закріплені також у статті 601 ЦК України, відповідно до якої зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Відповідно до частини п`ятої статті 202 ЦК України до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов`язань: в одному - одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов`язанні - є кредитором у другому). Також можливе часткове зарахування, коли одне зобов`язання (менше за розміром) зараховується повністю, а інше (більше за розміром) - лише в частині, що дорівнює розміру першого зобов`язання. У такому випадку зобов`язання в частині, що залишилася, може припинятися будь-якими іншими способами.

Вимоги, які підлягають зарахуванню, мають відповідати таким умовам (стаття 601 ЦК України):

- бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим);

- бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, наприклад, грошей). При цьому правило про однорідність вимог поширюється на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення таких вимог. Отже допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо);

- строк виконання таких вимог має бути таким, що настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Відповідно до ст. 602 ЦК України не допускається зарахування зустрічних вимог:

1) про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю;

2) про стягнення аліментів;

3) щодо довічного утримання (догляду);

4) у разі спливу позовної давності;

41) за зобов`язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, крім випадків, установлених законом;

5) в інших випадках, встановлених договором або законом.

Умова щодо безспірності вимог, які зараховуються, а саме: відсутність спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань, не передбачена чинним законодавством, зокрема статтею 203 ГК України, статтею 601 ЦК України, але випливає із тлумачення змісту визначених законом вимог і застосовується судами відповідно до усталеної правової позиції, викладеної у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 910/21652/17, від 11.09.2018 у справі № 910/21648/17, від 11.10.2018 у справі № 910/23246/17, від 15.08.2019 у справі № 910/21683/17, від 11.09.2019 у справі № 910/21566/17, від 25.09.2019 у справі № 910/21645/17, від 01.10.2019 у справі № 910/12968/17, від 05.11.2019 у справі № 914/2326/18.

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду уточнив висновки щодо поняття зустрічних однорідних вимог наступним чином.

Безспірність вимог, які зараховуються, а саме: відсутність між сторонами спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань, є важливою умовою для зарахування вимог. Умова безспірності стосується саме вимог, які зараховуються, а не заяви про зарахування, яка є одностороннім правочином і не потребує згоди іншої сторони, якщо інше не встановлено законом або договором.

За дотримання умов, передбачених ст. 601 ЦК України, та відсутності заборон, передбачених ст. 602 ЦК України, незгода однієї сторони із зарахуванням зустрічних однорідних вимог, проведеним за заявою іншої сторони зобов`язання, не є достатньою підставою для визнання одностороннього правочину із зарахування недійсним.

Заява сторони щодо спірності вимог, які були погашені (припинені) зарахуванням, або щодо незгоди з проведеним зарахуванням з інших підстав, має бути аргументована, підтверджена доказами і перевіряється судом, який вирішує спір про визнання недійсним одностороннього правочину із зарахування зустрічних однорідних вимог.

Наявність на момент зарахування іншого спору (спорів) в суді за позовом кредитора до боржника про стягнення суми заборгованості за зобов`язанням не спростовує висновок про безспірність заборгованості цього боржника.

Наявність заперечень однієї сторони щодо зарахування не є перешкодою для зарахування зустрічних однорідних вимог за заявою іншої сторони, відмова цієї сторони від прийняття заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог і проведення такого зарахування не має юридичного значення.

При цьому судом враховано правову позицію викладену у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 22 січня 2021 року зі справи №910/11116/19.

Відповідно до норм частин 1, 2 ст. 328 ГПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

У межах розгляду заяви про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, встановлюється лише наявність чи відсутність чіткого та однозначного факту припинення обов`язку боржника добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

У відповідності до ст. 1 Закону України Про виконавче провадження виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Названий закон не містить заборони щодо можливості виконання судового рішення шляхом проведення зарахування зустрічних однорідних вимог.

Також не містять обмежень щодо зарахування зустрічних однорідних вимог на стадії виконання судового рішення стаття 203 Господарського кодексу України і стаття 602 Цивільного кодексу України.

Отже, виконання наказу господарського суду може здійснюватися у будь-який передбачений чинним законодавством спосіб, або у спосіб, що не суперечить вимогам чинного законодавства, в тому числі - шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог за наявності умов, встановлених ст. 601 ЦК України, та відсутності обставин, встановлених ст. 602 ЦК України, за яких зарахування зустрічних вимог не допускається.

Водночас, судом враховано, що згідно ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору.

В даному випадку, розірвання договору відбулося саме в зв`язку з порушенням лізингоодержувачем своїх зобов`язань щодо своєчасної сплати платежів за договором.

Умови договору не передбачали зобов`язання банку повернути раніше сплачені лізингоодержувачем лізингові платежі (суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу), в разі розірвання (припинення) договору.

При цьому судом було також враховано, що товариство з обмеженою відповідальністю ЕВЕР БЕСТ зверталося до Господарського суду міста Києва (справа №910/2110/19) про визнання недійсним договору фінансового лізингу №4Е16055ЛИ від 01 липня 2016 року.

Однією з підстав визнання договору недійсним, боржник вважав відсутність обов`язку банку щодо повернення лізингових платежів у разі дострокового розірвання договору з ініціативи банку, що є несправедливою умовою договору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04 квітня 2019 року позовну заяву товариства з обмеженою відповідальністю ЕВЕР БЕСТ до акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк про визнання недійсним договору фінансового лізингу №4Е16055ЛИ від 01 липня 2016 року залишено без розгляду.

Відсутність обов`язку у банку, як боржника виключає сам факт правомірності вимоги кредитора.

Крім того, Законом №1201-ІХ від 04 лютого 2021 року Главу 58 Цивільного кодексу України доповнено статтею 8091.

Даною нормою передбачено, що у разі визнання договору лізингу недійсним або віднесення до нікчемного лізингоодержувач зобов`язаний негайно повернути лізингодавцю предмет договору лізингу у стані, в якому він був одержаний, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. При цьому лізингові платежі, сплачені на момент визнання договору лізингу недійсним або віднесення до нікчемного, поверненню не підлягають.

Суд, визнаючи договір лізингу недійсним або встановлюючи його нікчемність, за заявою лізингодавця накладає арешт на предмет такого договору.

Якщо лізингоодержувач користувався або продовжує користуватися предметом договору лізингу до та/або після дати визнання договору лізингу недійсним, лізингоодержувач зобов`язаний відшкодувати лізингодавцю суми лізингових платежів за весь відповідний період користування.

Суд зазначає, що належне виконання лізингоодержувачем обов`язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна.

Проте, в силу особливостей регулювання правовідносин лізингу договором та законом в даному випадку право власності на раніше передане в лізинг майно після розірвання договору залишилося за лізингодавцем.

Лізингодавець не може одночасно вимагати і повернення об`єкта лізингу, і відшкодування вартості об`єкта лізингу (у межах здійснення лізингових платежів).

Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

При цьому судом враховано відповідні висновки, що наведені в постанові ВП ВС від 15 червня 2021 року у справі №904/5726/19.

Згідно ст. 693 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.

Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Проте, в даному випадку лізингоодержувач не вправі вимагати передання частково оплаченого товару, оскільки саме останній порушив зобов`язання та не реалізував своє право на викуп отриманого в лізинг майна.

Разом з тим розірвання (припинення) договору фінансового лізингу відбулося 15 червня 2017 року, а односторонній правочин про зарахування зустрічних однорідних вимог лізингоодержувач вчинив лише 08 березня 2023 року, тобто з пропуском загального (трирічного) строку позовної давності, що суперечить п.4 ч.1 ст. 602 ЦК України.

Отже, зарахування зустрічних однорідних вимог в даному випадку не відбулося, а сам правочин є нікчемним.

Слід також вказати, що наказ зі справи судом було видано 20 травня 2019 року (а.с. 154), а товариство в своїй заяві просить суд визнати наказ від 13 вересня 2019 року таким, що не підлягає виконанню.

За таких обставин заяву боржника про визнання наказу від 13 вересня 2019 року у справі №925/1230/18 таким, що не підлягає виконанню слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 234, 328 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

1. Заяву товариства з обмеженою відповідальністю ЕВЕР БЕСТ №17-03-23 від 17 березня 2023 року про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню залишити без задоволення.

2. Копію ухвали надіслати сторонам.

Ухвала набирає законної сили в порядку визначеному ст. 235 ГПК України та може бути оскаржена до Північного апеляційного господарського суду в порядку та строки визначені ст.ст. 255-257 ГПК України.

Суддя А.В. Васянович