ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" березня 2023 р. м. Ужгород Справа № 910/20639/20

Господарський суд Закарпатської області у складі судді Пригузи П.Д., за позовом: Київського міського відділення Всеукраїнської громадської організації Українська ,

Господарський суд Закарпатської області у складі судді Пригузи П.Д., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження справу,

за позовом: Київського міського відділення Всеукраїнської громадської організації Українська спілка інвалідів УСІ, м. Київ,

до відповідача 1: Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергополіс", м.Київ,

до відповідача 2: Підприємства "Центр соціально-трудової реабілітації інвалідів м. Києва", м. Київ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів: Товариство з обмеженою відповідальністю "Центр Квітка", м. Київ,

про визнання недійсними контракту та договору,

Секретар судового засідання Сінкіна Е.В.

За участі представників сторін:

від позивача - Скринський О.В., керівник, Романюк І.І., адвокат (в режимі ВКЗ)

від відповідача 1 - Шаблатович А.М., керівник, - Рибченко О. Г., адвокат

відповідач 2, третя особа не з`явилися,

в с т а н о в и в:

Київське міське відділення Всеукраїнської громадської організації "Українська спілка інвалідів - УСІ" звернулось до господарського суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергополіс" та Підприємства "Центр соціально-трудової реабалітації інвалідів м. Києва" про визнання недійсними контракту та договору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що укладення Інвестиційного контракту від 01.06.2003 та Інвестиційного договору від 07.05.2004 порушують право власності КМВ ВГО «УСІ», яке не надавало згоди на їх укладання, за результатами цих угод було відчужено право власності на частину об`єкта нерухомого майна спальний корпус санаторію, належного КМВ ВГО «УСІ» на правах власності на користь відповідача ТОВ "Енергополіс". При цьому загальні Збори як вищий керівний орган КМВ ВГО «УСІ» не приймали рішення про реалізацію права власності на спальний корпус санаторію, не погоджували укладення Інвестиційного договору про реконструкцію об`єкта нерухомості за рахунок залучених коштів, зокрема від ТОВ «Енергополіс».

Описова частина рішення, процесуальні дії у справі

Київське міське відділення Всеукраїнської громадської організації "Українська спілка інвалідів -УСІ" (далі «Позивач» або КМВ ВГО «УСІ») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергополіс" (далі відповідач-1, ТОВ «Енергополіс») та Підприємства "Центр соціально-трудової реабілітації інвалідів м. Києва" (далі відповідач-2, Центр) про визнання недійсними контракту та договору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.01.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідачів - Товариство з обмеженою відповідальністю "Центр Квітка" (далі - третя особа, ТОВ "Центр Квітка" ).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.04.2021 матеріали справи №910/20639/20 передано за підсудністю до Господарського суду Закарпатської області.

Ухвалою господарського суду від 11.11.2021 справу №910/20639/20 прийнято до провадження новим складом суду, розгляд справи розпочато спочатку, призначено розгляд справи у підготовчому засіданні.

Ухвалою суду від 07.12.2021 підготовче засідання відкладено на 18.01.2022 року.

За час підготовчого провадження Відповідач-2 Підприємство «Центр соціально-трудової реабілітації інвалідів м. Києва» та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів Товариство з обмеженою відповідальністю "Центр Квітка", участі в судових засіданнях не взяли, заяв по суті справи або з процесуальних питань не подали. Хоча зазначені юридичні особи Відповідач-2 та третя особа є суб`єктами господарювання, засновником яких є Позивач КМВ ВГО «УСІ», представники Позивача зазначили, що вони не можуть вплинути на процесуальну поведінку керівників цих учасників справи, зокрема щодо подачі ними до справи заяв по суті справи. При цьому повідомили господарському суду, що Підприємство «Центр соціально-трудової реабілітації інвалідів м. Києва» знаходиться в процесу припинення з 2013 року, голова ліквідаційної комісії якого тимчасово не призначений.

Ухвалою суду від 18.01.2022 року судом закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд справи по суті, який розпочато в судовому засіданні 04.10.2022 року, суд заслухав вступне слово представників сторін, з`ясовано, що метою позову є захист права власності позивача на майно, яке вибуло з його володіння і зареєстроване за відповідачем, однак у матеріалах справи відсутні докази про певні обставини та факти, що мають значення для розгляду справи. Розгляд справи по суті неодноразово відкладався через різні обставини, які вказані в ухвалах господарського суду, зокрема: воєнний стан в країні, бойові дії та пов`язані з ними обставини, що перешкоджали участі представників сторін в судових засіданнях, необхідності надання додаткових пояснень та доказів на вимогу господарського суду тощо.

В судовому засіданні 14.03.2023 судом завершено розгляд справи, заслухано заключне слово представників сторін, після виходу з нарадчої кімнати проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

І. Виклад позиції позивача.

Позивачем у позовній заяві висунуто такі вимоги.

1. Стосовно відповідача-1 Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергополіс» та відповідача-2 Підприємства «Центр соціально-трудової реабілітації інвалідів м. Києва» - визнати недійсним Інвестиційний контракт № 0601/1 від 01.06.2003 року, укладений між підприємством «Центр соціально-трудової реабілітації інвалідів м. Києва» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Енергополіс».

2. Стосовно відповідача-1 Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергополіс» та відповідача-2 Підприємства «Центр соціально-трудової реабілітації інвалідів м. Києва» - визнати недійсним Інвестиційний договір № 7 від 07.05.2004 року, укладений між підприємством «Центр соціально-трудової реабілітації інвалідів м. Києва» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Енергополіс».

Зміст позовної заяви.

КМВ ВГО «УСІ» за своїм правовим організаційним статусом є добровільним громадським об`єднанням, заснованим на індивідуальному членстві, що здійснює захист соціальних, економічних, творчих та інших інтересів інвалідів дитинства та інвалідів загального захворювання. КМВ ВГО «УСІ» є місцевим осередком Всеукраїнської громадської організації «Українська спілка інвалідів УСІ», КМВ ВГО «УСІ».

КМВ ВГО «УСІ» є засновником (власником) Підприємства «Центр соціально-трудової реабілітації інвалідів м. Києва» (відповідач-2, «ЦСТРІ м. Києва»), а також Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр Квітка» (третя особа).

Позивач стверджує, що 17.12.2020 він (КМВ ВГО «УСІ») дізналося про наявність наступних обставин:

1). 01.06.2003 року між Підприємством «Центр соціально-трудової реабілітації інвалідів м. Києва» та ТОВ «Енергополіс» було укладено Інвестиційний контракт №0601/1, відповідно до умов якого Центр зобов`язався своїми силами і засобами, за власний рахунок та залучених від Довірителя коштів, реконструювати, визначити частку власності Довірителя і експлуатувати у подальшому спільно з Довірителем обумовлений об`єкт інвестування (спальний корпус № 2 санаторію «Квітка полонини»), а Довіритель зобов`язався забезпечити відповідне часткове (дольове) фінансування об`єкта інвестування та приймати участь у експлуатаційних витратах об`єкта інвестування на умовах цього контракту.

2) 07.05.2004 року між підприємством «Центр соціально-трудової реабілітації інвалідів м. Києва» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Енергополіс» було укладено Інвестиційний договір № 7, відповідно до якого Центр зобов`язався своїми силами і засобами, за власний рахунок та залучених від Довірителя коштів, реконструювати об`єкт інвестування. Об`єкт інвестування спальний корпус № 2 санаторію «Квітка полонини», який знаходиться за адресою Закарпатська обл., Свалявський р-н, с. Солочин.

Позивач заявляє, що ним було виявлено, що вказані інвестиційні договори укладені з порушенням вимог закону, а тому є недійсними та такими, що не породжують жодних правових наслідків для сторін, окрім тих, що пов`язані з їх недійсністю.

Позивач вважає, що його твердження та висновки підтверджуються наступним.

1. Виявлені порушення вимог закону при укладенні Інвестиційного контракту №0601/1 та Інвестиційного договору № 7.

1.1. Порушення при укладенні Інвестиційного контракту №0601/1 від 01.06.2003 р.

Інвестиційний контракт від 01 червня 2003 року від імені підприємства «Центр соціально-трудової реабілітації інвалідів м. Києва» (як сторони договору) підписано фізичною особою ОСОБА_1 , особу якого у правочині зазначено як директор підприємства «ЦСТРІ м. Києва». Проте, на дату укладання правочину виконавчим директором підприємства (так за Статутом називається посада керівника) був ОСОБА_2 , який обіймав цю посаду до 31.03.2004 року. Особисто він цього правочину не укладав та не підписував і будь-яких доручень на його підписання третім особам не надавав.

Щодо ОСОБА_1 , то він станом на 01.06.2003 р. не був навіть у штаті підприємства, і був призначений на посаду виконавчого директора підприємства та приступив до виконання своїх обов`язків тільки з 01 квітня 2004 року та звільнений з неї 01 грудня 2005 року. Це підтверджується довідкою з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України станом на 17.02.2005 року та Наказом Всеукраїнської громадської організації «Українська спілка інвалідів УСІ» № 7 від 30.03.04 про призначення ОСОБА_1 .

Таким чином, вказана у оспорюваному договорі як директор підприємства «ЦСТРІ м. Києва» особа ОСОБА_1 на дату укладання Інвестиційного контракту №0601/1 від 01.06.2003 керівником підприємства «ЦСТРІ м. Києва» (сторони цього договору) не була. Відповідно, необхідним обсягом повноважень він не володів, правом підпису таких документів без доручення підприємства (Засновника) наділений не був.

Обставина щодо дати Інвестиційного контракту № 0601/1 - 01.06.2003, підтверджується Актом звірки розрахунків між Підприємством «ЦСТРІ м. Києва» та ТОВ «Енергополіс», у якому відображено 60 платежів від ТОВ «Енергополіс» на рахунки Закарпатської філії підприємства «ЦСТРІ м. Києва» з призначенням: «Перерахування коштів на виконання інвест. програми зг. з інвест. дог. № 0601/1 від 01-06-03 р. Без ПДВ».

Враховуючи викладене, у зв`язку з відсутністю у ОСОБА_1 необхідного обсягу цивільної дієздатності при укладенні 01.06.2003 року Інвестиційного контракту № 0601/1, такий правочин, на думку Позивача, підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 29, 48 Цивільного кодексу Української РСР 1963 р.

Окрім того, позивач звертає увагу суду на ту обставину, що керівником іншої сторони договору директором ТОВ «Енергополіс» (до 01.04.14, як і станом на сьогодні) та одночасно директором Закарпатської філії підприємства «ЦСТРІ м. Києва» (до 03.02.14), куди перераховувалися кошти згідно спірного Інвестиційного контракту, була одна і та сама особа ОСОБА_3 , що підтверджується відомостями з інтернетресурсу Державного підприємства Інформаційно-ресурсний центр та копією Довідки з ЄДРПОУ Закарпатської філії підприємства «ЦСТРІ м. Києва».

За його сприяння, про існування цих договірних відносин, як власне і самого інвестиційного контракту, як було виявлено КМВ ВГО «УСІ», тривалий час не знало і саме підприємство «ЦСТРІ м. Києва». У фінансовій звітності Закарпатської філії підприємства «ЦСТРІ м. Києва» наявність довгострокових зобов`язань майнового характеру впродовж майже 11 років окремим рядком не зазначалася. Як не зазначався і факт надходження коштів на виконання саме оскаржуваного правочину. Тобто весь час, поки директором Закарпатської філії підприємства «ЦСТРІ м. Києва» був ОСОБА_3 , наявність цього договору та будь-яких платежів за ним повністю приховувалася.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 Цивільного кодексу Української РСР 1963 р. (в чинній на момент укладення Інвестиційного контракту редакції від 08.10.1999 р., надалі - ЦК УРСР 1963 року) юридична особа набуває цивільних прав і бере на себе цивільні обов`язки через свої органи, що діють у межах прав, наданих їм за законом або статутом (положенням).

Згідно з положеннями ст. 48 Цивільного кодексу Української РСР 1963 р. недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Наведені обставини і правові норми Позивач вважає підставами вважати інвестиційний контракт № 0601/1 від 01.06.2003 року недійсним. Відтак в силу вимог ст. 48 ЦК УРСР 1963 року він не створює жодних юридичних наслідків крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

1.2. Порушення при укладенні Інвестиційний договір №7 від 07.05.2004 р.

Позивач зазначає, що укладений 07.05.2004 між TOB "Енергополіс" (довіритель) і Підприємством "ЦСТРІ м. Києва" (центр) інвестиційний договір N 7 (про інвестування у нежитлове будівництво), за умовами пунктів 2.1- 2.4 якого Підприємство "ЦСТРІ м. Києва" зобов`язалося своїми силами та засобами, за власний рахунок і за рахунок залучених від довірителя коштів реконструювати об`єкт інвестування - спальний корпус N 2 санаторію "Квітка Полонини", розташованого за адресою: Закарпатська область, Свалявський район, село Солочин. Попередня загальна сума інвестування у реконструкцію санаторію складає 3 000 000,00 грн., остаточна вартість реконструкції визначається після її закінчення шляхом розрахунку фактичної вартості реконструкції; довіритель перераховує кошти в управління центру для подальшого їх інвестування в реконструкцію санаторію; фінансування інвестування здійснюється етапами (І етап: 3-й кв. 2004 р. 300 000,00 грн. II етап: 4-й кв. 2004 р. 300 000,00 грн. III етап: 1-й кв. 2005 р. 400 000,00 грн); у разі необхідності за домовленістю сторін розмір інвестування може бути збільшений. Остаточна ціна реконструкції визначається після її закінчення шляхом розрахунку фактичної її вартості.

Згідно з підпунктом 3.1.5 пункту 3.1 інвестиційного договору N 7 TOB "Енергополіс" має право після закінчення інвестування отримати у власність частку загальної площі санаторію, пропорційну його частці в інвестуванні за цим договором.

У підпунктах 4.3.1, 4.3.2, 4.3.3, 4.3.4 пункту 4.3 інвестиційного договору N 7 його сторони погодили, що Підприємство зобов`язалося після закінчення спорудження санаторію та здачі його в експлуатацію визначити частку ТОВ "Енергополіс" у реконструкції санаторію пропорційно загальним фактичним витратам на фінансування реконструкції; визначити загальну площу спальних кімнат (номерів для відпочинку), кімнат соціальної сфери обслуговування санаторію тощо, яка відповідає частці фінансування Інвестора у загальному обсязі інвестування; передати у власність ТОВ "Енергополіс" ці площі протягом 30 днів із дати введення санаторію в експлуатацію; надати Інвестору усі необхідні документи на ці площі, а також сприяти йому в оформленні права власності на ці площі.

Позивач вважає, що вказаний Інвестиційний договір № 7 укладений Підприємством "ЦСТРІ м. Києва" з перевищенням повноважень, оскільки на його укладення не було отримано згоди Позивача - власника нерухомого майна спального корпусу N 2 санаторію "Квітка Полонини".

1.2.1. Нормативно-правове регулювання відносин власності громадської організації

Відповідно до ст. 62 ГК України підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків, печатку із своїм найменуванням та ідентифікаційним кодом.

Право розпоряджатися спальним корпусом № 2 санаторію "Квітка Полонини" належить виключно власнику цього майна Київському міському відділенню Всеукраїнської громадської організації «Українська спілка інвалідів УСІ».

Відповідно до п. 4.1. Статуту КМВ ВГО «УСІ», затвердженого протоколом № 1 від 25.02.2003 р. зборів КМВ ВГО «УСІ», вищим керівним органом Відділення є Загальні Збори Відділення.

Згідно з п. 4.2. цього ж Статуту, до компетенції Зборів відноситься, зокрема, реалізація права власності на майно та кошти.

Умовами Інвестиційного договору № 7 передбачено передачу частини належного КМВ ВГО «УСІ» об`єкта нерухомості спального корпусу санаторію - третій особі, без отримання на це згоди позивача власника майна.

КМВ ВГО «УСІ» не надавало будь-якої згоди на укладення Інвестиційного договору № 7, за результатами якого відчужено право власності на частину об`єкта нерухомого майна, належного КМВ ВГО «УСІ». Загальні Збори як вищий керівний орган Відділення не приймали рішення про реалізацію права власності Відділення на спальний корпус санаторію шляхом погодження укладення Інвестиційного договору № 7 про реконструкцію цього об`єкта нерухомості за рахунок залучених коштів та в подальшому відчуження частини об`єкта третій особі ТОВ «Енергополіс».

У зв`язку з наведеним, Інвестиційний договір № 7 є недійсним, оскільки при його укладенні у сторони правочину Підприємства «ЦСТРІ м. Києва» не було необхідного обсягу цивільної дієздатності на його укладення. Вказаний договір укладений без згоди власника майна позивача, а тому цей договір не відповідає волі позивача, порушує його право власності і породжує небажані для позивача наслідки шляхом встановлення небажаних обов`язків без згоди останнього.

Додатково Позивач звертає увагу суду на те, що у 2012-2013 році, коли відбувалася реорганізація підприємства «ЦСТРІ м. Києва» шляхом виділу з нього, зокрема, ТОВ «Центр Квітка», саме КМВ ВГО «УСІ» як засновник підприємства «ЦСТРІ м. Києва» та новоствореного ТОВ «Центр Квітка», та саме як власник нерухомого майна - приймало рішення про розпорядження своїм майном, зокрема, щодо передачі спального корпусу «В», розташованого за адресою: Закарпатська область, Свалявський район, село Солочин, санаторій «Квітка полонини», будинок 1 «а», від підприємства «ЦСТРІ м. Києва» новоствореному товариству ТОВ «Центр Квітка».

Так, 22 лютого 2013 року засновником підприємства «Центр соціально-трудової реабілітації інвалідів м. Києва» Київським міським відділенням Всеукраїнської громадської організації «Українська спілка інвалідів - УСІ» за наслідками роботи комісії з реорганізації було прийнято рішення виділити з підприємства «ЦСТРІ м. Києва» нові юридичні особи, в тому числі - товариство з обмеженою відповідальністю «Центр Квітка», та передати новоствореному товариству згідно розподільчого балансу нерухоме майно по його залишковій вартості, в т.ч. спальний корпус «В», загальною площею 2399,3 кв. метри, розташований за адресою: Закарпатська область, Свалявський район, село Солочин, санаторій «Квітка полонини», будинок 1 «а» (копія протоколу КМВ ВГО «УСІ» від 22.02.13 року додається).

1.2.2. Щодо факту обізнаності ТОВ «Енергополіс» на момент укладення Інвестиційного договору № 7 про відсутність у підприємства «ЦСТРІ м. Києва» повноважень укладати цей договір

ТОВ «Енергополіс» станом на момент укладення Інвестиційного договору № 7 07.05.2004 року було достовірно відомо про відсутність у підприємства «ЦСТРІ м. Києва» повноважень укладати такий договір без отримання згоди власника майна КМВ ВГО «УСІ».

Позивач підкреслює, що на момент укладення спірного договору директором ТОВ «Енергополіс» та одночасно керівником Закарпатської філії підприємства «ЦСТРІ м. Києва» був ОСОБА_3 .

Враховуючи перебування ОСОБА_3 на посаді директора відокремленого підрозділу підприємства «ЦСТРІ м. Києва» - його Закарпатської філії, ОСОБА_3 достеменно знав про факт утворення підприємства «ЦСТРІ м. Києва» як підприємства, заснованого громадською організацією КМВ ВГО «УСІ» та такого, що повністю засноване на власності цієї громадської організації.

Відповідно, правовий статус підприємства об`єднання громадян, правовий титул майна такого підприємства, а також обсяг правомочностей об`єднання громадян щодо здійснення права власності на своє майно на момент укладення Інвестиційного договору від 07.05.2004 р. визначалися на рівні закону.

Так, частинами першою, другою та п`ятою ст. 112 ГК України передбачено, що підприємством об`єднання громадян, релігійної організації є унітарне підприємство, засноване на власності об`єднання громадян (громадської організації, політичної партії) або власності релігійної організації для здійснення господарської діяльності з метою виконання їх статутних завдань.

Право власності об`єднань громадян реалізують їх вищі статутні органи управління в порядку, передбаченому законом та статутними документами.

Підприємство об`єднання громадян діє на основі статуту і є юридичною особою, здійснюючи свою діяльність на праві оперативного управління або господарського відання відповідно до вимог цього Кодексу.

Відповідно до ст. ст. 136 ГК України право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

Згідно зі ст. 21 Закону України "Про об`єднання громадян" об`єднання громадян може мати у власності кошти та інше майно, необхідне для здійснення його статутної діяльності.

Об`єднання громадян набуває право власності на кошти та інше майно, передане йому засновниками, членами (учасниками) або державою, набуте від вступних та членських внесків, пожертвуване громадянами, підприємствами, установами та організаціями, а також на майно, придбане за рахунок власних коштів чи на інших підставах, не заборонених законом.

Громадські організації також мають право на майно та кошти, придбані в результаті господарської та іншої комерційної діяльності створених ними госпрозрахункових установ та організацій, заснованих підприємств.

Частиною першою ст. 23 вказаного Закону передбачено, що право власності об`єднань громадян реалізують їх вищі статутні органи управління (загальні збори, конференції, з`їзди тощо) в порядку, передбаченому законодавством України та статутними документами.

Відповідно до абз. 6 п. 3.3 постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють).

У зв`язку з наведеним господарському суду слід виходити з того, що контрагент юридичної особи знає (або повинен знати) про обмеження повноважень цієї особи, якщо:

- такі обмеження передбачені законом (наприклад, абзацом другим частини другої статті 98 ЦК України);

- про відповідні обмеження було вміщено відомості у відкритому доступі на офіційному веб-сайті розпорядника Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

Таким чином, на момент укладення спірного Інвестиційного договору ТОВ «Енергополіс» в особі його директора Шаблатовича А.М. було достовірно відомо про дефектність цього договору у зв`язку з укладенням його підприємством «ЦСТРІ м. Києва» щодо об`єкта нерухомого майна без отримання згоди власника цього майна КМВ ВГО «УСІ».

1.2.3. Щодо відсутності подальшого схвалення недійсного Інвестиційного договору № 7

Згідно з п. 3.4. постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з`ясовувати пов`язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

З боку КМВ ВГО «УСІ» як власника об`єкта нерухомого майна, щодо якого укладено спірний Інвестиційний договір № 7, відсутнє будь-яке наступне схвалення укладеного 07.05.2004 Інвестиційного договору, оскільки вищим органом управління КМВ ВГО «УСІ» - загальними зборами не приймалися жодні рішення, які можуть свідчити про схвалення правочину.

Не можуть свідчити про наявність подальшого схвалення недійсного Інвестиційного договору підписані в подальшому ТОВ «Енергополіс» та підприємством «ЦСТРІ м. Києва» додаткова угода до договору від 30.12.2005 р., протокол № 1 до договору від 30.12.2005 р., акт звірки розрахунків від 27.06.2013 р., оскільки ці документи підписувалися підприємством «ЦСТРІ м. Києва» і надалі з перевищенням повноважень, як і сам Інвестиційний договір, без наявності згоди власника майна КМВ ВГО «УСІ».

1.2.4. Щодо обраного способу захисту

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

2. Щодо права КМВ ВГО «УСІ» на звернення до суду з даним позовом

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ГПК України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Як уже було детально описано у п. 1.2.1. даного позову, Підприємство «Центр соціально-трудової реабілітації інвалідів м. Києва» є унітарним підприємством, яке засноване на власності позивача - «Київського міського відділення Всеукраїнської громадської організації «Українська спілка інвалідів УСІ».

Згідно з п. 4.8. Статуту підприємства «ЦСТРІ м. Києва», основні та обігові засоби Підприємства є власністю Власника [тобто КМВ ВГО «УСІ»] та належать Підприємству на праві повного господарського відання.

Також, відповідно до п. 7.6. Статуту КМВ ВГО «УСІ» (затвердженого в новій редакції загальними зборами Київського міського відділення Всеукраїнської громадської організації «Українська спілка інвалідів УСІ» протокол № 02 від 10.11.2016 р.), КМВ ВГО «УСІ» для виконання своєї статутної мети (цілей) має право володіти, користуватися і розпоряджатися коштами та іншим майном, яке відповідно до закону набуте в результаті підприємницької діяльності створених ними юридичних осіб (товариств, підприємств).

Статтею 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Нормами Цивільного кодексу України передбачено:

- що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання майном (ст. 317 ЦКУ);

- усі суб`єкти права власності є рівними перед законом (ст. 318 ЦКУ);

- власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Окрім того, Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року N 3477-IV визначає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 1 Протоколу N 1 до Конвенції кожна фізична особа або юридична особа має право на вільне володіння своїм майном. Жодна особа не може бути позбавлена свого майна, окрім як в інтересах держави та на умовах, передбачених законодавством і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи викладене, укладення Інвестиційного контракту від 01.06.2003 р. та Інвестиційного договору від 07.05.2004 порушують право власності позивача на об`єкт нерухомого майна спальний корпус санаторію. Вказані договори укладені без згоди власника майна КМВ ВГО «УСІ», а тому ці договори не відповідають волі позивача, порушують його право власності і породжують небажані для позивача наслідки шляхом встановлення небажаних обов`язків без згоди останнього.

3. Щодо строку позовної давності

17.12.2020 р. відбулося засідання Президії КМВ ВГО «УСІ», на якому Голова КМВ ВГО «УСІ» ОСОБА_4 повідомила громадську організацію в особі присутніх членів Президії про наявність спору по справі № 907/762/16 та про судові рішення, прийняті по цій справі. Відповідно, з інформації про спір у справі № 907/762/16 КМВ ВГО «УСІ» стало відомо і про укладення у 2003 та 2004 році відповідно Інвестиційного контракту та Інвестиційного договору, які стали підставою для звернення ТОВ «Енергополіс» з позовом до суду.

У зв`язку з повідомленою інформацією, 18.12.2020 було проведено Загальні збори членів громадської організації.

Загальними зборами Відділення, зокрема, було прийнято рішення звільнити ОСОБА_4 з посади голови КМВ ВГО «УСІ» та призначити головою Відділення ОСОБА_5 .

Згідно із ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Враховуючи викладене, Позивач просить визнати поважними причини пропуску КМВ ВГО «УСІ» строку позовної давності та захистити порушене право КМВ ВГО «УСІ».

Попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи сплачений судовий збір за подання даної позовної заяви у сумі 4204,00 грн.

ІІ. Виклад позиції відповідача.

У відзиві на позовну заяву та в інших заявах по суті справи Відповідач проти позову заперечував, зазначаючи про невідповідність фактичних обставин, що викладені Позивачем, реальним фактам, діям та подіям, за наслідком яких Відповідачем було набуте право власності на частку у розмірі 5295/10000 в реконструйованому спальному корпусі N 2 санаторію "Квітка Полонини", розташованого за адресою: Закарпатська область, Свалявський район, село Солочин. Відповідач вважає, що позов є необґрунтованим, а право власності на частку у нерухомому майні зазначеного спального корпусу ним набуте на законних підставах, просить у позові відмовити.

Обгрунтовуючи свої заперечення проти позову Відповідач зазначив про таке.

Про обставини виникнення спору.

2.1. Підприємством «Центр соціально-трудової реабілітації інвалідів м.Києва» (ЦСТРІ м. Києва) на підставі укладеного з санаторієм «Квітка Полонини» об`єднання «Закарпаткурорт» договору купівлі-продажу від 10.11.2000р. був придбаний у власність спальний корпус санаторію «Квітка полонини», загальна площа якого відповідно до даних Інвентаризаційної справи, виготовленої Комунальним унітарним підприємством «Свалявське районне бюро технічної інвентаризації», становила 1791 кв.м. Реєстраційне посвідчення на об`єкт нерухомого майна оформлено 12.04.2001р.

2.2. Представник Відповідача у цій справі ТОВ «Енергополіс» громадянин ОСОБА_3 стверджує, що придбаний корпус санаторію перебував у незадовільному технічному стані, тому існувала потреба в його капітальній реконструкції.

2.3. ОСОБА_3 підтверджує у відзиві на позов та в інших письмових заявах та поясненнях по суті справи, що на час придбання корпусу санаторію він дійсно займав посаду директора Закарпатської філії ЦСТРІ, був членом Київського міського відділення Всеукраїнської громадської організації «Українська спілка інвалідівУСІ», а також був власником (засновником, учасником) та директором ТОВ «Енергополіс».

Стверджує, що перед укладанням оскаржуваних Позивачем інвестиційних договорів відбулися загальні збори представників членів КМВ ГО УСІ, на яких він ( ОСОБА_6 ) особисто, як член УСІ, був присутній. На даних загальних зборах, серед інших питань була розглянута та одноголосно проголосована пропозиція щодо надання дозволу на залучення інвестора для реконструкції санаторію.

Стверджує, що ним як власником та директором ТОВ «Енергополіс» було отримано пропозицію особисто від гр-на ОСОБА_7 , який в КМВ ГО УСІ займав посаду виконавчого директора, виступити інвестором у реконструкції придбаного ЦСТРІ корпусу санаторію з подальшим розподіленням у власність часток у реконструйованому об`єкті інвестування відповідно до розміру внесених сторонами інвестицій, яку ОСОБА_3 прийняв. Тому у квітні 2004 року між ТОВ «Енергополіс» та ЦСТРІ без зазначення дати був підписаний відповідний інвестиційний контракт № 0601/01 (інвестиційний договір № 6).

В подальшому, після конкретизації певних домовленостей щодо умов інвестування у реконструкцію корпусу санаторію, відбулась новація даного договору через укладання інвестиційного договору № 7 від 07.05.2004р. (інвестиційний договір №7), умови якого з боку ТОВ «Енергополіс» щодо інвестування, як вважає Відповідач, були повністю виконані.

Відповідач зазначає, що з вербального аналізу інвестиційного договору № 7 вбачається, що сторони домовились про спільне проведення реконструкції корпусу санаторію з подальшою передачею ТОВ «Енергополіс» у власність частки загальної площі об`єкту інвестування, що пропорційна його частці в загальному об`ємі інвестування.

На виконання зобов`язань за інвестиційним договором № 7, ТОВ «Енергополіс» протягом 2004-2007 років перерахувало ЦСТРІ кошти на загальну суму 2 292 000,00 гривень, що підтверджується набувшим законної сили рішенням Господарського суду Закарпатської області від 15.11.2019р. у справі № 907/762/16 відповідно до якого за ТОВ «Енергополіс» визнано право власності на частку у розмірі 5295/10000 в реконструйованому корпусі санаторію.

2.4. Відповідач стверджує, що бухгалтерський та податковий облік спільної діяльності за інвестиційним договором №7 здійснювалось ЦСТРІ, яке було також замовником реконструкції, а ТОВ «Енергополіс» здійснювало виключно фінансування робіт з реконструкції корпусу санаторію.

2.5. Після закінчення ремонтно-будівельних робіт з реконструкції спального корпусу санаторію, як стверджує Відповідач, спальний корпус санаторію було прийнято в експлуатацію, а Солочинською сільською радою на імя ЦСТРІ було видане Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, загальна площа якого після реконструкції становила 2399,3 м.кв.

2.6. За твердженнями Відповідача після прийняття об`єкта в експлуатацію тривалий час не було можливості визначити остаточну балансову вартість об`єкта інвестування через що ЦСТРІ затягувало передачу ТОВ «Енергополіс» у власність відповідної частки в об`єкті інвестування. Причина тому наявність судового спору між ЦСТРІ та генеральним підрядником реконструкції -ЗАТ «Будівельне управління №1» щодо вартості виконаних підрядних робіт. Рішення суду за цим спором набрало чинності 15.04.2013р.

2.7. Представник Відповідача ОСОБА_3 зазначає, що йому особисто в період з 2010 року надходили пропозиції від членів керівних органів КМВ ВГО «УСІ», у тому числі й у письмовій формі, щодо способу реалізації результатів інвестиційної діяльності ТОВ «Енергополіс», зокрема, - оформлення частки на трьох фізичних осіб на реконструйований корпус санаторію «Квітка Полонини». На його думку реалізація даної пропозиції була протиправною, мала на меті позбавити підприємство організації інвалідів права на вищезазначені об`єкти, у разі підписання даного Регламенту та його практичної реалізації.

Від цих пропозицій він, ОСОБА_3 , як він стверджує - відмовився. Це, на думку ОСОБА_3 стало дійсною причиною намагання з боку ОСОБА_7 позбавити ТОВ «Енергополіс» права на частку у спільному майні реконструйованому корпусі санаторію.

2.8. ТОВ «Енергополіс» 04.06.2014р. звернулось до Господарського суду Закарпатської області з позовом до ЦСТРІ про зобов`язання виконати договірні зобов`язання по передачі у власність ТОВ «Енергополіс» відповідної частки у реконструйованому корпусі санаторію та про визнання за ТОВ «Енергополіс» права власності на частку у реконструйованому корпусі санаторію.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 11.06.2015р. у справі № 907/584/14 у задоволенні позовних вимог було відмовлено з підстави пропущення ТОВ «Енергополіс» строку позовної давності для звернення до суду.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 15.09.2015р., залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 22.12.2015р. у справі № 907/584/14, рішення Господарського суду Закарпатської області від 11.06.2015р. по справі № 907/584/14 було скасовано та прийнято нове рішення, яким за ТОВ «Енергополіс» було визнано право власності на частку у розмірі 5295/10000 в корпусі санаторію.

На підставі вищенаведеної постанови Львівського апеляційного господарського суду від 15.09.2015р. за заявою ТОВ «Енергополіс» 07.04.2016р. у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване право власності на частку у розмірі 5295/10000 корпусу санаторію за ТОВ «Енергополіс», номер запису 14078256.

Однак, Постановою Верховного Суду України від 20.04.2016р. вищезазначені рішення судів апеляційної та касаційної інстанцій були скасовані, а рішення Господарського суду Закарпатської області від 11.06.2015р., яким ТОВ «Енергополіс» у задоволені позову до ЦСТРІ за спливом строку позовної давності було відмовлено, залишено в силі.

Отже, за результатами розгляду справи № 907/584/14 за позовом ТОВ «Енергополіс» до Підприємства «ЦСТРІ м. Києва», третя особа на стороні відповідача ТОВ «Центр Квітка», про визнання права власності та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено через пропуск строків позовної давності.

2.9. Відповідач зазначає, що оскільки під час розгляду вказаної справи № 907/584/14, Підприємство ЦСТРІ м. Києва вже не був власником реконструйованого корпусу санаторію, а об`єкт інвестування був переданий у власність ТОВ «Центр Квітка», то ТОВ «Енергополіс» звернувся до Господарського суду Закарпатської області з новим позовом, тепер до ТОВ «Центр Квітка», про визнання за ТОВ «Енергополіс» права власності на частку у розмірі 5295/10000 корпусу санаторію.

В подальшому Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 19.12.2016р. у справі № 907/762/16, залишеним без змін Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 07.03.2017р., за ТОВ «Енергополіс» повторно було визнано право власності на частку у розмірі 5295/10000 корпусу санаторію.

ТОВ «Енергополіс» 03.04.2017р. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, за номером запису про право власності 19857499, повторно зареєструвало за собою право власності на частку у розмірі 5295/10000 корпусу санаторію.

Однак, Постановою Вищого господарського суду України від 30.10.2017р. у справі № 907/762/16 вищезазначені рішення Господарського суду Закарпатської області від 19.12.2016р. та ухвала Львівського апеляційного господарського суду від 07.03.2017р. були скасовані з направленням справи на новий розгляд до Господарського суду Закарпатської області.

З цього приводу представниками Відповідача зазначено, що недійсний запис про право власності номер 19857499, від 03.04.2017р у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на частку у розмірі 5295/10000 корпусу санаторію за ТОВ «Енергополіс», не видалено.

При новому розгляді Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 08.05.2018р. у справі № 907/762/16, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 06.08.2018р., ТОВ «Енергополіс» було відмовлено у задоволенні позовних вимог до ТОВ «Центр Квітка» про визнання за товариством права власності на частку у розмірі 5295/10000 у реконструйованому корпусі санаторію.

Постановою Верховного Суду від 12.03.2019р. у справі № 907/762/16 вищезазначені рішення Господарського суду Закарпатської області від 08.05.2018р. та постанова Львівського апеляційного господарського суду від 06.08.2018р. були скасовані з направленням справи на новий розгляд до Господарського суду Закарпатської області.

При повторному новому розгляді Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 15.11.2019р., залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 16.06.2020р. та постановою Верховного Суду від 10.11.2020р. у справі № 907/762/16 за ТОВ «Енергополіс» втретє було визнано право власності на частку у розмірі 5295/10000 реконструйованого корпусу санаторію.

2.10. Відповідач заявив про застосування у цій справі наслідків пропуску Позивачем строків позовної давності, у позові відмовити. У разі непогодження господарським судом з твердженням про пропущення КМВ ВГО «УСІ» строків позовної давності для звернення до суду із заявленим предметом позовних вимог, у задоволенні заявлених позовних вимог відмовити повністю у зв`язку з їх необґрунтованістю.

2.10.1. В обґрунтування безпідставності заявлених позовних вимог Відповідач зазначає додатково таке.

З приводу наявність у Підприємства ЦСТРІ на час підписання інвестиційного контракту № 6 іншого директора, заяляє, що це питання заявлялось в якості аргументації заперечень на подані ТОВ «Енергополіс» позови як ЦСТРІ у судовій справі № 907/584/14, так і ТОВ «Центр Квітка» у судовій справі № 907/762/16 та, відповідно, було предметом судового розгляду всіх судових інстанцій у вищенаведених судових справах.

У наведених судових справах надавались відповідні письмові спростування тверджень Підприємства ЦСТРІ та ТОВ «Центр Квітка» щодо дати підписання інвестиційного договору № 6. Так, з вербального аналізу інвестиційного договору № 6 вбачається, що в ньому відсутня дата його укладання - на першій його сторінці зазначений 2003 рік, на останній сторінці після підписів сторін зазначений 2004 рік. Оскільки даний договір фактично підписувався у 2004 році, то, відповідно, директором Підприємства ЦСТРІ в договорі був зазначений ОСОБА_1 . Також зазначу, що всі платіжні доручення з боку ТОВ «Енергополіс» з посиланням на даний інвестиційний договір № 6 були здійснені товариством саме у 2004 році.

2.10.2. Обґрунтування пропущення КМВ ВГО УСІ строку позовної давності для звернення до суду та доведення факту намагання Позивачем КМВ ВГО УСІ увести суд в оману.

Відповідач стверджує, що за участю ОСОБА_3 на загальних зборах членів УСІ, які відбулись до часу підписання оскаржуваних УСІ інвестиційних договорів, була розглянута та одноголосно задоволена пропозиція про залучення інвестора для здійснення реконструкції придбаного Підприємством ЦСТРІ корпусу санаторія «Квітка Полонини», залучити в якості інвестора ТОВ «Енергополіс» було запропоновано особисто виконавчим директором УСІ ОСОБА_7 , який окрім того, відповідно до наданого до справи Реєстру присутніх членів Президії КМВ ВГО «УСІ» від 22.02.2013р. підтверджується факт обрання гр. ОСОБА_7 також членом президії УСІ, а гр. ОСОБА_4 займала посаду першого заступника директора УСІ.

Також наданими суду Витягами з ЄДР Відповідач підтверджує, що станом на 05.12.2013р. ОСОБА_4 та ОСОБА_7 мали право без довіреності представляти юридичну особу КМВ ВГО УСІ; станом на 27.05.2015р. ОСОБА_4 та ОСОБА_7 мали право є підписантами УСІ, а саме: особами, що призначені до органу управління УСІ, уповноважені представляти УСІ у відносинах з третіми особами, особами, які без довіреності мали право вчиняти дії від імені УСІ, у тому числі підписувати договори; станом на 07.01.2016р. ОСОБА_4 є керівником УСІ та звільнена з посади 18.12.2020р., що підтверджується також протоколом № 03 позачергових загальних зборів членів УСІ від 18.12.2020р.

Факт обізнаності виконавчого директора та члена президії УСІ ОСОБА_7 про існування між ЦСТРІ та ТОВ «Енергополіс» договірних відносин за оскаржуваними УСІ інвестиційними договорами підтверджується доданим до даного відзиву на позов Регламентом діяльності об`єднання «Прагматичний центр», який підписаний самим ОСОБА_7 та гр-ном ОСОБА_8 та від підписання якого, як стверджує ОСОБА_3 , він відмовився та кримінальним провадженням № 0000034 від 10.02.2014р., відкритого за заявою ТОВ «Енергополіс», в якому посадові особи УСІ ОСОБА_7 та ОСОБА_4 допитувались в якості свідків.

Окрім того, Відповідач наводить на підтвердження фактів обізнаності посадової особи УСІ ОСОБА_4 про існування оскаржуваних УСІ інвестиційних договорів № 6 та № 7, факт участі ОСОБА_4 у справі № 907/584/14 в якості представника як Підприємства ЦСТРІ, так і представника ТОВ «Центр Квітка», що підтверджується процесуальними документами у справі, протоколами судових засідань та судовими рішеннями (постанова Вищого господарського суду України від 22.12.2015р. у справі № 907/584/14; поданою до Верховного Суду України за підписом ОСОБА_4 заяви від 11.02.2016р. у справі № 907/584/14 про перегляд судових рішень господарських судів тощо).

З вищенаведених доказів, як стверджує Відповідач, новообраний голова КМВ ВГО УСІ намагається ввести суд в оману щодо необізнаності УСІ до 17.12.2020р. про існування правовідносин за інвестиційними договорами №№ 6 та 7.

Вказані обставини, на думку Відповідача, документально доводять, що КМВ ВГО УСІ пропущено строку позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання недійсними інвестиційних договорів.

2.10.3. В обґрунтування спростувань вимог Позивача щодо порушення оскаржуваними інвестиційними договорами прав власності УСІ на нерухоме майно стверджує, що йому не відомо про те, що власником майна є КМВ ВГО УСІ. Такий його висновок обґрунтовується положеннями Статуту Підприємства ЦСТРІ, який затверджений президією УСІ 14.01.2002р. та зареєстрований Голосіївською РДА м.Києва 11.02.2002р. (надалі Статут ЦСТРІ-2002), який був чинним на момент укладання оскаржуваних інвестиційних договорів.

Статутом визначалося, зокрема, наступне:

Пункт 3.5. визначав, що підприємство має право укладати як на території України так і за її межами будь-які не заборонені законами місця виконання чи укладання угоди (контракти з будь-якими українськими чи/та іноземними юридичними та фізичними особами.

Пункт 3.8. визначав, що підприємство має право у встановленому чинним законодавством України та цим Статутом порядку випускати цінні папери та розпоряджатись майном підприємства.

Пункт 3.9. визначав, що підприємство є власником майна, набутого на підставах, не заборонених чинним законодавством України. Підприємство здійснює володіння, користування та розпорядження своїм майном відповідно до мети і предмету своєї діяльності та призначення майна.

Пункт 3.10. визначав, що підприємство має право продавати, дарувати, передавати безкоштовно, обмінювати, передавати в оренду (лізинг) національним і іноземним юридичним особам і громадянам засоби виробництва та інші матеріальні цінності, надавати в позику, відчужувати та використовувати матеріальні цінності будь-яким способом, що не суперечить чинному законодавству України та цьому Статуту. Підприємство має право входити своїм майном до інших підприємств, об`єднань, а також передавати його до статутних фондів створюваних підприємств, об`єднань, тощо.

Пункт 4.2. визначав, що майно підприємства може формуватись за рахунок придбання майна іншого підприємства, організації.

Пункт 4.11. визначав, що розпорядження підприємством належним йому майном та прийняття окремих рішень з питань діяльності обмежується з боку власника у випадках, передбачених цим Статутом. Підприємство після одержання попередньої письмової згоди власника:

- приймає рішення про участь підприємства в якості засновника підприємств, установ та організацій, учасника спільних підприємств, угод про стратегічне партнерство, акціонерних та інших господарських товариств, асоціацій, корпорацій, концернів та інших добровільних об`єднань;

- приймає рішення про заставу та/або безкоштовне відчуження майна підприємства.

Відповідач підтверджує, що п.4.11. Статуту ЦСТРІ-2002 встановлює з боку засновника КМВ ВГО УСІ для Підприємства ЦСТРІ випадки обмеження ЦСТРІ в розпорядженні належним йому майном, які потребували письмової згоди УСІ. У той же час, вважає відсутньою необхідність отримання згоди УСІ на укладання інвестиційного договору для реконструкції придбаного ЦСТРІ у власність корпусу санаторія.

2.10.4. Спростовуючи твердження Позивача, що майно, у тому числі корпус санаторію, належав Підприємству ЦСТРІ на правах повного господарського відання, зазначив на відсутності такого припису в Статуті та відсутності реєстрації в ЄДРЮО права повного господарського відання.

Посилаючись на норми господарського та цивільного кодексів та представлених суду документів стверджує, що право господарського відання виникає після передачі даного майна у господарське відання його власником. Однак, у випадку, що є предметом даного спору, КМВ ВГО УСІ корпус санаторію у власність не набувало, корпус санаторію у відповідності до вищенаведених положень Статуту ЦСТРІ-2002 на підставі договору купівлі-продажу був придбаний у власність Підприємства ЦСТРІ.

2.10.5. Відповідач, обґрунтовуючи свою тезу, що в результаті реконструкції було створено новий об`єкт, площа якого збільшилась з 1791,0 кв.м. до нової площі - 2399,3 кв.м.

Пояснюючи в судовому засіданні характер змін, що зазнав об`єкт інвестування представники Відповідача пояснили, що зміни відбулися в поверховості будівлі корпусу санаторію, до якого було прибудовано один етаж. Фактично було збільшено площу корпусу на 608,3 кв.м.

2.11. Узагальнюючи свої заперечення проти позову Відповідач зазначає таке.

1. Рішення про залучення інвестора для реконструкції придбаного ЦСТРІ корпусу санаторію було затверджене загальними зборами членів УСІ, на яких в якості члена УСІ приймав участь особисто ОСОБА_3 .

2. Керівникам УСІ про укладання з ТОВ «Енергополіс» оскаржуваних інвестиційних договорів на реконструкцію придбаного ЦСТРІ у власність корпусу санаторія було відомо ще з 2004 року.

3. Строк позовної давності для звернення УСІ до суду з позовом про визнання недійсними інвестиційних договорів сплинув ще у 2006 році.

4. Укладаючи з ТОВ «Енергополіс» інвестиційний контракт № 6, правовідносини за яким шляхом новації були трансформовані у правовідносини за інвестиційним договором № 7, що підтверджено набравши законної сили рішенням Господарського суду Закарпатської області від 15.11.2019 року.

5. Оскаржуваними КМВ ВГО УСІ інвестиційним контрактом № 6 та інвестиційним договором № 7 будь-які права КМВ ВГО УСІ ані на придбаний корпус санаторію, ані на корпоративні права на Підприємство ЦСТРІ як власника унітарного підприємства не були порушені.

ІІІ. Мотивувальна частина рішення.

Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин.

Дослідивши матеріали справи та давши їм правову оцінку, судом встановлено таке:

3.1. Між відповідачем-1 ТОВ "Енергополіс" та відповідачем-2 Підприємством "ЦСТРІ м.Києва" укладено Інвестиційний контракт № 0601/1 від 01.06.2003 року, а пізніше Інвестиційний договір № 7 від 07.05.2004 року.

За умовами цих угод відповідач-2 зобов`язався власними силами і засобами, за власний рахунок та залучених від позивача коштів, реконструювати об`єкт інвестування - спальний корпус №2 санаторію "Квітка Полонини", який знаходиться за адресою: Закаратська область, Свалявський район, село Солочин, санаторій "Квітка полонини".

Остаточна ціна реконструкції визначається після її закінчення шляхом розрахунку фактичної її вартості. Фінансування інвестування позивачем проводиться частково етапами, суми по наступних етапах погоджуються додатково; в разі необхідності його розмір може бути збільшено (п. п. 2.2, 2.4).

Відповідно до п. 3.1.5 Договору ТОВ "Енергополіс" після закінчення інвестування має право отримати у власність частку загальної площі Санаторію, пропорційну його частці в інвестуванні за цим Договором.

Відповідач - Підприємство "ЦСТРІ м.Києва" зобов`язане по закінченні спорудження Санаторію (об`єкту інвестування) та здачі його в експлуатацію:

- визначити частку ТОВ "Енергополіс" в реконструкції Санаторію (об`єкту інвестування) пропорційно загальним фактичним витратам на фінансування реконструкції;

- визначити загальну площу спальних кімнат (номерів для відпочинку), кімнат соціальної сфери обслуговування Санаторію (об`єкту інвестування), тощо, яка відповідає частці фінансування ТОВ "Енергополіс" в загальному обсязі інвестування;

- передати ТОВ "Енергополіс" у власність вищевказані площі протягом ЗО днів з моменту введення Санаторію (об`єкту інвестування) в експлуатацію;

- надати ТОВ "Енергополіс" усі необхідні документи на ці площі, а також сприяти йому в оформленні права власності на ці площі (п. п. 4.3.1, 4.3.2, 4.3.3, 4.3.4 Договору).

За результатами реконструкції об`єкта Актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 20.06.07, об`єкт нерухомості - спальний корпус №2 (корпус В загальною площею 2399,3 кв.м, розташований в будинку 1 "а" санаторію "Квітка Полонини" в с. Солочин Свалявського району) прийнято в експлуатацію.

В результаті реконструкції було створено новий об`єкт, площа якого збільшилась з 1791,0 кв.м. до нової площі - 2399,3 кв.м. Об`єкту інвестування було надбудовано один поверх спального корпусу №2 санаторію, в результаті чого було збільшено площу корпусу на 608,3 кв.м.

Між Відповідачем-1 та Відповідачем-2, а також між відповідачем-12 та Третьою особою як відповідачем у іншій справі виникли та розглянуті господарськими судами спори щодо визнання права власності на частку в реконструйованому спальному корпусі, рішення, якими розглянуто спори набрали законної сили.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 15.11.2019р., залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 16.06.2020р. та постановою Верховного Суду від 10.11.2020р. у справі № 907/762/16 за ТОВ «Енергополіс» було визнано право власності на частку у розмірі 5295/10000 реконструйованого корпусу санаторію.

Також постановою Західного апеляційного господарського суду від 11.05.2021 та постановою Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 907/762/16 були переглянуті судові рішення у справі щодо визнання права власності на частку у спільному майні за ТОВ «Енергополіс», що ініційовано КМВ ВГО "УСІ", оскільки воно не брало участі у цій справі, а судом вирішено питання про його права та інтереси.

У зазначеній справі № 907/762/16 приймало участь КМВ ВГО "УСІ" у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. У справі було розглянуто його апеляційну скаргу від 05.01.2021 до Західного апеляційного господарського суду, в якій просив скасувати рішення Господарського суду Закарпатської області від 15.11.2019 і постанову Західного апеляційного господарського суду від 16.06.2020 у справі № 907/762/16 та прийняти нове рішення, яким відмовити ТОВ "Енергополіс" у задоволенні позовних вимог.

Скаржник вважав оскаржувані рішення ухваленими внаслідок неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, та про права, інтереси та обов`язки особи, яку не була залучено до участі у справі КМВ ВГО "УСІ".

Предметом оскарження до суду апеляційної та касаційної інстанції з боку КМВ ВГО "УСІ" були судові рішення у справі з тих підстав, що:

1) ТОВ "Центр Квітка" було створене Відділенням у 2013 році у порядку виділу з іншого створеного раніше тим же КМВ ВГО "УСІ" підприємства Підприємства "ЦСТРІ м. Києва", при цьому КМВ ВГО "УСІ" було єдиним учасником ТОВ "Центр Квітка", відтак втрата Товариством права власності на більш ніж половину єдиного наявного у ТОВ "Центр Квітка" об`єкта нерухомого майна суттєво впливає на обсяг корпоративних прав та обов`язків КМВ ВГО "УСІ" як єдиного засновника Товариства та його єдиного власника, зокрема, на його право щодо участі в розподілі прибутку ТОВ "Центр Квітка" та одержанні своєї частки, тобто права на майно;

2) згідно з пунктом 4.8 статуту Підприємства "ЦСТРІ м. Києва" (у редакції, затвердженій протокол № 2 засідання президії КМВ ВГО "УСІ" від 31.08.2001, чинній на момент укладення інвестиційного договору № 7) основні та обігові засоби Підприємства є власністю власника (тобто КМВ ВГО "УСІ") та належать Підприємству на праві повного господарського відання;

3) відповідно до реєстраційного посвідчення на об`єкти нерухомого майна від 12.04.2001 спальний корпус № 2, який розташовано в с. Солочин за № 1 "а", зареєстровано за Центром соціально-трудової реабілітації інвалідів м. Києва на праві колективної власності, у зв`язку з чим право розпоряджатися спальним корпусом № 2 санаторію "Квітка Полонини" належить виключно власнику цього майна КМВ ВГО "УСІ";

4) Відділення не надавало будь-якої згоди на укладення інвестиційного договору № 7, на підставі якого за оскаржуваним рішенням суду визнано за ТОВ "Енергополіс" право власності на частину об`єкта нерухомого майна, належного КМВ ВГО "УСІ", а загальні збори як вищий керівний орган Відділення не приймали рішення про реалізацію права власності КМВ ВГО "УСІ" на спальний корпус "В" санаторію шляхом погодження укладення інвестиційного договору № 7 про реконструкцію цього об`єкта нерухомості за рахунок залучених коштів та подальшого відчуження частини об`єкта на користь Товариства;

5) ОСОБА_3 , як директор Закарпатської філії Підприємства "ЦСТРІ м.Києва" та одночасно як директор ТОВ "Енергополіс", був присутній 25.10.2013 на конференції КМВ ВГО "УСІ", отже, йому станом на 25.10.2013, а не 27.02.2014 (з листа Підприємства "ЦСТРІ м. Києва" на пропозицію ТОВ "Енергополіс" виконати умови інвестиційного договору № 7) було достеменно відомо про те, що право власності на спальний корпус (об`єкт інвестування) передається від Підприємства Товариству, однак позивач звернувся до суду з цим позовом лише 24.11.2016, тобто через більш як три роки;

6) невжиття Товариством активних дій протягом майже семи років з моменту введення об`єкта реконструкції в експлуатацію свідчить про пасивність поведінки позивача при здійсненні захисту прав та про відсутність поважних причин пропуску ТОВ "Енергополіс" строку позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права.

Верховний Суд у постанові від 28.09.2021 у справі № 907/762/16 (п. 48, 49) зазначив, що «Касаційна інстанція враховує, що згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України" та рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою №28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлене під сумнів.

Зміст оскаржуваної постанови свідчить про те, що, задовольнивши позов, суд апеляційної інстанції фактично переглянув рішення місцевого господарського суду відповідно до викладеного у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11.07.2019 у справі № 910/4881/18 висновку про те, що здійснення повторного апеляційного перегляду судового рішення, яке вже було переглянуто в касаційному порядку Верховним Судом (в цьому випадку з ухваленням постанови від 10.11.2020, яка є остаточною та не може бути поставлена під сумнів), є порушенням принципу правової певності, оскільки таке рішення не може бути поставлено під сумнів, а здійснення перегляду цього рішення не є виправданим та обґрунтованим, оскільки може мати наслідком порушення прав інших осіб, які покладаються на чинність рішення, здійснюючи свої права та обов`язки протягом усього часу чинності цього рішення.»

Приймаючи рішення у цій справі та оцінюючи фактичні обставини, суд керується приписом ч. 4 ст.75 ГПК України, якою визначено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У справі № 907/762/16 в суді апеляційної та касаційної інстанції брало участь у розгляді КМВ ВГО "УСІ". Стосовно осіб, які брали участь у цій справі господарськими судами встановлено наявність господарських договірних відносин за договором про спільну інвестиційну діяльність, в результаті якого ТОВ «Енергополіс» було інвестовано в об`єкт спільної діяльності кошти та визнано право власності на частки у спільному майні. При цьому, як вбачається з постанови Західного апеляційного господарського суду від 11.05.2021 та постанови Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 907/762/16 були розглянуті аргументи, що заявлені КМВ ВГО "УСІ" про перевищення повноважень керівником Підприємства "ЦСТРІ м. Києва" при укладанні інвестиційних угод через ненадання згоди КМВ ВГО "УСІ" на їх укладання, неприйняття загальними зборами як вищим керівним органом рішення про реалізацію права власності КМВ ВГО "УСІ" на спальний корпус "В" санаторію; втрату в результаті договору Товариством права власності на більш ніж половину єдиного наявного у ТОВ "Центр Квітка" об`єкта нерухомого майна, що суттєво впливає на обсяг корпоративних прав та обов`язків КМВ ВГО "УСІ" як єдиного засновника Товариства та його єдиного власника, зокрема, на його право щодо участі в розподілі прибутку ТОВ "Центр Квітка" та одержанні своєї частки, тобто права на майно; про обізнаність ОСОБА_3 як директора Закарпатської філії Підприємства "ЦСТРІ м.Києва" та одночасно як директор ТОВ "Енергополіс" з 25.10.2013 його участі у конференції КМВ ВГО "УСІ" що право власності на спальний корпус (об`єкт інвестування) передається від Підприємства Товариству, що він втратив право на судовий захист своїх прав як інвестора.

Предметом спору у цій справі є дійсність/недійсність укладених між відповідачем-1 ТОВ "Енергополіс" та відповідачем-2 Підприємством "ЦСТРІ м.Києва" Інвестиційного контракту № 0601/1 від 01.06.2003 та Інвестиційного договору № 7 від 07.05.2004 року.

Суд погоджується із запереченнями і твердженнями Відповідача, що аргументи, якими обґрунтовуються позовні вимоги про визнання недійсними зазначених інвестиційних угод сторін є аналогічними, отже, факти, якими спростовано ці аргументи мають для цієї справи № 210/20639/20 преюдиціальний характер.

Преюдиціальність обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Отже, преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності. Тобто преюдиціальні факти слід відрізняти від оцінки іншим судом певних обставин.

Предметом позову у справі № 907/762/16, провадження в якій закінчено постановою Верховного Суду від 28.09.2021, між іншим, була вимога про визнання права власності за ТОВ Енергополіс на частку в розмірі 5295/10000 на об`єкт інвестування за спірними договорами - спальний корпус, що за твердженнями ТОВ Енергополіс, став об`єктом спільної часткової власності учасників такої спільної діяльності.

Досліджуючи питання чи були предметом дослідження Західного апеляційного господарського суду або перевірки Верховного Суду питання про недійсність/дійсність спірних інвестиційних угод, суд дійшов висновку про те, що ці питання між сторонами справи в останніх судових рішеннях були досліджені та скаржнику на них дана повна вичерпна відповідь судом апеляційної інстанції.

На користь такого висновку свідчить зазначене у постанові Західного апеляційного господарського суду від 11.05.2021 та у пункті 13 постанови Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 907/762/16, про розгляд та відхилення судами клопотання КМВ ВГО "УСІ" від 27.09.2021 про зупинення провадження у справі № 907/762/16 до набрання законної сили судовим рішенням в цій справі № 910/20639/20 за позовом КМВ ВГО "УСІ" до ТОВ "Енергополіс" і Підприємства "ЦСТРІ м. Києва", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ТОВ "Центр Квітка", про визнання недійсними контракту та договору.

З наведених судових рішень зазначених судів вбачається, що підставою відмови у задоволенні цього клопотання КМВ ВГО "УСІ" став висновок апеляційного та касаційного суду про наявність достатніх доказів у справі № 907/762/16 для оцінки дійсності оспорених договорів та відповідності їх нормам ЦК України та фактичним обставинам справи.

Нижче господарський суд наводить витяг із змісту (тексту) постанови Західного апеляційного господарського суду від 11.05.2021, для ілюстрації викладених аргументів стосовно преюдиції тих обставин, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, знайшли відображення в мотивувальній частині зазначеного судового акта.

Західний апеляційний господарський суд зазначив таке. «Крім того, скаржник надіслав клопотання від 10.05.2021 року про зупинення провадження у справі № 907/762/16 до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 910/20639/20 за позовом Київського міського відділення Всеукраїнської громадської організації Українська спілка інвалідів УСІ до ТзОВ Енергополіс, до Підприємства Центр соціально-трудової реабілітації інвалідів м. Києва, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ТзОВ Центр Квітка про визнання недійсними контракту та договору. Дане клопотання мотивовано тим, що при прийнятті оскаржуваного рішення у даній справі суд керувався положеннями укладеного між Підприємством ЦСТРІ м. Києва та ТзОВ Енергополіс інвестиційного договору № 7 від 07.05.2004 року, та саме у зв`язку з тлумаченням умов цього договору, суд прийняв рішення про визнання за ТзОВ Енергополіс права власності на частину спального корпусу В, реконструкція якого була предметом інвестиційного договору № 7. Отже, на думку скаржника розгляд справи № 907/762/16 є об`єктивно неможливим до вирішення справи № 910/20639/20, оскільки у разі постановлення у справі № 910/20639/20 рішення суду про визнання недійсним інвестиційного договору № 7 від 07.05.2004, така обставина матиме вирішальне значення для розгляду та вирішення справи № 907/762/16.

Дослідивши зміст клопотання, колегія суддів, порадившись, прийшла до висновку про відсутність підстав для зупинення провадження у справі № 909/762/16, беручи до уваги наступне.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 227 Господарського процесуального кодексу України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв`язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов`язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

У поданому клопотанні скаржник не навів жодних конкретних обставин, за яких апеляційна скарга не може бути розглянута до вирішення іншої справи № 910/20639/20.

В даній справі суд не позбавлений можливості з`ясувати всі обставини, що мають важливе значення для розгляду апеляційної скарги Київського міського відділення Всеукраїнської громадської організації Українська спілка інвалідів УСІ.

Зупинення провадження в даній справі за відсутності належних підстав для цього мало б наслідком невиправдане затягування судового процесу та порушення зазначених вимог щодо розумної тривалості останнього.

Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла до висновку про те, що правові підстави для зупинення провадження у справі № 907/762/16 до вирішення іншої справи за № 910/20639/20 відсутні....

Обставини справи

07.05.2004 року між Підприємством "Центр соціально-трудової реабілітації інвалідів м. Києва" (Центр) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Енергополіс" (Довіритель) укладено інвестиційний договір № 7 (про інвестування у нежитлове будівництво). Відповідно до п.п. 1.1, 1.2 договору Центр зобов`язується своїми силами і засобами, за власний рахунок та залучених від Довірителя коштів, реконструювати об`єкт інвестування спальний корпус № 2 санаторію "Квітка Полонини", який знаходиться за адресою: Закарпатська область, Свалявський район, село Солочин (т. 1, а.с. 23-24).

Попередня загальна сума інвестування у реконструкцію санаторію складає 3000000,00 грн. Остаточна вартість реконструкції визначається після її закінчення шляхом розрахунку фактичної вартості реконструкції. Довіритель перераховує кошти в управління Центру для подальшого їх інвестування в реконструкцію санаторію. Фінансування інвестування здійснюється етапами (І етап: 3-й кв. 2004 300000,00 грн.; ІІ етап: 4-й кв. 2004 300000,00 грн.; ІІІ етап: 1-й кв. 2005 400000,00 грн.); у разі необхідності за домовленістю сторін розмір інвестування може бути збільшений (п.п. 2.1 2.4 договору).

Підпунктом 3.1.5 пункту 3.1 договору сторони погодили, що Довіритель має право після закінчення інвестування отримати у власність частку загальної площі санаторію, пропорційну його частці в інвестуванні за цим договором.

Центр зобов`язаний після закінчення спорудження санаторію та здачі його в експлуатацію визначити частку Довірителя в реконструкції санаторію пропорційно загальним фактичним витратам на фінансування реконструкції. Визначити загальну площу спальних кімнат (номерів для відпочинку), кімнат соціальної сфери обслуговування санаторію тощо, яка відповідає частці фінансування Довірителя в загальному обсязі інвестування. Передати Довірителю у власність вищевказані площі протягом 30 днів із моменту введення санаторію в експлуатацію. Надати Довірителю усі необхідні документи на ці площі, а також сприяти йому в оформленні права власності на ці площі (підпункти 4.3.1- 4.3.4 пункту 4.3 договору).

30.12.2005 сторонами укладено додаткову угоду до договору №7 від 07.05.2004 (про інвестування у нежитлове будівництво), якою продовжено строк інвестування до 31.12.2006 та передбачено 4 етап фінансування - 2006 500000,00 грн. (т. 1, а.с. 25).

Станом на 30.12.2005 сторони підвели підсумки щодо виконання інвестиційного договору № 7, склавши зазначеною датою протокол № 1 за підписами перших посадових осіб сторін та з прикладенням печаток сторін, яким зафіксували, зокрема, що Центр зобов`язався за дорученням Довірителя від свого імені, але за рахунок Довірителя та власних коштів завершити реконструкцію санаторію у строк до 31.12.2006. Станом на 30.12.2005 Довіритель передав Центру для виконання доручення грошові кошти в сумі 1855000 грн. Для виконання доручення в повному обсязі Довіритель зобов`язаний забезпечити Центр грошовими коштами в сумі орієнтовно 500000,00 грн. (т. 1, а.с. 26).

Позивач на виконання власних зобов`язань за інвестиційним договором вніс грошові кошти в сумі 2292000 грн., що підтверджується банківською довідкою про розрахунки ТзОВ Енергополіс з контрагентами (Закарпатська філія ЦСТРІ м. Києва) за період з 01.01.2004 по 31.12.2008, двостороннім актом звірки розрахунків від 27.06.2013 проведеним між позивачем та відповідачем-1 По інвестуванню реконструкції санаторію "Квітка Полонини" спального корпусу №2, в якому сторони зафіксували, що за період з 03.06.2004 по 27.02.2007 позивачем перераховано відповідачу-1 суму 2292000,00 грн., в т. ч. суму 1897000,00 грн. з призначенням платежу на виконання інвестиційних програм згідно з інвестиційним договором №0601/1 від 01.06.2003 та суму 395000,00грн. - перерахування коштів у довірче управління згідно з договором №7 від 07.05.2004. (т. 1, а.с. 31-39).

Згідно з актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 20.06.2007, спальний корпус в с. Солочин, 1 "а", Свалявського району було введено в експлуатацію із зазначенням інвестиційної вартості будівництва відповідно до проектної документації 6506767,00 грн. (т. 1, а.с. 28-30).

Таким чином, у результаті виконання інвестиційного договору № 7 (здійснення сторонами - ТзОВ Енергополіс та Підприємством "Центр соціально-трудової реабілітації м.Києва" - спільної діяльності за інвестиційним договором) було створено новий об`єкт нерухомості - спальний корпус санаторію Квітка Полонини, загальною площею 2399,3 кв.м.

01.03.2013 шляхом виділу з Підприємства "ЦСТРІ м. Києва" створено та зареєстровано нову юридичну особу - ТОВ "Центр Квітка", якому згідно з розподільчим балансом від 22.02.2013, затвердженим Київським міським відділенням Всеукраїнської громадської організації "Українська спілка інвалідів УСІ", у результаті виділу за актом приймання-передачі від 09.04.2013 передано об`єкт нерухомого майна спальний корпус літ. "В" загальною площею 2399,3 м2, розташований за адресою: Закарпатська область, Свалявський район, село Солочин, санаторій "Квітка Полонини", будинок 1 "а".

15.04.2013 державним реєстратором Реєстраційної служби Свалявського районного управління юстиції Закарпатської області прийнято рішення про реєстрацію за ТзОВ "Центр Квітка" права власності на спірне майно, запис про право власності № 694296 (т. 1, а.с. 100). Відповідно до витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.04.2015 вартість майна становить - 4328636 грн.

Наведені обставини слугували підставою звернення позивача до суду з даним позовом, оскільки вважає протиправною передачу відповідачем-1 у власність відповідача-2 в цілому об`єкту інвестування, з огляду на те, що він є співвласником об`єкту інвестування відповідно до загальних фактичних витрат на фінансування реконструкції з відповідною часткою - 5295/10000 (2292000*100%/4328636 =52*95%), однак частка позивача у спільному майні - об`єкті інвестування - відповідачами всупереч умов інвестиційного договору не визначена та відомості щодо неї не внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Норми права та мотиви, якими керується суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та висновки суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно з частиною 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 Цивільного кодексу України).

Згідно із статтею 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

За приписами ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанції, спірні відносини виникли у зв`язку з укладенням 07.05.2004 та виконанням сторонами у справі - TOB Енергополіс та Підприємством "Центр соціально-трудової реабілітації м. Києва"- інвестиційного договору № 7 від 07.05.2004 (про інвестування у нежитлове будівництво).

У відповідності до статті 1130 Цивільного кодексу України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.

Договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності (ст. 1131 ЦК України).

З огляду на наведені приписи цивільного законодавства інвестиційний договір № 7 укладений 07.05.2004 між TзOB Енергополіс та Підприємством "Центр соціально-трудової реабілітації м. Києва" за своїм змістом є договором про спільну діяльність зазначених учасників без створення юридичної особи для досягнення певної мети; спільна діяльність сторін здійснювалася на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство), тому правовідносини за ним регулюються ст.ст. 1132-1143 ЦК України.

Так, відповідно до ст. 1133 ЦК України вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв`язки. Вклади учасників вважаються рівними за вартістю, якщо інше не випливає із договору простого товариства або фактичних обставин. Грошова оцінка вкладу учасника провадиться за погодженням між учасниками.

Частиною 1 статті 1134 Цивільного кодексу України передбачено, що внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором простого товариства або законом. Внесене учасниками майно, яким вони володіли на підставах інших, ніж право власності, використовується в інтересах усіх учасників і є їхнім спільним майном.

Водночас, до спірних відносин сторін у даній справі належить застосовувати положення Закону України Про інвестиційну діяльність у відповідній його редакції станом на час виникнення цих відносин, оскільки за змістом договору сторони узгодили спільну інвестиційну діяльність щодо реконструювання спального корпусу санаторію належного на праві власності відповідачу-1 за власний рахунок останнього та за рахунок інвестованих коштів позивача з його правом після закінчення інвестування отримати у власність частку загальної площі реконструйованого об`єкту пропорційно фактичним витратам.

Інвестиціями, згідно зі ст.ст. 1, 2 Закону України Про інвестиційну діяльність є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об`єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) або досягається соціальний ефект. Такими цінностями можуть бути, зокрема, кошти, цільові банківські вклади, паї, акції та інші цінні папери. Інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій.

Об`єктами інвестиційної діяльності можуть бути будь-яке майно, в тому числі основні фонди і оборотні кошти в усіх галузях та сферах народного господарства, цінні папери, цільові грошові вклади, науково-технічна продукція, інтелектуальні цінності, інші об`єкти власності, а також майнові права (ст. 4 Закону України Про інвестиційну діяльність).

За змістом ст. 5 Закону України Про інвестиційну діяльність суб`єктами (інвесторами і учасниками) інвестиційної діяльності можуть бути громадяни і юридичні особи України та іноземних держав, а також держави. Інвестори - суб`єкти інвестиційної діяльності, які приймають рішення про вкладення власних, позичкових і залучених майнових та інтелектуальних цінностей в об`єкти інвестування. Інвестори можуть виступати в ролі вкладників, кредиторів, покупців, а також виконувати функції будь-якого учасника інвестиційної діяльності.

Статтею 7 зазначеного Закону передбачено права суб`єктів інвестиційної діяльності та установлено, що всі суб`єкти інвестиційної діяльності незалежно від форм власності та господарювання мають рівні права щодо здійснення інвестиційної діяльності, якщо інше не передбачено законодавчими актами України. Розміщення інвестицій у будь-яких об`єктах, крім тих, інвестування в які заборонено або обмежено цим Законом, іншими актами законодавства України, визнається невід`ємним правом інвестора і охороняється законом.

Частиною 5 статті 7 Закону України Про інвестиційну діяльність передбачено, що інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об`єктами та результатами інвестицій, включаючи реінвестиції та торговельні операції на території України, відповідно до законодавчих актів України.

За приписами ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

З огляду на вищенаведені норми права та підтверджений матеріалами справи факт належного виконання Інвестором своїх зобов`язань за інвестиційним договором № 7, шляхом фінансування реконструкції спального корпусу № 2 санаторію "Квітка Полонини", внаслідок чого було створено новий об`єкт нерухомості спальний корпус санаторію "Квітка Полонини" загальною площею 2399,3 м2, який є спільною частковою власністю сторін цього договору, відтак, позивач є титульним володільцем об`єкту інвестування відповідно до фактичних витрат на інвестування реконструкції, тому правомірними та такими, що підлягають задоволенню судом, є його вимоги про визнання права на частку в розмірі 5295/10000 зазначеного новоствореного згідно з інвестиційним договором нерухомого майна за рахунок залучених інвестицій позивача.

Щодо тверджень скаржника, що ОСОБА_3 , як директор Закарпатської філії Підприємства ЦСТРІ м. Києва та одночасно, як директор ТзОВ Енергополіс був присутній 25.10.2013 на конференції КМВ ВГО УСІ, отже останньому станом на 25.10.2013, а не 27.02.2014 (з листа ЦСТРІ на пропозицію ТзОВ Енергополіс виконати умови інвестиційного договору № 7) достеменно було відомо про те, що право власності на спальний корпус (об`єкт інвестування) передається від Підприємства Товариству Центр Квітка, однак, позивач звернувся до суду з даним позовом лише 24.11.2016 року, тобто через понад три роки, судова колегія зазначає наступне.

Позовна давність згідно зі ст. 256 ЦК України- це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За змістом ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 5 ст.261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Згідно з частинами 3, 4, 5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Отже, за змістом наведених приписів цивільного законодавства вбачається, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) у разі її спливу, але позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Так, згідно п. 4.3.1 відповідач-1 був зобов`язаний по закінченню реконструкції об`єкта та здачі його в експлуатацію визначити частку позивача в реконструкції пропорційно загальним фактичним витратам на фінансування реконструкції, що можливо провести лише на підставі балансової вартості об`єкта, яка не могла остаточно бути визначена через наявність судового спору з генеральний підрядником - ЗАТ Будівельне управління N21 (справа №5/160-8/41 Господарського суду м.Києва) щодо вартості здійснених на об`єкті інвестування підрядних робіт.

Остаточне судове рішення у зазначеній справі з генеральним підрядником прийнято 15.04.2013.

За наведених обставин наявність спору учасника інвестиційного договору - Підприємства "Центр соціально-трудової реабілітації м. Києва"- та генпідрядника щодо остаточної вартості об`єкту інвестування перешкоджала визначенню сторонами інвестиційного договору балансової вартості об`єкту, а відтак - частки довірителя, оскільки така за умовами договору повинна визначатися пропорційно до загальних фактичних витрат на фінансування реконструкції, тому є поважною причиною пропуску позовної давності для пред`явлення позивачем вимог щодо визнання права власності на частку об`єкта інвестування за інвестиційним договором від 07.05.2004 № 7.

Разом з тим, як встановлено матеріалами справи 15.04.2013 - у день коли було прийнято остаточне рішення у справі з генеральним підрядником, після якого стало можливим сторонам інвестиційного договору визначити балансову вартість об`єкту інвестування, право власності на цей об`єкт уже було зареєстровано за ТзОВ Центр Квітка - підприємством, що створене шляхом виділу із Підприємства "Центр соціально-трудової реабілітації м. Києва".

Позивач звернувся до відповідача-1 (лист № 5 від 18.02.2014 (т. 3 а.с.158) з проханням виділити в натурі та передати ТзОВ Енергополіс його частку об`єкта інвестицій в розмірі пропорційному обсягу здійснених інвестицій.

Однак, як з`ясувалося, 01.03.2013 створено та зареєстровано ТзОВ Центр Квітка шляхом виділу з Підприємства "Центр соціально-трудової реабілітації м. Києва", який передав об`єкт інвестування балансовою вартістю 4485973,00 грн. створеному Товариству, котре, у свою чергу здійснило заходи для державної реєстрації за собою права власності на передане майно 15.04.2013 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зазначеною вартістю 4328636,00 грн.

Як вбачається із матеріалів справи, про наведене позивачу стало відомо з листування з Підприємством "Центр соціально-трудової реабілітації м. Києва", який 27.02.2014 повідомив позивача про відмову у виділенні частки за інвестиційним договором з підстав закінчення терміну дії останнього, після чого позивач 24.11.2016 звернувся до суду з вимогами, що становлять предмет даного спору, до ТзОВ Центр Квітка як до відповідача, оскільки саме він зареєстрував за собою право власності в цілому на об`єкт інвестування як на нерухоме майно.

Наведені обставини були предметом розгляду всіх судових інстанцій у даній справі № 907/762/16, включаючи Верховний Суд, за наслідками розгляду яких суди дійшли висновку про поважність причин пропуску ТзОВ Енергополіс строку позовної давності для звернення до суду за захистом невизнаних з боку ТзОВ Центр Квітка прав власності на частку в об`єкті інвестування.

Відповідно до положень частин 1, 3, 4 статті 272 Господарського процесуального кодексу України якщо апеляційна скарга надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, і особа, яка подала скаргу, не була присутня під час апеляційного розгляду справи, суд розглядає відповідну скаргу за правилами цієї глави.

За результатами розгляду апеляційної скарги суд приймає постанову відповідно до ст. 282 цього Кодексу. При цьому за наявності підстав може бути скасовано раніше прийняту постанову суду апеляційної інстанції.

Суд апеляційної інстанції розглядає скаргу, вказану в частині першій цієї статті, в межах доводів, які не розглядалися під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою іншої особи.

Відтак, здійснення повторного апеляційного перегляду судового рішення, яке було переглянуто постановою Верховного Суду, є порушенням принципу правової певності, оскільки таке рішення не може бути поставлено під сумнів, а здійснення перегляду цього рішення не є виправданим та обґрунтованим, оскільки може мати наслідком порушення прав інших осіб, які покладаються на чинність рішення, здійснюючи свої права та обов`язки протягом усього часу чинності цього рішення.

Водночас, скаржник оскаржуване рішення Господарського суду Закарпатської області від 15.11.2019 року та постанову Західного апеляційного господарського суду від 16.06.2020 року у справі № 907/762/16 вважає прийнятими з порушенням норм процесуального права, оскільки вказані судові акти прийняті про права, інтереси та обов`язки особи, що не була залучена до участі у справі КМВ ВГО УСІ.

Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі (п. 4 ч. 3 ст. 277 ГПК України).

Враховуючи те, що під час прийняття оскаржуваних рішення та постанови судами не було залучено до участі у справі Київське міське відділення Всеукраїнської громадської організації Українська спілка інвалідів УСГ, відтак рішення Господарського суду Закарпатської області від 15.11.2019 року та постанова Західного апеляційного господарського суду від 16.06.2020 року у справі № 907/762/16 підлягають скасуванню.

Водночас, з врахуванням вищенаведених норм права та фактичних обставин справи, а саме, що позивач за своїм правовим статусом є інвестором реконструкції спального корпусу - об`єкту інвестиції, ним виконано всі умови інвестиційного договору, отже, він є титульним володільцем об`єкту інвестування відповідно до фактичних витрат на інвестування реконструкції. Відтак, судова колегія констатує наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання права на частку в розмірі 5295/10000 частки спального корпусу В, загальною площею 2399,3 кв.м, розташованого за адресою: Закарпатська область, Свалявський район, село Солочин, санаторій Квітка Полонини, будинок 1 а.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про поважність причин пропуску ТзОВ Енергополіс строку позовної давності для звернення до суду за захистом невизнаних з боку ТзОВ Центр Квітка прав власності на частку в об`єкті інвестування.»

Отже, з наведених судових рішень вбачається, що у цій справі суд має розглянути та оцінити факти, що не були предметом розгляду апеляційного та касаційного суду щодо наявності/відсутності підстав для визнання недійсними спірних угод на час їх укладання по суті цієї позовної заяви.

На переконання суду, позов про визнання договору недійсним з підстав, перевищення повноважень керівником та, відповідно, застосування наслідків недійсності правочину, передбачених у статті 216 ЦК України, є належним та ефективним способом захисту порушеного права власності позивача в цій справі.

Будь-який правочин є вольовою дією, а тому перед тим, як здійснювати оцінку на предмет дійсності чи недійсності, необхідно встановити наявність та вираження волі особи (осіб), які його вчинили.

Те, яким чином та у який спосіб здійснюється (оформлюється) вияв учасників правочину на набуття, зміну, припинення цивільних прав та обов`язків, передбачено статтею 205 ЦК України.

Так, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Тобто слід відрізняти правочин як вольову дію суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів, від письмового тексту правочину як форми вчинення правочину та способу зовнішнього прояву та фіксації волевиявлення особи.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України.

Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (статті 2, 80, 91, 92 ЦК України). При цьому, особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (частина перша статті 92 ЦК України).

Юридична особа вчиняє правочини через свої органи, що з огляду на приписи статті 237 ЦК України утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами.

Частиною третьою статті 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Водночас, питання визначення обсягу повноважень виконавчого органу юридичної особи та добросовісність його дій є внутрішніми взаємовідносинами юридичної особи та її органу, тому сам лише факт учинення виконавчим органом юридичної особи протиправних, недобросовісних дій, перевищення ним своїх повноважень не може слугувати єдиною підставою для визнання недійсними договорів, укладених цим органом від імені юридичної особи з третіми особами.

Разом із тим, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність у виконавчого органу товариства необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа.

Позивач Київське міське відділення Всеукраїнської громадської організації «Українська спілка інвалідів - УСІ» є засновником (власником) Підприємства «ЦСТРІ м. Києва».

Згідно ч. 1 ст. 191 ЦК України підприємство є єдиним майновим комплексом, що використовується для здійснення підприємницької діяльності.

Відповідно до приписів ст. 65 ГК України керівник підприємства без доручення діє від імені підприємства, представляє його інтереси в органах державної влади і органах місцевого самоврядування, інших організаціях, у відносинах з юридичними особами та громадянами, формує адміністрацію підприємства і вирішує питання діяльності підприємства в межах та порядку, визначених установчими документами.

Перевіряючи зміст установчих документів, яким є Статут Підприємства «ЦСТРІ м. Києва» в редакції від 11.02.2002, що була чинною на час укладання спірних правочинів (том 1 а.с. 150-163, том 3 а.с. 49-60), судом встановлено таке.

Згідно з п. 1.1. Статуту Підприємство «ЦСТРІ м. Києва» засноване на власності КМВ ВГО «УСІ».

Згідно п. 5.2. Статуту Вищим органом управління Підприємства є Власник.

Згідно з п. 4.8. Статуту основні та обігові засоби Підприємства є власністю Власника та належать Підприємству на праві повного господарського відання.

Згідно п. 4.11 Статуту розпорядження підприємством належним йому майном та прийняттям окремих рішень з питань діяльності обмежується з боку Власника у випадках, передбачених цим Статутом, зокрема, у разі прийняття рішення про участь у якості засновника підприємств, а також, у разі прийняття рішення про заставу або безкоштовне відчуження майна Підприємства.

Господарський суд виходить з того, що ТОВ «Енергополіс» та його керівнику (власнику) ОСОБА_3 , що одночасно обіймав посаду директора філії Підприємства «ЦСТРІ м. Києва», знав (повинен знати) про обмеження повноважень цієї керівника особи, щодо укладання господарських договорів, результатом яких може бути безкоштовне відчуження майна Підприємства. Таким майном Підприємства є, зокрема, й майно філії Підприємства «ЦСТРІ м. Києва».

У справі, що розглядається, як це встановлено і в інших справах, щодо цих самих правочинів, між Підприємством «ЦСТРІ м. Києва» та ТОВ «Енергополіс» було укладено оспорені правочини, в результаті виконання яких Підприємством було відчужено на користь ТОВ «Енергополіс» частину свого майна, що становить 5295/10000 частки спального корпусу В, який має загальну площу 2399,3 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що в результаті спільної діяльності за оспорюваними договорами (правочинами) сторонами в результаті реконструкції будівлі спального корпусу санаторію було збільшено його площу з 1791,0 кв.м. до нової площі - 2399,3 кв.м., а всього збільшено об`єкт на 608,3 кв.м.

Збільшення площі об`єкту інвестування здійснено за рахунок надбудови до існуючої будівлі спального корпусу санаторію, про що пояснив в судовому засіданні представник відповідача Шаблатович А.М., зазначивши, що в інші об`єкти інвестування не здійснювалося.

Під час розгляду справи по суті на вимогу господарського суду Відповідач ТОВ «Енергополіс» та його представники Шаблатович А.М., Рибченко О. Г. не надали до справи проєктно-кошторисної документації щодо реконструкції спального корпусу, для його дослідження як основного документу, що визначав предмет реконструкції. Як ними зазначено в судових засіданнях, проєкта реконструкції на даний час не збереглося, його наявність у інших осіб встановити не виявилося можливим.

Також представники Відповідача-1 не змогли пояснити суду значення записів призначення платежів, які ним здійснювалися з формулюванням «на виконання інвестиційних програм», згідно з інвестиційним договором №0601/1 від 01.06.03. Такого документа як «Інвестиційна програма» до справи не надано.

Позивач КМВ ВГО «УСІ» також не надав до справи проєктно-кошторисної документації реконструкції спального корпусу.

Як встановлено судом за змістом позовної заяви, та пояснень представників Позивача, справжньою метою звернення Позивачем з цим позовом є захист права власності позивача на майно, яке вибуло з його володіння і зареєстроване за відповідачем.

Позивач не згоден з втратою значної площі приміщень спального корпусу санаторію, що непропорційно вартості часток у загальній вартості спального корпусу та зроблених Відповідачем-1 інвестицій в реконструкцію спального корпусу санаторію. Такі самі мотиви спонукали Позивача і до участі у справі № 907/762/16, про що зазначалось Західним апеляційним господарським судом та Верховним Судом при аналізі обгрунтування заперечень КМВ ВГО «УСІ» проти позову ТОВ Енергополіс про визнання права власності на частку.

Судом встановлено, що в результаті спільної діяльності за оспорюваними договорами (правочинами) сторонами в результаті реконструкції будівлі спального корпусу санаторію було збільшено його площу з 1791,0 кв.м. до нової площі - 2399,3 кв.м., а всього збільшено об`єкт на 608,3 кв.м.

За змістом Інвестиційного договору № 7 від 07.05.2004 містяться положення, які передбачали відчуження на користь ТОВ «Енергополіс» частини об`єкта нерухомості - спального корпусу № 2 санаторію "Квітка Полонини", розташованого за адресою: Закарпатська область, Свалявський район, село Солочин, а саме:

- підпункт 3.1.5 пункту З.1.: ТОВ "Енергополіс" має право після закінчення інвестування отримати у власність частку загальної площі санаторію, пропорційну його частці в інвестуванні за цим договором,

- підпункти 4.3.1, 4.3.2, 4.3.3, 4.3.4 пункту 4.3.: Підприємство зобов`язалося після закінчення спорудження санаторію та здачі його в експлуатацію визначити частку ТОВ "Енергополіс" у реконструкції санаторію пропорційно загальним фактичним витратам на фінансування реконструкції; визначити загальну площу спальних кімнат (номерів для відпочинку), кімнат соціальної сфери обслуговування санаторію тощо, яка відповідає частці фінансування Інвестора у загальному обсязі інвестування; передати у власність ТОВ "Енергополіс" ці площі протягом 30 днів із дати введення санаторію в експлуатацію; надати Інвестору усі необхідні документи на ці площі, а також сприяти йому в оформленні права власності на ці площі.

Судом встановлено, що при визначені розміру інвестицій у спільну діяльність ТОВ "Енергополіс" враховано всі перераховані ним грошові кошти за їх номінальною вартістю. Втім, для визначення вартості частки іншого учасника спільної діяльності за основу взято, як стверджував представник Відповідача, балансову вартість лише будівлі спального корпусу, що була визначена станом на час придбання.

Так, у своїх поясненнях представник Відповідача пояснив, що оскільки спальний корпус санаторію територіально розташований у Закарпатті, з ціллю забезпечення здійснення його реконструкції він за актом приймання-передачі між ЦСТРІ та Закарпатською філією був переданий по територіальності із загального балансу ЦСТРІ на баланс Закарпатської філії ЦСТРІ на якому обліковувався до звільнення ОСОБА_3 з посади директора Закарпатської філії ЦСТРІ.

Стосовно вартості корпусу санаторію під час його придбання ЦСТРІ у об`єднання «ЗАКАРПАТКУРОРТ» у 2000 році, представник відповідача повідомив суд, що до оформлення договору купівлі-продажу даного спального корпусу був прийнятий на баланс ЦСТРІ за ринковою вартістю, що була визначена у договорі купівлі-продажу спального корпусу.

Представник Відповідача підтвердив, що сторонами інвестиційного договору будь-які методики оцінки часток для мети їх розподілу під час здійснення інвестиційної діяльності не були обумовлені, остаточно була визначена частка учасників відповідно до фактично внесених вкладів сторін у реконструкцію спального корпусу санаторію згідно до даних балансу ЦСТРІ. При цьому вартість користування земельною ділянкою, на якій розміщено спальний корпус санаторію не враховувалася при визначенні частки.

Суд погодився з доводами Позивача, які підтверджено в судовому засіданні поясненнями представника позивача ОСОБА_3 , що уклавши спірні інвестиційні угоди ОСОБА_3 та прийнявши спальний корпус санаторію на відокремлений баланс Закарпатської філії Підприємства ЦСТРІ, ОСОБА_3 діяв одночасно з одного боку як замовник реконструкції спального корпусу санаторію від імені Підприємства ЦСТРІ (директор Закарпатської філії підприємства «ЦСТРІ м. Києва» (до 03.02.14), а з іншого боку - як керівник іншої сторони договору директор (власник) ТОВ «Енергополіс», що вказує на заінтересованість ОСОБА_3 у збільшенні своєї частки для реалізації умов інвестиційних угод.

Отже, ОСОБА_3 мав реальну можливість без відома Підприємства «ЦСТРІ м. Києва», а також і власника майна Підприємства «ЦСТРІ м. Києва» - КМВ ВГО «УСІ» створювати документацію та вносити відповідні відомості у фінансові звіти, які не відображали реальних операцій з майном та фінансовими ресурсами, що відображалися у бухгалтерському обліку та фінансовій звітності Закарпатської філії підприємства «ЦСТРІ м. Києва».

В судовому засіданні при дослідженні фінансової звітності Закарпатської філії підприємства «ЦСТРІ м. Києва», що надана до справи представником позивача 24.01.2023 підтверджено твердження Позивача, що у фінансових звітах філії з 2006 по 2011 роки (том 5 а.с. 148-152) наявність довгострокових зобов`язань майнового характеру впродовж майже окремим рядком не зазначалася. Так само не зазначався у звітах факт надходження коштів на виконання інвестиційних зобов`язань.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні зазначив, що в бухгалтерському обліку Закарпатської філії підприємства «ЦСТРІ м. Києва» рух інвестиційних коштів відображався в рядку 600 внутрішні розрахунки, що він не вважає порушенням правил бухгалтерського обліку та звітності.

З пояснень представників Відповідача та представника Позивача щодо невідображення у фінансових звітах та балансах коштів, що вносилися на цілі реконструкції будівлі спального корпусу санаторію самим Підприємством «ЦСТРІ м. Києва», а також власником - КМВ ВГО «УСІ», оцінки змісту фінансових звітів та балансів за 2009-2011 роки, суд доходить переконання про велику вірогідність, що дані бухгалтерського обліку Закарпатської філії підприємства «ЦСТРІ м. Києва» не містять достовірних відомостей про реальну балансову вартість будівлі, яка використана як базова для розподілу часток.

Через ненадання сторонами на вимогу суду проєктно-кошторисної документації об`єкта інвестування, суд не зміг перевірити доводи сторін про об`єкт інвестування, яким очевидно були роботи з добудови до існуючої будівлі санаторію додаткового поверху, тобто площа спального корпусу, на яку було збільшено існуючий об`єкт нерухомості за проєктом реконструкції- 608,3 кв.м. Частину об`єкту нерухомості - спального корпусу № 2 санаторію "Квітка Полонини", розташованого за адресою: Закарпатська область, Свалявський район, село Солочин, але не отримати у власність частку загальної площі санаторію.

Судом встановлено, що в результаті спільної діяльності Позивач як власник майна Підприємства «ЦСТРІ м. Києва», за оспорюваними договорами (правочинами) втратив частину приміщень із загальної площі 1791,0 кв.м. після реконструкції та визнання в судовому порядку права власності на частку в будівлі санаторію залишилося у власності Позивача 1270,43кв.м.

Відповідач ТОВ «Енергополіс», прийнявши участь у інвестуванні добудови поверху будівлі у розмірі 608,3 кв.м., отримав у власність 1122,87кв.м. будівлі, що включає в себе і частку, будівництво якої він фінансував, і частку існуючої будівлі санаторію, до будівництва якої він не має жодного відношення, а належало Позивачеві опосередковано через Підприємство «ЦСТРІ м. Києва», власником (засновником) якого є КМВ ВГО «УСІ».

Суд доходить висновку, що суб`єктивне право Позивача є порушеним, ним правомірно подано позов про захист порушеного права, правопорушником якого є відповідач-1 ТОВ «Енергополіс» та відповідач-2 Підприємства «ЦСТРІ м. Києва».

В той же час, суд зазначає, що право позивача не підлягає судовому захисту через пропуск ним строків позовної давності.

Суд погоджується із запереченнями Відповідача-2, що строки позовної давності слід відраховувати, щонайменше з таких подій та дій посадових та службових осіб Позивача, які вказують на обізнаність керівництва КМВ ВГО «УСІ» у існуванні намірів відчужити частину об`єкту спального корпусу за інвестиційними договорами на користь ТОВ «Енергополіс», а саме:

1) з Реєстру присутніх членів Президії КМВ ВГО «УСІ» від 22.02.2013р. вбачається що членом президії УСІ є ОСОБА_7 (т.1, а/с 4);

2) з протоколу №1/2 загальних зборів засновників ТОВ «Центр «Квітка» від 22.02.2013р. вбачається, що станом на дату проведення даних загальних зборів посаду першого заступника директора УСІ займала ОСОБА_4 , а ОСОБА_7 є членом президії УСІ (т.1, а/с 75);

3) з Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що станом на 05.12.2013р. ОСОБА_4 та ОСОБА_7 є представниками УСІ (т.1, а/с 199-202);

4) з Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що станом на 27.05.2015р. ОСОБА_4 та ОСОБА_7 є підписантами УСІ, а саме: особами, що призначені до органу управління УСІ, уповноважені представляти УСІ у відносинах з третіми особами, особами, які без довіреності мали право вчиняти дії від імені УСІ, у тому числі підписувати договори (т.1, а/с 205-206);

5) з Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що станом на 07.01.2016р. ОСОБА_4 є керівником УСІ (т.1, а/с 210-212);

6) В протоколі № 1 засідання президії УСІ від 22.02.2013р. вбачається, що ОСОБА_7 є членом президії УСІ, а ОСОБА_4 є членом комісії з реорганізації ЦСТРІ (т.1, а/с 55-66);

7) з протоколу № 03 позачергових загальних зборів членів УСІ від 18.12.2020р. вбачається, що ОСОБА_4 була головою УСІ та була звільнена з даної посади з 18.12.2020р. (т.1, а/с 72-75).

Факт обізнаності виконавчого директора та члена президії УСІ Крикунова Ю.В. про існування між ЦСТРІ та ТОВ «Енергополіс» договірних відносин за оскаржуваними УСІ інвестиційними договорами підтверджується представленим суду Регламентом діяльності об`єднання «Прагматичний центр» (т.1, а/с 164-165), який підписаний ОСОБА_7 та гр-ном ОСОБА_8 .

Факт обізнаності керівника УСІ Мальованої В.А. щодо існування оскаржуваних УСІ інвестиційних договорів № 6 та № 7 вбачається з факту участі ОСОБА_4 у справі № 907/584/14 в якості представника як ЦСТРІ, так і представника ТОВ «Центр Квітка», що підтверджується наступними процесуальними документами:

Постановою Вищого господарського суду України від 22.12.2015р. у справі № 907/584/14, яка ухвалювалась за участю ОСОБА_4 , яка представляла інтереси ТОВ «Центр «Квітка» (ЄДРСР 54598114);

Поданою до Верховного Суду України та підписаною особисто ОСОБА_4 в якості представника ЦСТРІ заяви від 11.02.2016р. у справі № 907/584/14 про перегляд судових рішень господарських судів (том 1, а/с 226);

Поданих до Верховного Суду та підписаних особисто ОСОБА_4 в якості представника ТОВ «Центр «Квітка» додаткових пояснень від 11.03.2019р. у справі № 907/762/16.

Досліджені судом докази беззаперечно доводять факт обізнаності керівників УСІ щодо існування укладених інвестиційних договорів № 6 та № 7 та, як наслідок, доводять факт пропущення УСІ строку позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання даних договорів недійсними.

Наявність судових справ, де вирішувалися спори стосовно участі ТОВ «Енергополіс» у інвестуванні реконструкції спірного об`єкту, зокрема розгляд у Вищому господарському суді України, де в судовому засіданні 22.12.2015 у справі № 907/584/14 брала участь ОСОБА_4 як представник ТОВ «Центр «Квітка», водночас вона обіймала посаду першого заступника директора КМВ ВГО «УСІ». Суд виходить з того, що ще до надходження справи № 907/584/14 до Вищого господарського суду України, ця справа розглядалася в судах першої та апеляційної інстанції, отже на дату 22.12.2015 розгляду справи у ВГСУ, КМВ ВГО «УСІ» та його керівництво були обізнаними про предмет спору, а значить мали можливість надати інвестиційним правочинам ТОА «Енергополіс» відповідну правову оцінку та звернутися з позовом про визнання їх недійсними.

Однак, з 22.12.2015 КМВ ВГО «УСІ» не дбало про захист своїх інтересів, отже втратило право на судовий захист.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. ЄСПЛ зауважує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли б бути ущемлені у разі, якщо було б передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, пункт 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, пункт 51).

Суд відхиляє твердження Позивача про те, що строк позовної давності слід відліковувати від 17.12.2020, коли відбулося засідання Президії КМВ ВГО «УСІ», на якому Голова КМВ ВГО «УСІ» Мальована В.А. членів Президії про наявність спору по справі № 907/762/16 та про судові рішення, прийняті по цій справі, з мотивів, які наведено вище.

VI. Розподіл судових витрат.

Згідно платіжної квитанції № 301129563 від 24.12.2020 року позивачем при поданні позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 4204,00 грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 129 ГПК України у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 86, 129, 236, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

п о с т а н о в и в:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Судові витрати покласти на позивача.

Рішення Господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду згідно ст. 256 ГПК України подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного Господарського суду.

Повний текс рішення виготовлено та підписано 27.03.2023

Суддя П.Д. Пригуза