ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.03.2023 року м.Дніпро

Справа № 904/4140/22

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваль Л.А. (доповідач)

суддів: Кузнецова В.О., Чередка А.Є.

секретар судового засідання: Михайлова К.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 26.01.2023 (прийняту суддею Суховаровим А.В., повне судове рішення складено 31.01.2023) у справі № 904/4140/22

за заявою ОСОБА_1

про визнання неплатоспроможним

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст заявлених вимог.

ОСОБА_1 звернулась до Господарського суду Дніпропетровської області із заявою, за змістом якої просить суд прийняти до розгляду та відкрити провадження у справі про її неплатоспроможність в порядку, передбаченому положеннями Кодексу України з процедур банкрутства.

2. Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі та мотиви його прийняття.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 26.01.2023 у цій справі у відкриті провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 відмовлено.

Приймаючи вказане рішення суд першої інстанції виходив з тих обставин, що з поданих заявником доказів на підтвердження наявної заборгованості (конкретизований список кредиторів, довідка Українського бюро кредитних історій щодо боржника, копії кредитних договорів) не вбачається за можливе встановлення правомірності обрахування суми наявної у заявника перед кредиторами заборгованості зі сплати неустойки (штрафу, пені).

3. Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, ОСОБА_1 звернулась до Центрального апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 26.01.2023 у справі № 904/4140/22, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати, справу передати до суду першої інстанції для продовження розгляду.

4. Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає, що на стадії підготовчого засідання формально не перевіряються ознаки неплатоспроможності боржника, а оцінка реального стану платоспроможності боржника фактично надається судом за наслідком відкриття провадження у справі про неплатоспроможність, введення процедури реструктуризації боргів боржника, звернення кредиторів до суду з заявами про визнання грошових вимог до боржника, їх розгляду судом, розгляду звіту про результати перевірки декларації боржника, оцінки доказів наданих на підтвердження фінансово-майнового стану боржника.

Апелянт зазначає, що за змістом заяви про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність в якості підстави для відкриття провадження у справі є те, що боржник припинив погашення кредитів та здійснення інших планових платежів у розмірі більше 50 відсотків місячних платежів за кожним з кредитних та інших зобов`язань упродовж двох місяців, на підтвердження чого надано Конкретизований список кредиторів та документи, з яких вбачається розмір доходів боржника за останні роки; існують інші обставини, які підтверджують, що найближчим часом боржник не зможе виконати грошові зобов`язання чи здійснювати звичайні поточні платежі (загроза неплатоспроможності).

Із змісту поданої заяви, а також доданих до неї документів (Конкретизованого списку кредиторів та виписки по фінансовим зобов`язанням інформаційної системи "УБКІ") вбачається, що у заявника існують кредитні зобов`язання за кредитними договорами на інші споживчі цілі та договорами позики перед фінансовими установами, згідно з витягом УБКІ та договорами, які додані до заяви.

На думку скаржника, посилання суду на те, що обов`язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у сторін договору первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв`язок між фактом придбання послуги і подальшою господарською діяльністю (аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 05.07.2019 зі справи №910/4994/18) є необґрунтованими, з огляду на те, що взагалі не прийнятні до вказаного провадження.

Так, наявність боргу при ініціюванні справи про неплатоспроможність підтверджується доказами у відповідному обсязі, виходячи з правової природи правовідносин між боржником та кредитором.

Скаржник вказує, що боржником надано усі наявні договори, про неможливість надання інших документів повідомила суд.

Додатково також скаржник надав роздруківку кредитної історії із сайту Українського бюро кредитних історій про фінансові зобов`язання боржника. Зокрема, інформація, яка розміщена на веб-сайті є електронним доказом, а роздруківка такої інформації паперовою копією електронного доказу.

За доводами скаржника, звернення заявника до суду із заявою про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи на підставі наявних у нього документів із змісту яких вбачається наявність прострочених зобов`язань перед кредиторами є достатньою та самостійною підставою для відкриття провадження у справі про неплатоспроможність, а суд відповідно до положень КУзПБ наділений достатніми повноваженнями на визнання або відхилення відповідних грошових вимог кредиторів боржника на наступних стадіях провадження у справі, у разі заявлення таких у порядку, передбаченому цим Кодексом.

При цьому, апелянт зазначає, що із матеріалів справи вбачається, що боржник припинив погашення кредитів, а термін прострочення по кредитним договорам складає понад 90 днів.

На думку скаржника, матеріали заяви свідчать, що у боржника є невиконані, прострочені грошові зобов`язання, і боржник, припинив погашення кредитів у розмірі більше 50 відсотків місячних платежів за кожним з кредитних зобов`язань упродовж двох місяців; водночас у боржника відсутні доходи, які давали можливість здійснювати поточні платежі по кредитним договорам, а відтак, існує загроза неплатоспроможності боржника, що надає право звернутися до господарського суду з заявою про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність на підставі п. 2 та п. 4 ч. 2 ст. 115 КУзПБ.

5. Рух справи у суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 27.02.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 26.01.2023 у справі № 904/4140/22; розгляд апеляційної скарги призначено в судове засідання на 23.03.2023 о 14:00 год.

У судове засідання 23.03.2023 апелянт не з`явився, про дату та час проведення судового засідання повідомлений належним чином, про що свідчать матеріали справи.

Так, Ухвалу рекомендованим листом надіслано апелянту на адресу, зазначену ним у апеляційній скарзі.

Проте, поштове відправлення не було вручено під час доставки "інші причини".

Приписами частин 3, 7 ст. 120 ГПК України передбачено, що виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

З огляду на правильність адреси, на яку здійснено направлення копії ухвали суду, враховуючи термін зберігання поштової кореспонденції відділенням поштового зв`язку, колегія суддів дійшла висновку, що відповідно до приписів пункту 4 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України ухвала апеляційного господарського суду від 27.02.2023 вважається врученою скаржнику з дня проставлення у поштовому відділенні відмітки про невручення.

Також електронний текст ухвали було надіслано та доставлено апелянту в підсистемі Електронний суд.

Крім того, електронний текст ухвали апеляційного суду від 27.02.2023 опубліковано в Єдиному державному реєстрі судових рішень 28.02.2023.

У зв`язку з тим, що у судове засідання 23.03.2023 апелянт не з`явився, вступна та резолютивна частини постанови не проголошувались.

6. Встановлені судом обставини справи.

ОСОБА_1 звернулась до Господарського суду Дніпропетровської області із заявою, за змістом якої просить суд прийняти до розгляду та відкрити провадження у справі про її неплатоспроможність в порядку, передбаченому положеннями Кодексу України з процедур банкрутства.

Звертаючись із заявою про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність, ОСОБА_1 зазначила, що перебуває у скрутному матеріальному становищі, що унеможливлює погашення заборгованості за договорами позики перед фінансовими установами, а саме: ТОВ "ФК "ФОРЗА"; ТОВ "ВОЛЛЄТ"; АТ "КБ "ПРИВАТБАНК"; ТОВ "ФК "КРЕДІТПЛЮС"; ТОВ "ФІНАНСОВО-КРЕДИТНИЙ СУПЕРМАРКЕТ"; ТОВ "БІЗПОЗИКА"; ТОВ "ГЛОБАЛ КРЕДИТ"; ТОВ "СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР"; ТОВ "АГЕМА ФІНАНС"; ТОВ "УКР КРЕДИТ ФІНАНС"; ТОВ "АВЕНТУС УКРАЇНА"; ТОВ "КФ.ЮА"; ТОВ "МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА"; ТОВ "ФК "Є ГРОШІ КОМ"; ТОВ "ФК "ДІНЕРО"; ТОВ ДІДЖИ ФІНАНС; ТОВ "ФК "ПРОФІТ КАПІТАЛ"; АТ "УНІВЕРСАЛ БАНК"; ТОВ "СС ЛОУН"; ТОВ "МІСТЕР КЕШ"; ТОВ "НОВИЙ КОЛЕКТОР"; ТОВ "ІЗІ КРЕДИТ".

В обґрунтування поданої заяви ОСОБА_1 зазначила, що станом на сьогодні, згідно з даними УБКІ та особистими підрахунками розмір заборгованості перед банками та мікрофінансовими організаціями складає приблизно 340 112, 88 грн.

ОСОБА_1 зареєстрована та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки про склад сім`ї №012902 від 02.11.2022 з ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за фактичним місцем проживання: чоловік ОСОБА_2 ;

З ОСОБА_1 зареєстровані, однак не проживають за фактичним місцем проживання донька ОСОБА_3 та онука ОСОБА_4 .

Станом на день подання заяви відповідно до довідки №31/4-1242-184 від 09.11.2022, виданої Головним сервісним центром МВС регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Дніпропетровській області територіального сервісного центру №1249 у ОСОБА_1 відсутні транспортні засоби.

ОСОБА_1 зазначає, що не має в банківських установах депозитних рахунків; не має корпоративних прав.

У заяві ОСОБА_1 також вказано відомості про всі наявні рахунки відкриті в банках, їх реквізити, із зазначенням сум грошових коштів на таких рахунках.

Відповідно до автоматизованої системи виконавчих проваджень Токарева Наталія Миколаївна має три відкритих виконавчих провадження: №64593373 від 22.02.2021 на користь стягувача - товариства з обмеженою відповідальністю "Ізі Кредіт", №65424018 від 13.05.2021 на користь стягувача - товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінансова компанія "Онлайн фінанс", №66913479 від 22.09.2021 на користь стягувача - товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес позика".

7. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Згідно зі статтею 3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

21.10.2019 введено в дію Кодекс України з процедур банкрутства, згідно пункту 4 Розділу "Прикінцеві та перехідні положення" якого втратив чинність Закон про банкрутство.

Частиною першою статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства передбачено, що провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.

Із введенням в дію 21.10.2019 Кодексу України з процедур банкрутства запроваджено новий правовий інститут, який застосовується щодо врегулювання питання неплатоспроможності фізичної особи, у тому числі фізичної особи-підприємця, та є відмінним (наділеним особливостями) за метою і механізмом реалізації від інституту банкрутства юридичних осіб.

З пояснювальної записки до проекту Кодексу України з процедур банкрутства вбачається, що метою запровадження інституту неплатоспроможності фізичних осіб було визначено врегулювання відносин щодо відновлення платоспроможності боржників, які опинилися в скрутній фінансовій ситуації та потребують допомоги з боку держави.

Також у преамбулі Кодексу України з процедур банкрутства закріплено, що цей Кодекс встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника - юридичної особи або визнання його банкрутом з метою задоволення вимог кредиторів, а також відновлення платоспроможності фізичної особи.

За цим підходом, на відміну від банкрутства юридичних осіб, у назві та за змістом положень Книги четвертої Кодексу України з процедур банкрутства - "Відновлення платоспроможності фізичних осіб" законодавець з акцентував на пріоритеті реабілітаційної процедури щодо боржника, який залежно від власної волі та обставин справи може отримати звільнення від боргів за результатами судових процедур у справі про неплатоспроможність фізичних осіб.

Отже, застосовуючи ці норми, необхідно враховувати, що, на відміну від банкрутства юридичних осіб, задоволення вимог кредиторів як основна мета провадження про неплатоспроможність фізичних осіб Кодексу України з процедур банкрутства не встановлена.

З огляду на виключне право лише боржника- фізичної особи на ініціювання справи про свою неплатоспроможність (стаття 116 Кодексу України з процедур банкрутства), колегія суддів зауважує, що цим Кодексом запроваджено "добровільне банкрутство" боржника - фізичної особи, що є правом, яким боржник, у разі дотримання певних вимог, може скористатися задля реструктуризації боргів, їх часткового чи повного прощення (списання), за результатом чого отримати звільнення від боргів і відновити свою платоспроможність.

Така правова позиція відповідає висновкам Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду, викладеним у пунктах 44-51 постанови від 26.05.2022 у справі № 903/806/20.

Особливості застосування процедури банкрутства до боржника - фізичної особи передбачено Книгою четвертою "Відновлення платоспроможності фізичної особи" Кодексу України з процедур банкрутства.

Відповідно до статті 113 Кодексу України з процедур банкрутства провадження у справах про неплатоспроможність боржника - фізичної особи, фізичної особи - підприємця здійснюється в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб, з урахуванням особливостей, встановлених цією Книгою.

Підстави для відкриття провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи визначені частиною другою статті 115 Кодексу України з процедур банкрутства, за якою боржник має право звернутися до господарського суду із заявою про відкриття провадження у такій справі у разі, якщо:

1) розмір прострочених зобов`язань боржника перед кредитором (кредиторами) становить не менше 30 розмірів мінімальної заробітної плати;

2) боржник припинив погашення кредитів чи здійснення інших планових платежів у розмірі більше 50 відсотків місячних платежів за кожним з кредитних та інших зобов`язань упродовж двох місяців;

3) ухвалено постанову у виконавчому провадженні про відсутність у фізичної особи майна, на яке може бути звернено стягнення;

4) існують інші обставини, які підтверджують, що найближчим часом боржник не зможе виконати грошові зобов`язання чи здійснювати звичайні поточні платежі (загроза неплатоспроможності).

Порядок та наслідки відкриття провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи визначені статтями 119, 120 Кодексу України з процедур банкрутства.

Частиною першою статті 119 Кодексу України з процедур банкрутства регламентовано, що у підготовчому засіданні господарський суд розглядає подані документи, з`ясовує наявність підстав для відкриття провадження у справі про неплатоспроможність, а також вирішує інші питання, пов`язані з розглядом заяви.

Отже, завданням підготовчого засідання господарського суду у розгляді заяви про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи є перевірка підтвердження належними та допустимими доказами обставин, що вказані боржником як ознаки його неплатоспроможності чи її загрози.

Водночас при ініціюванні справи про неплатоспроможність фізичної особи наявність заборгованості чи можливість невиконання грошових зобов`язань найближчим часом має підтверджуватися доказами у відповідному обсязі, виходячи з правової природи правовідносин між боржником та кредитором/кредиторами. Такими доказами можуть бути, серед іншого, судові рішення, правочини, первинні бухгалтерські документи, які містять відомості про господарську операцію та підтверджують її здійснення (зокрема банківські виписки, платіжні доручення, видаткові накладні, довідки, листи, протоколи) та будь-які інші докази, що доводять факт невиконання боржником своїх зобов`язань, а у випадку загрози неплатоспроможності - потенційну можливість такого невиконання.

Наведеної правової позиції дотримується Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 08.11.2022 по справі № 909/937/21.

За наслідками підготовчого засідання господарський суд постановляє ухвалу про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність або про відмову у відкритті провадження у справі про неплатоспроможність (частина третя статті 119 Кодексу України з процедур банкрутства).

Як зазначено вище, у даному випадку заявником наведено підстави, передбачені ч.2 ст.115 Кодексу України з процедур банкрутства, для відкриття провадження у справі про неплатоспроможність та надано конкретизований список кредиторів, в якому самостійно визначено суми грошових вимог у розмірі 340 112, 88 грн.

Як встановлено судом першої інстанції, на підтвердження заявлених вимог, заявником долучено до матеріалів справи копію кредитного договору, укладеного між заявником та ТОВ "ФК "КРЕДІТПЛЮС" (а.с.83-85), ТОВ "ФІНАНСОВО-КРЕДИТНИЙ СУПЕРМАРКЕТ" (а.с.86-90), ТОВ "ІЗІ КРЕДИТ" (а.с.91-94), ТОВ "ЕКВІФІН УКРАЇНА" (а.с.95-112), ТОВ "СС ЛОУН" (а.с.113-130), за результатом дослідження яких вбачається за можливе встановити розмір поточної заборгованості заявника перед кредиторами у розмірі 93 263, 69 грн., в той час як інформація щодо розміру простроченої заборгованості заявника перед кредиторами відсутня, а копії решти кредитних договорів заявником не надано, як і доказів отримання кредитних коштів за вказаними договорами, що, в своєю чергу, унеможливлює здійснення їх аналізу для досягнення мети підготовчого засідання, а саме підтвердження наявності кредитних зобов`язань та простроченої заборгованості, що утворилась у заявника перед кредиторами внаслідок порушення останнім своїх зобов`язань, розмір якої, згідно тверджень заявника, становить суму 340 112, 88 грн.

Надана боржником виписка з кредитної історії, сформована в електронному вигляді ТОВ "Українське бюро кредитних історій" свідчить про те, що за ОСОБА_1 станом на 09.11.2022 обліковується: загальна поточна заборгованість в розмірі 322 072, 78 грн; загальна поточна прострочена заборгованість в розмірі 290 879, 86 грн.

Разом з тим, інформація, яка розміщена на веб-сайті є електронним доказом, а роздруківка такої інформації паперовою копією електронного доказу.

Відповідно до частин першої, другої статті 96 Господарського процесуального кодексу України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних й інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

Згідно вимог частини третьої статті 96 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

За змістом статті 3 Закону України "Про організацію формування та обігу кредитних історій" бюро кредитних історій - це юридична особа, виключною діяльністю якої є збір, зберігання, використання інформації, яка складає кредитну історію (надалі - бюро); ведення кредитної історії - це діяльність бюро із збирання, оброблення, зберігання, захисту, використання інформації, яка складає кредитну історію; "кредитна історія" - це сукупність інформації про юридичну або фізичну особу, що її ідентифікує, відомостей про виконання нею зобов`язань за кредитними правочинами, іншої відкритої інформації відповідно до Закону; користувач бюро - це юридична або фізична особа - суб`єкт господарської діяльності, яка укладає кредитні правочини та відповідно до договору надає та має право отримувати інформацію, що складає кредитну історію; кредитний звіт - це сукупність інформації про суб`єкта кредитної історії, яка є повним або частковим відображенням його кредитної історії; кредитний правочин - це правочин, за яким виникає, змінюється або припиняється зобов`язання фізичної або юридичної особи щодо сплати грошових коштів Користувачу протягом певного часу в майбутньому (в тому числі договір страхування або купівлі-продажу майна з відстроченням платежу).

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України "Про організацію формування та обігу кредитних історій" джерелами формування кредитних історій є відомості, що надаються Користувачем до Бюро за письмовою згодою суб`єкта кредитної історії відповідно до цього Закону; відомості державних реєстрів, інформація з інших баз даних публічного користування, відкритих для загального користування джерел за винятком відомостей (інформації), що становлять державну таємницю.

У статті 7 Закону України "Про організацію формування та обігу кредитних історій" визначено перелік інформації, що містить кредитна історія, а саме, - це, серед іншого, наступна інформація про грошове зобов`язання суб`єкта кредитної історії: відомості про кредитний правочин (номер і дата укладання правочину, сторони, вид правочину), суму зобов`язання за укладеним кредитним правочином, вид валюти зобов`язання, строк і порядок виконання кредитного правочину, відомості про розмір погашеної суми та остаточну суму зобов`язання за кредитним правочином, дату виникнення прострочення зобов`язання за кредитним правочином, його розмір та стадія погашення, відомості про припинення кредитного правочину та спосіб його припинення (у тому числі за згодою сторін, у судовому порядку, гарантом тощо), відомості про визнання кредитного правочину недійсним і підстави такого визнання.

У статті 11 Закону України "Про організацію формування та обігу кредитних історій" визначено підстави та порядок надання кредитного звіту, а саме: бюро надають інформацію з кредитних історій у формі кредитних звітів; кредитні звіти містять усю інформацію з кредитної історії, якщо інші обсяги інформації не передбачені Положенням бюро або договором (частина 1), бюро надають інформацію, яка складає кредитні історії, виключно користувачам та іншим бюро на підставах, передбачених цим Законом (частина 3), бюро надають кредитні звіти користувачам за їх запитами на паперовому або електронному носіях на умовах, передбачених цим Законом та договором (частина 4), кредитні звіти надаються користувачам без права передачі їх або інформації, що міститься в них, третім особам (частина 5).

Відповідно до статті 13 Закону України "Про організацію формування та обігу кредитних історій" суб`єкт кредитної історії має право ознайомитися з інформацією, що міститься у його кредитній історії, а саме: кредитним звітом та інформацією з реєстру запитів (частина 1); суб`єкт кредитної історії має право ознайомитися з інформацією, що передбачена частиною першою цієї статті, шляхом звернення до бюро у порядку, визначеному Положенням про бюро (частина 2); бюро зобов`язане надати суб`єкту кредитної історії інформацію протягом двох робочих днів з дня отримання від нього відповідного запиту (частина 4).

Разом з тим, норми Закону України "Про організацію формування та обігу кредитних історій" не містять положень щодо порядку формування, форми та обов`язкових реквізитів кредитного звіту, наявність яких надавала б можливість ідентифікувати особу, яка відповідальна за його формування та відповідність даних самій кредитній історії.

За загальним правилом оформлення документації в частині підтвердження відповідності інформації, яку містить певний (конкретний) документ, відомостям, на підставі яких такий документ складений, відповідним належним підтвердженням є підписання документа відповідальною посадовою особою.

Проте, роздруківка кредитної історії, яка надана боржником в підтвердження наявності договірних зобов`язань, не підписана ані письмово, ані електронним цифровим підписом відповідною посадовою особою Кредитного бюро, а тому не може вважатися доказом у справі, який би підтверджував наявність кредитних зобов`язань, як про те стверджує боржник.

З огляду на викладене, кредитна історія боржника, складена Українським бюро кредитних історій, не може бути належним та допустимим доказом наявності грошових вимог в силу статті 77 Господарського процесуального кодексу України, оскільки обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до положень статті 116 Кодексу України з процедур банкрутства обов`язок подання документів, на підставі яких виникла заборгованість заявника, покладений на заявника.

Звертаючись до господарського суду із заявою про відкриття справи про неплатоспроможність фізична особа - боржник повинна розкрити повну та вичерпну інформацію про загальну суму заборгованості та строк виконання зобов`язань, а також документально підтвердити таку інформацію належними та допустимими доказами у розумінні вимог статті 76-77 Господарського процесуального кодексу України, що також передбачено пунктами 3, 14 частини третьої статті 116 Кодексу України з процедур банкрутства.

Окрім того, положення Кодексу України з процедур банкрутства визначають обов`язок боржника у своїй заяві про відкриття справи навести всі обставини неплатоспроможності та документально їх підтвердити.

Враховуючи те, що у цьому випадку заявник не довів наявності зазначеної ним підстави для відкриття провадження у справі про неплатоспроможність, суд першої інстанції в цьому випадку дійшов правильного висновку про відмову у відкритті провадження у справі про неплатоспроможність.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів зазначає, що скаржником не доведено відсутності у нього, чи неможливості отримання інших доказів (судові рішення, правочини, первинні бухгалтерські документи, які містять відомості про господарську операцію та підтверджують її здійснення (зокрема банківські виписки, платіжні доручення, видаткові накладні, довідки, листи, протоколи), інші належні докази) на підтвердження наявності у нього заборгованості, які б доводили факт невиконання ним своїх зобов`язань, а у випадку загрози неплатоспроможності - потенційну можливість такого невиконання.

Разом з тим, відмова у відкритті провадження у справі про неплатоспроможність в цьому випадку жодним чином не порушує права заявника, оскільки, як вірно зазначено судом першої інстанції, згідно частини сьомої статті 39 Кодексу України з процедур банкрутства відмова у відкритті провадження у справі про банкрутство не перешкоджає повторному зверненню до господарського суду із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство за наявності підстав, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи скаржника про те, що на стадії підготовчого засідання формально не перевіряються ознаки неплатоспроможності боржника.

Так, за приписами частини третьої ст.119 Кодексу України з процедур банкрутство встановлено, що за наслідками підготовчого засідання господарський суд постановляє ухвалу про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність або про відмову у відкритті провадження у справі про неплатоспроможність.

З урахуванням положень частини третьої статті 13, статей 74, 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, розглядаючи заяву боржника у підготовчому засіданні, місцевий суд повинен перевірити відповідність поданої заяви вимогам до її форми та змісту відповідно до статті 116 Кодексу України з процедур банкрутства та з`ясувати на підставі поданих боржником доказів наявність підстав для відкриття провадження у справі про неплатоспроможність, визначених частиною другою статті 115 Кодексу України з процедур банкрутства (висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 29.07.2021 у справі №909/1028/20).

Частиною четвертою ст.119 Кодексу України з процедур банкрутства передбачено, що господарський суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі про неплатоспроможність, якщо: відсутні підстави для відкриття провадження у справі про неплатоспроможність; боржник виконав зобов`язання перед кредитором (кредиторами) у повному обсязі до підготовчого засідання суду; боржника притягнуто до адміністративної або кримінальної відповідальності за неправомірні дії, пов`язані з неплатоспроможністю; боржника визнано банкрутом протягом попередніх п`яти років.

Наведений у частині четвертій ст.119 Кодексу України з процедур банкрутства перелік підстав для відмови у відкритті провадження у справі про неплатоспроможність є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Тобто на наведеній стадії (підготовчого засідання у справі) судом надається оцінка відповідності поданої заяви боржника за формою та змістом ст.ст.115, 116 Кодексу України з процедур банкрутства та наявності підстав для відмови у відкритті провадження у справі про неплатоспроможність.

У даному випадку заявник, самостійно визначивши суми грошових зобов`язань за правочинами, не підтвердив належними та допустимим доказами наявність підстав для звернення із заявою про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновку Європейського Суду з прав людини у справі Проніна проти України (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції.

8. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За встановлених обставин справи, апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване судове рішення місцевого господарського суду зміні або скасуванню.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 269, 275, 276, 281-283 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 26.01.2023 у справі № 904/4140/22 залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 26.01.2023 у справі № 904/4140/22 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27.03.2023.

Головуючий суддя Л.А. Коваль

Суддя В.О. Кузнецов

Суддя А.Є. Чередко