ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" березня 2023 р. м. Київ

Справа № 911/1251/22

Господарський суд Київської області у складі:

судді Ейвазової А.Р.,

розглянувши у спрощеному провадженні справу за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Головного управління по м. Києву та Київської області АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про стягнення 30 898,52 грн, без виклику представників сторін,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі АТ «Ощадбанк») звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) про стягнення 30898,52грн: 21 386,21грн - боргу за користування устаткуванням у період з квітня 2019 року по лютий 2021 року; 1 440,90грн процентів, нарахованих за період з 07.05.2019 по 15.07.2022; 1 005,94грн пені за період з 07.05.2019 по 09.09.2021; 7 065,47грн втрат від інфляції за період з червня 2019 року по червень 2022 року (з урахуванням заяви про усунення недоліків, а.с.1-3, 52-55).

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на не виконання відповідачем зобов`язань за договором № 4969 від 11.01.2019 в частині здійснення оплати комісійної винагороди у встановлений договором строк.

До відкриття провадження у даній справі, відповідно до ч.6,8 ст.176 ГПК України, 03.08.2022 суд звернувся з запитом до Відділу ведення реєстру територіальної громади Управління з питань надання адміністративних послуг Виконавчого комітету Гостомельської селищної ради (далі відділ ведення реєстру) щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача ОСОБА_1 (а.с.45), однак, відповіді не отримав.

20.09.2022 суд повторно звернувся з запитом до відділу ведення реєстру на підставі чч.6,8 ст.176 ГПК України щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача ОСОБА_1 (а.с. 61). Між тим, відповіді на вказаний запит суд станом на 25.10.2022 так і не отримав.

Відповідні запити направлено на електронну адресу відділу ведення реєстру, що вказана на офіційному сайті Гостомельської селищної ради (а.с. 45, зворот; а.с.61, зворот).

Ухвалою Господарського суду Київської області від 26.10.2022: відкрито провадження у даній справі за відповідним позовом; вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження; витребувано у відділу ведення реєстру інформацію про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача ОСОБА_1 та встановлено строк для подання відповідних доказів; встановлено строки подання учасниками заяв по суті (а.с.62-64).

Як вбачається з довідки від 27.10.2022, копія відповідної ухвали сторонам та відділу ведення реєстру в паперовій формі не направлена у зв`язку із відсутністю фінансування (а.с.67); ухвала 26.10.2022 о 18:33 доставлена до електронного кабінету представника позивача (а.с.66) та вважається врученою позивачу 27.10.2022, враховуючи положення абз. 2 ч.5 ст. 242 ГПК України, ч.7 ст.242 ГПК України; копія відповідної ухвали 29.11.2022 направлена відповідачу поштою на адресу, що зазначена позивачем у позовній заяві (а.с.64, зворот; а.с. 68); копію ухвали відділу ведення реєстру направлена поштою 20.12.2022 (а.с.64, зворот; а.с.69); відомостей про реєстрацію офіційної електронної адреси відповідача та відділу ведення реєстру в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі суд не має.

Поштове відправлення №185, у якому направлено копію відповідної ухвали відповідачу, повернуто з довідкою відділення зв`язку від 22.12.2022, у якій причиною повернення вказано: «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.70-74).

Копія вказаної ухвали вручена відділу ведення реєстру 27.12.2022, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення №126 (а.с 75).

Ухвалою від 18.01.2023 судом витребувано у Гостомельської селищної ради інформацію у формі довідки про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача ОСОБА_1 та встановлено строк для подання таких доказів 5 днів з дня отримання відповідної ухвали (а.с 77-78).

Як вбачається з довідки від 18.01.2023 станом на 18.01.2013, копія відповідної ухвали у паперовій формі не направлена у зв`язку із відсутністю фінансування (а.с.79); 18.01.2023 о 21:14 ухвала доставлена до електронного кабінету (офіційну електронну адресу) представника позивача та вважається врученою позивачу 19.01.2023 в силу абз. 2 ч.5 ст. 242, ч.7 ст.242 ГПК України; ухвала 31.01.2023 направлена на електронну пошту Гостомельської селищної ради (а.с.86).

Поштове повідомлення №899, у якому Гостомельській селищній раді у подальшому направлено копію ухвали від 18.01.2023 поштою (а.с.78, зворот; а.с.81), повернуто з довідкою відділення поштового зв`язку від 25.01.2023, у якій причиною повернення вказано: «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.82-85).

Незважаючи на неодноразові звернення, суд станом на 17.02.2023 інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача ОСОБА_1 не отримав.

Згідно ч.4 ст. 122 ГПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання; з опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.

17.02.2023 судом на офіційному веб-порталі судової влади України опубліковано оголошення, яким ОСОБА_1 повідомлено про розгляд даної справи та встановлені судом строки для подання заяв по суті, а також роз`яснено, що відзив на позов подається у строк, встановлений ч.1 с.251 ГПК України (а.с.87).

Таким чином, керуючись ч. 4 ст. 122 ГПК України, суд приходить до висновку, що станом на 17.02.2023 ОСОБА_1 вважається повідомленою про розгляд даної справи та встановлені строки.

В силу ч.1 ст.251 ГПК України у справі, яка розглядається у спрощеному провадженні, відзив подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

До прийняття рішення у даній справі відзиву на позов суд не отримав.

Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін у строк, визначений ч.7 ст.252 ГПК України, до суду не надходило.

Відповідно до ч.1 ст.118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Дослідивши зібрані у справі докази, суд встановив наступні обставини.

11.01.2019 між позивачем (далі банк) в особі Котюжинського С.М., що діяв на підставі Положення про відокремлений підрозділ та довіреності від 27.11.2018, та відповідачем (далі торговець) в особі Коваль О.Д., що діяла на підставі довіреності від 14.09.2017, яка посвідчена та зареєстрована в реєстрі за №763 приватним нотаріусом Коваленко Н.Є. (а.с.21), укладено договір на еквайрингове обслуговування торгово-сервісного підприємства №4969 (за пакетом «Все включено») (далі договір), який регулює порядок взаємодії між торговцем і банком під час технологічного, інформаційного обслуговування торговця та з проведення платежів і розрахунків за операціями, здійсненими з використанням Електронного платіжного засобу (далі ЕПЗ) відповідної платіжної системи під час оплати товарів, робіт та/або послуг в торговельних точках торговця (здійснення еквайрингу) (а.с. 7-11).

Згідно п.2.2 договору торговець бере на себе зобов`язання приймати в торговельних точках торговця до оплати ЕПЗ в якості рівноцінного платіжного засобу за товари, роботи та/або послуги за процедурою, що визначена в цьому договорі та забезпечує на умовах цього договору обробку документів і перерахування коштів на поточний рахунок торговця за операції, які були проведені за допомогою ЕПЗ з використанням устаткування банку.

Відповідно до п.п.2.3, 2.4 договору: для проведення платежів, здійснених з використанням ЕПЗ відповідної платіжної системи під час оплати товарів, робіт та/або послуг в торговельних точках торговця, банк передає у строкове тимчасове користування торговця устаткування, порядок та умови користування яким визнаються в договорі; строк користування устаткуванням обчислюється з дати підписання сторонами акту приймання передачі та становить 1 рік.

Як визначено п.3.1.6 договору, банк зобов`язується передати торговцю в тимчасове користування устаткування, зазначене в додатку №7 до договору, шляхом підписання уповноваженими представниками сторін акта приймання-передачі устаткування, форма якого наведена в додатку № 8 до договору, в робочому стані придатному для використання за цільовим призначенням.

Банк має право отримувати комісійну винагороду за еквайрингове обслуговування згідно з тарифом, який відповідно до додатку 6 договору становить 950 гривень у місяць (а.с. 18), та умов договору (п.4.1.2 договору).

У випадку порушення торговцем строків оплати банку комісійної винагороди за еквайрингове обслуговування, відповідно до п.5.12 договору, банк має право вимагати сплати пені в розмірі облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який стягується пеня, від суми заборгованості за кожний день порушення.

Оплата банку комісійної винагороди за еквайрингове обслуговування в силу п.7.1 договору здійснюється торговцем за тарифами, визначеними у додатку № 6 договору; торговець доручає банку щомісяця (в останній робочий день місяця) в якості передоплати за наступний місяць здійснювати договірне списання суми комісійної винагороди банку за еквайрингове обслуговування з рахунку НОМЕР_1 , відкритого в АТ «Ощадбанк», код банку 322669; якщо у 10-ти денний строк торговець не сплатить банку комісійну винагороду, то він, окрім вищезазначених коштів, має виплатити банку пеню згідно п. 5.6 цього договору.

Договір, в силу його п. 12.1, набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів відбитками печаток сторін і діє протягом 1 року; у випадку невиконання будь-якою із сторін зобов`язань за договором строк його дії продовжується до повного виконання сторонами всіх зобов`язань за цим договором. При цьому, згідно п. 12.3 договору, якщо за 30 календарних днів до закінчення строку дії цього договору жодна зі сторін не заявить про припинення, строк його дії продовжується на кожний наступний рік на умовах, викладених у цьому договорі.

Як вбачається з акту приймання-передавання устаткування від 23.01.2019, що є додатком 8 договору, позивач передав, а відповідач прийняв в строкове, платне, тимчасове користування устаткування: Ingenico Desk 3200 із заводським номером 1464, балансовою вартістю 7088,78грн (а.с.20).

11.02.2021 позивач направив відповідачу лист за вих.№100.16/2-03-1/7 від 04.02.2021, у якому повідомив, що станом на 04.02.2021 у відповідача існує прострочений борг по неоплаченій комісійній винагороді у розмірі 19486,21 грн та вимагав у строк до 04.03.2021 сплатити борг та повернути устаткування (а.с.22; а.с.22, зворот).

З акту приймання-передавання устаткування вбачається, що 17.03.2021 відповідачем повернуто позивачу устаткування, а саме: Ingenico Desk 3200 із заводським номером 1464 (а.с.23).

У позовній заяві позивач стверджує, що борг відповідача з оплати комісійної винагороди за еквайрингове обслуговування за період з 23.01.2019 по 17.03.2021 становить 21386,21 грн.

Предметом спору в даній справі є наявність у відповідача обов`язку оплатити комісійну винагороду, а також застосування до нього відповідальності, встановленої договором, за порушення виконання відповідного зобов`язання.

Укладений сторонами договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань в силу ст. ст. 173, 174, ч. 1 ст. 175 ГК України.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ч.1 ст. 175 ГК України.

Згідно ч.1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Так, в силу ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Оскільки у даній справі відповідачем не спростовано факту надання банком послуг з еквайрінгового обслуговування шляхом надання доказів, у суду відсутні підстави вважати, що відповідні послуги не надавались позивачем.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Так, ч.1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Так як під час розгляду справи відповідач не спростував тверджень позивача про наявність боргу у розмірі 21 386,21грн з оплати комісійної винагороди за спірний період, суд вважає заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача 21 386,21грн основного боргу обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки відповідач не здійснив оплату комісійної винагороди у встановлений договором строк, ним допущено порушення відповідного зобов`язання, тому вимоги про стягнення з відповідача втрат від інфляції та 3% річних суд вважає мотивованими.

Так, позивач заявляє вимоги про стягнення з відповідача 1 440,90грн - 3% річних за період з 07.05.2019 по 15.07.2022, а також 7 065,47грн втрат від інфляції за період з червня 2019 року по червень 2022 року.

За розрахунком суду розмір 3% річних, враховуючи розмір боргу з оплати комісійної винагороди за еквайрингове обслуговування, період прострочення, заявлений позивачем період нарахування - з 07.05.2019 по 15.07.2022, становить 1 445,53 грн.

Розбіжності у розрахунках спричинені тим, що позивач нарахування процентів здійснював за формулою із розрахунку 366 днів у році, а саме: сума 3% річних = (сума боргу*кількість днів у періоді*3%)/366. Проте кількість днів у роках у заявленому періоді - з 07.05.2019 по 15.07.2022 змінювалась, а саме: у: 2019 365 днів, 2020 366 днів, 2021 365 днів, 2022 365 днів. Не врахування дійсної кількості днів у певному році призвела до неточного розрахунку розміру відповідних вимог.

Однак, в силу ч.2 ст.237 ГПК України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

За вказаних обставин суд задовольняє відповідні вимоги позивача у заявленому ним розмірі 1 440,90 грн.

За розрахунком суду за заявлений позивачем період, враховуючи розмір боргу, строк оплати, період прострочення, втрати від інфляції складають 7093,35грн.

Розбіжності з розрахунком позивача пов`язані з тим, що позивачем не здійснено округлення сукупного індексу інфляції до десятої після коми, що не відповідає порядку, який закладено при визначенні офіційного сукупного індексу інфляції за рік, який теж визначається до десятої.

Крім того, у рядку 20 розрахунку суми інфляційних втрат за прострочення сплати заборгованості за договором, який є додатком до позовної заяви (а.с.6, зворот), позивачем невірно визначено сукупний індекс інфляції за період з січня 2021 року по червень 2022 року 125,285778% (коефіцієнт - 1,25285778). Зазначене пов`язано з тим, що позивачем не взято до уваги офіційний сукупний індекс інфляції за 2021 рік у розмірі 110% при розрахунку сукупного індексу інфляції за вказаний період, який фактично становить 129,1% /110% (сукупний індекс інфляції за 2021 рік)*101,3% (січень 2022 року)*101,6% (лютий 2022 року)*104,5% (березень 2022 року)*103,1% (квітень 2022 року)*102,7%(травень 2022 року)*103,1% (червень 2022 року)/.

Проте, оскільки відповідно до ч.2 ст.237 ГПК України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог, суд задовольняє відповідні вимоги позивача у заявленому ним розмірі 7 065,47 грн.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 1 005,94грн пені за період з 07.05.2019 по 09.09.2021.

Заявлені у відповідній частині вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню, у зв`язку з наступним.

В силу ст. 216, ч. 1 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання; одним з видів господарських санкцій згідно ч.2 ст. 217 ГК України, є штрафні санкції, до яких віднесені, у т.ч. штраф та пеня (ч.1 ст.230 ГК України).

Відповідно до ч.1 ст.230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ч. 3 ст.549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

В силу ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Отже, оскільки відповідач не виконав зобов`язання з оплати комісійної винагороди за еквайрингове обслуговування, за що передбачена відповідальність у вигляді пені, вимоги позивача в частині стягнення відповідних штрафних санкцій є мотивованими.

Як визначено ч.2 ст. 343 ГК України, платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Аналогічне обмеження щодо розміру пені встановлено також ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».

Розмір пені, встановлений відповідним договором, не перевищує максимального розміру, визначеного відповідними нормами.

За загальним правилом, передбаченим ч.6 ст.232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Під час розгляду справи позивачем не надано доказів того, що сторонами у встановленій формі досягнуто домовленості щодо нарахування пені у строк, понад встановлений ч.6 ст.232 ГК України.

Так, позивач нарахування пені за простроченими платежами здійснює до 07.11.2019, 06.12.2019, 08.01.2020, 06.02.2020, 06.03.2020, 07.04.2020, 06.05.2020, 06.06.2020, 08.07.2020, 06.08.2020, 06.09.2020, 06.10.2020, 06.11.2020, 09.12.2020, 06.01.2021, 06.02.2021, 07.03.2021, 06.04.2021, 06.05.2021, 07.06.2021, 06.07.2021, 08.08.2021, 09.09.2021 (а.с.6, зворот).

Проте, враховуючи ч.6 ст.232 ГК України, положення п. 7.1 договору, що передбачає виникнення обов`язку у відповідача сплати пеню після спливу 10-денного строку, однак, не визначає, що пеня у цьому випадку нараховується саме з 11 дня прострочення, а не за весь період, відсутність домовленості сторін про те, що нарахування пені не припиняється із закінченням 6 місяців саме від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, нарахування пені за простроченими платежами можливе відповідно до: 26.10.2019, 30.11.2019, 26.12.2019, 31.01.2020, 29.02.2020, 31.03.2020, 30.04.2020, 29.05.2020, 27.06.2020, 31.07.2020, 28.08.2020, 30.09.2020, 30.10.2020, 29.11.2020, 30.12.2020, 31.01.2021, 28.02.2021, 30.03.2021, 30.04.2021, 30.05.2021, 30.06.2021, 29.07.2021, 26.08.2021.

Враховуючи початок нарахування позивачем пені за кожним простроченим платежем, заявлений у розрахунку, а також закінчення строку нарахування через шість місяців саме від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, за розрахунком суду розмір пені за простроченими платежами становить 967,51 грн.

Отже, вимоги в частині стягнення пені підлягають задоволенню у розмірі 967,51 грн, а у задоволенні вимог про стягнення пені у розмірі 38,43грн суд відмовляє.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, витрати на оплату позову судовим збором, понесені позивачем, підлягають частковому відшкодуванню йому за рахунок відповідача у розмірі 2 477,91грн - пропорційно розміру задоволених позовних вимог / (21 386,21+1440,9+7065,47+967,51)* 2481:30898,52/.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 129, 232-233, 237-238, 240, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_2 ; АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (ідентифікаційний код 00032129; 01023, м. Київ вул. Госпітальна, 12Г) в особі філії Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» (ідентифікаційний код 09322277; 01001, м. Київ, вул. Володимирська,27) 21 386,21 грн основного боргу, 1440,90грн 3% річних, 7 065,47грн втрат від інфляції, 967,51 грн пені, а також 2477,91грн - в рахунок часткового відшкодування витрат, понесених на оплату позову судовим збором.

3. У задоволенні позову в частині стягнення 38,43 грн пені відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається протягом строку, встановленого ст.256 ГПК України, та відповідно до порядку, визначеному ст.257 ГПК України.

Суддя А.Р. Ейвазова