ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" березня 2023 р. Справа№ 910/14918/20 (910/17697/21)

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сотнікова С.В.

суддів: Гарник Л.Л.

Полякова Б.М.

за участю секретаря судового засідання Макухи О.А.,

представника позивача адвоката Куценка О.В.,

представника відповідача-2 адвоката Демченка С.В. (в режимі відеоконференції),

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 29.08.2022 (повний текст складено 05.09.2022, суддя Мандичев Д.В.)

у справі № 910/14918/20 (910/17697/21)

за позовом Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк"

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Едельвейс+2007",

2. Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах"

третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на стороні відповідача-1 - Товариство з обмеженою відповідальністю "Долма",

про визнання недійсним договору поруки №01/11-16ЕД2 від 01.11.2016,

в межах справи № 910/14918/20

за заявою Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Едельвейс+2007" (код 35122407)

про банкрутство,

ВСТАНОВИВ:

02.11.2021 Акціонерне товариство "Комерційний банк "ПриватБанк" (далі - КБ "Приватбанк") звернулось з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Едельвейс+2007" (далі - боржник, ТОВ "Едельвейс+2007") та Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах" (далі - ПрАТ "СК "Інгосстрах") про визнання недійсним договору поруки № 01/11-16ЕД2 від 01.11.2016.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.08.2022 у справі №910/14918/20 (910/17697/21) позов задоволено повністю, визнано недійсним з моменту укладання договір поруки від 01.11.2016 № 01/11-16-ЕД2, укладений між ТОВ "Едельвейс+2007" та ПрАТ "СК "Інгосстрах", стягнуто з відповідачів на користь позивача по 1135,00 грн з кожного витрат зі сплати судового збору.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, ПрАТ "СК "Інгосстрах" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 29.08.2022, у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. За результатами розгляду апеляційної скарги вирішити питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.10.2022 відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.01.2023 розгляд справи відкладено на 14.02.2023.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.02.2023 розгляд справи відкладено на 28.02.2023

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.02.2023 розгляд справи відкладено на 21.03.2023.

В судовому засіданні представник ПрАТ "СК "Інгосстрах" заявив клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що до Верховного Суду подано клопотання про передання справи № 910/15232/20(910/18169/21 на розгляд Великої Палати з метою формування єдиної судової практики з питання визнання недійсними правочинів з підстав фраудаторності.

Колегія суддів ухвалила відхилити клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки вказані у ньому підстави не є такими, що унеможливлюють апеляційний розгляд даної справи у відповідності до ч. 11 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Провадження у справах про банкрутство регулюється Кодексом України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ), Господарським процесуальним кодексом України (далі - ГПК України), іншими законодавчими актами України.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.04.2013 між ПрАТ "СК "Інгосстрах" (страховик) та КБ "Приватбанк" (страхувальник) укладено договір страхування кредитів № 13/04/01-01К, відповідно до пункту 1.1 якого предметом договору страхування є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать законодавству України, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням майном страхувальника.

Згідно з пунктом 1.2 договору страхування кредитів страховик зобов`язується у разі настання страхового випадку відшкодувати страхувальнику завдані збитки у межах страхової суми в порядку і на умовах, передбачених цими договорами, а страхувальник зобов`язується своєчасно сплатити страховий платіж та виконувати інші умови цих договорів.

Предметом страхування є майнові інтереси страхувальника, пов`язані зі збитками, які можуть бути завдані страхувальнику внаслідок невиконання (або неналежного виконання) позичальниками, вказаними в додатках до договору, своїх обов`язків, передбачених кредитними договорами між страхувальником та позичальниками (надалі - кредитні договори) щодо своєчасного, повного повернення ними кредитів. Застрахованими по цьому договору є кредитні договори згідно додатків до договору (пункт 2.1 договору страхування кредитів).

Пунктом 3.1 договору страхування кредитів визначено, що страховим випадком за цим договором є невиконання (неналежне виконання) позичальниками своїх обов`язків перед страхувальником, передбачених кредитними договорами, а саме: неповернення або часткове неповернення позичальниками кредитів у встановлені кредитними договорами строки, невиплата позичальниками в повному обсязі і в установлені кредитним договором строки процентів за користування кредитом. При настанні страхового випадку страховик сплачує страхувальнику обумовлене договором страхування страхове відшкодування.

Відповідно до додатку № 1 до договору страхування кредитів від 01.04.2013 № 13/04/01-01К за даним договором застрахований, зокрема, наданий ТОВ "Долма" кредит на суму боргу 14 000 000,00 грн, страхова сума за яким становить 15 500 000,00 грн, кредит на суму 10 000 000,00 грн і страховою сумою 12 400 000,00 грн та кредит на суму 9 000 000,00 грн, страхова сума за яким становить 765000,00 грн.

КБ "Приватбанк" звернулося 11.03.2014 до ПрАТ "СК "Інгосстрах" із заявою про страхову подію, в якій зазначило про не погашення ТОВ "Долма" у строк до 26.02.2014 частки кредиту в сумі 9 000 000,00 грн та 1072000,00 грн. нарахованих відсотків.

18.12.2013 ПрАТ "СК "Інгосстрах" складено страховий акт № 1459 Б/К, відповідно до якого порушення ТОВ "Долма" умов кредитного договору від 28.09.2012 № КД-518Г та не повернення в строк до 10.12.2013 КБ "Приватбанк" частки кредиту в сумі 14000000,00 грн та нарахованих відсотків у розмірі 1343625,04 грн внаслідок неплатоспроможності визнано страховим випадком та прийнято рішення виплатити страхове відшкодування в розмірі 15343625,04 грн.

У зв`язку з цим ПрАТ "СК "Інгосстрах" здійснено виплату страхового відшкодування ТОВ "Долма" на суму 15343625,04 грн, що підтверджується платіжними дорученнями від 18.12.2013 № 3442 та № 3446 із зазначеним у призначеннях платежів страхового акту від 18.12.2013 № 1459 Б/К.

Надалі, ПрАТ "СК "Інгосстрах" звернулося до ТОВ "Долма" з листом від 20.12.2013 № 20-12/02-21 щодо отриманого права регресної вимоги внаслідок виплати 18.12.2013 страхового відшкодування в сумі 15343625,04 грн за договором страхування кредитів від 01.04.2013 № 13/04/01-01К.

У відповідь на даний лист ТОВ "Долма" листом від 23.12.2013 № 2013/12/23-1 повідомило, що не має можливості відшкодувати ПрАТ "СК "Інгосстрах" грошові кошти в сумі 27743625,04 грн.

26.12.2013 між ПрАТ "СК "Інгосстрах" (кредитор) та ТОВ "Долма" (боржник) укладено угоду про добровільне погашення заборгованості, відповідно до умов якої боржник визнає, що його заборгованість перед кредитором на момент укладення даної угоди становить 27743625,04 грн, яка буде погашена шляхом перерахування коштів на поточний рахунок кредитора протягом 3 (трьох) років з моменту укладення цієї угоди до 26.12.2016.

У подальшому, 01.11.2016 між ПрАТ "СК "Інгосстрах" (кредитор) та ТОВ "Едельвейс+2007" (поручитель) укладено договір поруки № 01/11-16-ЕД2, за умовами якого поручитель поручається перед кредитором за виконання обов`язку ТОВ "Долма", (надалі іменується "боржник") щодо оплати (компенсації) витрат кредитора, пов`язаних зі сплатою страхового відшкодування (регресної вимоги) у відповідності до договору страхування кредитів від 01.04.2013 № 13/04/01-01К у розмірі 27743625,04 грн, що виникли у зв`язку з виконання кредитором обов`язків боржника перед КБ "Приватбанк" за кредитним договором від 26.12.2012 № Т001/12Г/С та додатково зазначені в угоді про добровільне погашення заборгованості від 26.12.2013.

Згідно з пунктом 1.2 договору поруки у випадку порушення боржником обов`язку за основними договорами (Угодою про добровільне погашення заборгованості), боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Пунктом 2.4 договору поруки сторони підтверджують, що строк позовної давності щодо зобов`язань сторін, які виникають за основним договором та/або цим договором, в тому числі у випадку нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язань за основним договором та/або цим договором, становить п`ятнадцять років.

Відповідно до пункту 3.1 договору поруки поручитель зобов`язаний у разі порушення боржником забезпеченого порукою обов`язку за основним договором, самостійно виконати зазначений обов`язок боржника перед кредитором шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок кредитора, не пізніше строку встановленого у п.1.1 договорів.

У зв`язку з невиконанням ТОВ "Долма" своїх зобов`язань, ПрАТ "СК "Інгосстрах" зверталося до ТОВ "Едельвейс+2007", як поручителя, з вимогою від 05.12.2019 № 05/12-19-7 про сплату боргу.

У відповіді від 06.12.2019 № 06-12/2019 ТОВ "Едельвейс+2007" повідомило ПрАТ "СК "Інгосстрах" про відсутність можливості погасити заборгованість у сумі 37869625,04 грн.

Разом з тим, ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.12.2020 відкрито провадження у справі про банкрутство боржника, визнано грошові вимоги КБ "Приватбанк" в розмірі 4 273 182,95 грн. (3 618 967,25 грн. - основне зобов`язання, 654 215,70 грн. - штрафна санкція), введено процедуру розпорядження майном боржника.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.09.2021 визнано кредитором у справі № 910/14918/20 по відношенню до боржника: КБ "Приватбанк" з грошовими вимогами на суму 95 488 848,48грн., з яких 70 560,00 грн - вимоги першої черги, 3618967,25 грн - вимоги четвертої черги, 654 215,70 грн - вимоги шостої черги, 91145105,53 грн - вимоги забезпечені заставою; Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінілон" з грошовими вимогами на суму 31 329 821,78грн, з яких 4540,00 грн - вимоги першої черги, 32 325 281,78 грн - вимоги четвертої черги; ПрАТ "СК "Інгосстрах" з грошовими вимогами на суму 454 802 257,75 грн, з яких 4540,00 грн - вимоги першої черги, 454 797 717,75 грн - вимоги четвертої черги.

Як вбачається з фінансово-майнового стану суб`єкта малого підприємництва за 2016 рік, отриманого з інформаційної системи YOUCONTROL щодо ТОВ "Едельвейс+2007" (), протягом 2016 року товариство вже було неспроможне виконувати взяті на себе зобов`язання, оскільки:

на початок 2016 року ТОВ "Едельвейс+2007" мало непокритий збиток в розмірі 17 млн грн, а на кінець 2016 року - непокритий збиток становив вже 20 млн грн;

чистий збиток ТОВ "Едельвейс+2007" за 2016 рік становив 2,7 млн грн без отримання доходів протягом 2016 року.

З фінансово-майнового стану суб`єкта малого підприємництва за 2016 рік, отриманого з інформаційної системи YOUCONTROL щодо ТОВ "Долма" (), вбачається, що протягом 2016 року товариство вже було неспроможне виконувати взяті на себе зобов`язання оскільки:

на початок 2016 року ТОВ "Долма" мало непокритий збиток в розмірі 17 млн грн, а на кінець 2016 року - непокритий збиток становив вже 43 млн грн;

чистий збиток ТОВ "Долма" за 2016 рік становив 27 млн грн.

При недостатності коштів для виконання вимог власних кредиторів і знаходячись в стані надкритичної неплатоспроможності ТОВ "Едельвейс+2007" уклало договір поруки в забезпечення виконання фактично простроченого зобов`язання, що є противагою меті здійснення підприємницької діяльності. ТОВ "Едельвейс+2007" не тільки не отримало прибутку, а навпаки, всупереч власним фінансовим інтересам, набуло зобов`язання сплатити заборгованість за третю особу. Такий правочин не відповідає критеріям розумності, не має на меті добросовісне виконання зобов`язань.

При цьому, ТОВ "Едельвейс+2007", перебуваючи у стані об`єктивного банкрутства, не був абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, оскільки мав обов`язок утриматись від дій на шкоду реальному кредитору.

Отже, укладення оспорюваного договору поруки відбулось внаслідок аномального режиму здійснення права, оскільки зважаючи на фінансовий стан ТОВ "Долма" як на момент укладення так і протягом 2016 року, боржник сам не міг виконати свій обов`язок за договором поруки, так і ніяким чином не міг розраховувати на виконання ТОВ "Долма" своїх зобов`язань перед ПрАТ "СК "Інгосстрах".

Натомість, ПрАТ "СК "Інгосстрах" аналогічно мало піклуватись про економічну доцільність вчиненого правочину та насамперед з`ясувати можливість збиткового ТОВ "Едельвейс+2007" виконати зобов`язання за таким договором поруки (ця особа повинна була з`ясувати чи можливе досягнення реальних правових наслідків за договором поруки). Однак, безперечно такі дії не вчинялись, оскільки правочин укладався для інших цілей і завдань (при цьому питання щодо дати та часу створення такого правочину викликає додаткові сумніви щодо цього).

Враховуючи наведе, колегія суддів погоджується з доводами позивача та висновками суду першої інстанції, що єдиними результатом оспорюваного правочину стало:

набуття ТОВ "Едельвейс+2007" статусу солідарного боржника за простроченим зобов`язанням перед ПрАТ "СК "Інгосстрах" в період наявної непогашеної простроченої заборгованості перед кредиторами;

оспорюваний правочин вчинено без очевидної господарської мети (не мало на меті збільшення активів боржника);

штучне збільшення грошових вимог ПрАТ "СК "Інгосстрах" до боржника шляхом формування "дружньої" кредиторської заборгованості ТОВ "Едельвейс+2007" за умовами договору поруки, які відрізняються від загальноприйнятих умов в даній сфері правовідносин (мова йде про 360% річних на підставі частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України);

порушення прав інших кредиторів на реальне задоволення своїх вимог та участі в роботі комітету кредиторів, внаслідок перерозподілу розміру вимог кредиторів, включення "штучної" заборгованості до складу кредиторських вимог до боржника із одночасного збільшення кредиторської заборгованості ТОВ "Едельвейс+2007";

сам оспорюваний правочин не був і не міг бути спрямований (через фінансове становище) на реальне настання правових наслідків, які ним передбачались, тобто на можливість солідарного виконання зобов`язання.

Задовольняючи позов (визнаючи недійсним договір поруки), суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний договір поруки є фраудаторним та за своїм змістом суперечить вимогам закону - частинам першій, п`ятій статті 203 ЦК України, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, позаяк ТОВ "Едельвейс+2007" при недостатності коштів для виконання вимог власних кредиторів і знаходячись в стані надкритичної неплатоспроможності, уклав договір поруки в забезпечення виконання фактично простроченого зобов`язання, що є противагою меті здійснення підприємницької діяльності. При цьому, ТОВ "Едельвейс+2007" не тільки не отримало прибутку, а навпаки, всупереч власним фінансовим інтересам, набуло зобов`язання сплатити заборгованість за третю особу. Такий правочин не відповідає критеріям розумності, не має на меті добросовісне виконання зобов`язань.

Колегія суддів погоджується з цим висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

У позові КБ "Приватбанк" посилався на те, що оспорюваний договір укладено не лише всупереч положенням статті 234 ЦК України (правові наслідки фіктивного правочину), але також, що підставою для визнання недійсним спірного договору є недотримання сторонами договору положень статей 3, 13 ЦК України, а також нанесення шкоди кредиторам цим договором.

Згідно з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц, не виключається визнання недійсним договору, спрямованого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Отже, договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору.

Велика Палата Верховного Суду у наведеній справі зазначила, що позивач має право звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) і послатися на спеціальну норму, що передбачає визнання правочину недійсним.

Фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку.

Слід звернути увагу, що фраудаторним правочином може бути як оплатний (договір купівлі-продажу), так і безоплатний договір (договір дарування), а також може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин.

Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог.

Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути:

момент вчинення оплатного відчуження майна або дарування (вчинення правочину в підозрілий період, упродовж 3-х років до порушення провадження у справі про банкрутство, після відкриття провадження судової справи, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засіданні у справі);

- контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи);

- щодо оплатних цивільно-правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися.

Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17).

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову і фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається "про людське око", таким критеріям відповідати не може.

У контексті даного спору, слід звернутись до правової позиції, що викладена в постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16:

"Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані, із зменшенням його платоспроможності), після виникнення у нього зобов`язання діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора.

Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямованим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора".

Отже, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності і набуває ознак фраудаторного правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам (див. висновки, викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 03.03.2020 у справі № 910/7976/17, від 03.03.2020 у справі № 904/7905/16, від 03.03.2020 у справі № 916/3600/15, від 26.05.2020 у справі № 922/3796/16, від 04.08.2020 у справі № 04/14-10/5026/2337/2011, від 17.09.2020 у справі № 904/4262/17, від 22.04.2021 у справі № 908/794/19 (905/1646/17), від 28.07.2022 у справі № 902/1023/19(902/1243/20)).

Слід зауважити, що цивільні й господарські відносини, у межах яких передбачається виконання обов`язку боржника в майбутньому без забезпечення такого боргу, ґрунтуються в основному на довірі учасників відносин до свого контрагента, а також на впевненості в можливості захистити свої майнові права в спосіб, передбачений законом, зокрема, через суд.

Таким чином, слід дійти висновку, що фраудаторним може виявитися будь-який правочин між учасниками господарських правовідносин, який укладений на шкоду кредиторам, отже, такий правочин може бути визнаний недійсним в порядку позовного провадження у межах справи про банкрутство відповідно до статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства на підставі пункту 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України як такий, що вчинений всупереч принципу добросовісності, та частин третьої, шостої статті 13 Цивільного кодексу України з підстав недопустимості зловживання правом, на відміну від визнання недійсним фіктивного правочину, лише на підставі статті 234 Цивільного кодексу України. У такому разі звернення в межах справи про банкрутство з позовом про визнання недійсними правочинів боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредиторів та боржника.

Водночас, категорія фраудаторності у галузі банкрутства спрямована на недопущення недобросовісного виведення активів з метою уникнення відповідальності цим майном перед кредиторами, зважаючи, що частина друга статті 96 ЦК України вимагає, щоби юридична особа відповідала за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном. Тобто, боржник має усвідомлювати повне виконання свого обов`язку перед кредитором. У зв`язку з цим можна розмежувати також критерії фраудаторності: об`єктивний - коли вчиняється правочин цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку за наявності існуючої вже заборгованості; суб`єктивний - усвідомлення боржником появи боргу в результаті укладення правочину, що повинно аналізуватися через призму економічної мети договору, сумлінність та добросовісність дій боржника, які мають бути спрямовані на погашення боргу, а не навпаки, на неможливість виконання зобов`язання.

Як було встановлено вище:

на початку 2016 року ТОВ "Едельвейс+2007" мало непокритий збиток у розмірі 17 млн грн, що під кінець 2016 року становив 20 млн грн, чистий збиток становив 2,7 млн грн без отримання доходів у 2016 році;

10.06.2014 між КБ "Приватбанк" та ТОВ "Едельвейс+2007" укладено кредитні договори № 2Э059Г, № 2Э060Г щодо надання кредиту у вигляді невідновлюваної кредитної лінії з лімітом 913250 грн та 116900 грн відповідно, прострочення за якими також існували станом на час укладення ТОВ "Едельвейс+2007" оспорюваного договору поруки від 01.11.2016;

не здійснюючи реалізацію права вимоги до основного боржника (ТОВ "Долма"), кредитор - ПрАТ "СК "Інгосстрах" провів штучне збільшення заборгованості, нарахувавши поручителю (ТОВ "Едельвейс+2007") 360 процентів річних за прострочення поручителем виконання грошового зобов`язання перед кредитором, чим штучно збільшив свої грошові вимоги до ТОВ "Едельвейс+2007" по основному боргу в розмірі 27743625,04 грн більш як в десять разів - до 305445239,04 грн.

При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що встановлення процентів річних у розмірі 360 % в 120 разів перевищує звичайний розмір процентів, передбачений статтею 625 ЦК України, є нетиповим та економічно необґрунтованим для даного виду договорів, а саме договору поруки.

Тобто, ТОВ "Едельвейс+2007" при недостатності коштів для виконання вимог власних кредиторів і знаходячись в стані надкритичної неплатоспроможності, уклало договір поруки в забезпечення виконання фактично простроченого зобов`язання, що є противагою меті здійснення підприємницької діяльності. ТОВ "Едельвейс+2007" не тільки не отримало прибутку, а навпаки, всупереч власним фінансовим інтересам, набуло зобов`язання сплатити заборгованість за третю особу. Такий правочин не відповідає критеріям розумності, не має на меті добросовісне виконання зобов`язань.

Добросовісність та розумність як принципи цивільного обороту (стаття 3 ЦК України) мають лежати в основі дій/бездіяльності всіх учасників обороту. При цьому діяльність у підприємницькій сфері має бути, за загальним правилом, спрямована на отримання правомірного прибутку учасниками господарських відносин. Усі учасники господарських відносин повинні ухилятися від здійснення дій, що очевидно спрямовані на іншу мету, зокрема, виведення активів вже неплатоспроможного учасника господарського обороту. Таке виведення активів може здійснюватися шляхом безпосереднього очевидно нееквівалентного продажу/обміну майна особи, при якому здійснюється несправедливе зменшення майна особи як основи господарювання, так і шляхом набуття обов`язків шляхом укладення договору поруки за боргами третіх осіб, які є формально самостійними учасниками господарського обороту.

Вступаючи у договірні відносини щодо поруки по боргах третіх осіб, учасники такого договору поруки, з урахуванням категорії "підприємницького ризику" та фраудаторності, у розрізі регулювання відносин неплатоспроможності повинні розкрити суду ті реальні мотиви, з яких вони виходили при укладенні спірного правочину, які б підтверджували реальні ринкові наміри учасників такого правочину щодо отримання прибутку при здійсненні звичайної ринкової діяльності.

З огляду на наведене, суд першої інстанцій обґрунтовано дійшов висновку про наявність підстав для визнання недійсним укладеного між ПрАТ "СК "Інгосстрах" та ТОВ "Едельвейс+2007" правочину - Договору поруки від 01.11.2016, при укладенні якого відповідачі діяли недобросовісно та зловживали правами щодо позивача з метою уникнення задоволення вимог позивача як кредитора, відтак цей правочин є фраудаторним правочином.

Доводи апеляційної скарги не спростували вищенаведених висновків під час апеляційного розгляду справи.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що у задоволенні апеляційної скарги належить відмовити, а рішення Господарського суду міста Києва від 29.08.2022 у даній справі - залишити без змін.

Судові витрати за розгляд справи апеляційним судом належить покласти на скаржника в межах сплаченого судового збору при подачі апеляційної скарги відповідно до ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 277, 282 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 29.08.2022 у справі № 910/14918/20 (910/17697/21) залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у строки, встановлені ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 28.03.2023.

Головуючий суддя С.В. Сотніков

Судді Л.Л. Гарник

Б.М. Поляков