ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" березня 2023 р. Справа№ 910/12361/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сотнікова С.В.

суддів: Полякова Б.М.

Гарник Л.Л.

за участю секретаря судового засідання Макухи О.А.,

розпорядника майна боржника арбітражного керуючого Гапіної Н.В.,

представника боржника адвоката Михайлової В.В.,

представника АТ "Міжнародний резервний банк" Гапона В.С.,

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Міжнародний резервний банк"

на ухвалу Господарського суду міста Києва

від 09.12.2022 (суддя Івченко А.М.)

у справі № 910/12361/22

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Трейдвей-22"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Метрополія" (код 32998698)

про банкрутство,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.12.2022 у справі № 910/12361/22 частково задоволено клопотання розпорядника майна боржника про забезпечення вимог кредиторів та вжито заходи забезпечення вимог кредиторів у справі про банкрутство ТОВ "Метрополія".

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, Акціонерне товариство "Міжнародний резервний банк" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 09.12.2022, в задоволенні клопотання розпорядника майна боржника відмовити, справу направити до суду першої інстанції для подальшого розгляду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.01.2023 відкрито апеляційне провадження у справі №910/12361/22, призначено розгляд справи на 28.02.2023.

Розпорядника майна боржника арбітражний керуючий Гапіна Н.В. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити скаргу без задоволення, а ухвалу Господарського суду міста Києва від 09.12.2022 без змін.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.02.2023 відкладено розгляд справи на 21.03.2023.

Колегія суддів, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників провадження, що брали участь при апеляційному розгляді справи, вважає, що скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Провадження у справах про банкрутство регулюється Кодексом України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ), Господарським процесуальним кодексом України (далі - ГПК України), іншими законодавчими актами України.

Згідно статті 40 КУзПБ господарський суд має право за клопотанням сторін або учасників справи чи за своєю ініціативою вжити заходів до забезпечення вимог кредиторів.

Господарський суд за клопотанням розпорядника майна, кредиторів або з власної ініціативи може заборонити боржнику вчиняти без згоди арбітражного керуючого правочини, а також зобов`язати боржника передати цінні папери, майно, інші цінності на зберігання третім особам, вчинити чи утриматися від вчинення певних дій або вжити інших заходів для збереження майна боржника (у тому числі шляхом позбавлення боржника права розпорядження його нерухомим майном або цінними паперами без згоди розпорядника майна або суду, який розглядає справу про банкрутство; накладення арешту на конкретне рухоме майно боржника), про що виноситься ухвала.

Заходи щодо забезпечення вимог кредиторів діють відповідно до дня введення процедури санації і призначення керуючого санацією або до прийняття постанови про визнання боржника банкрутом, відкриття ліквідаційної процедури і призначення ліквідатора, або до закриття провадження у справі.

Господарський суд має право скасувати або змінити заходи щодо забезпечення вимог кредиторів до настання зазначених обставин, про що постановляє ухвалу.

Отже, заходи щодо забезпечення вимог кредиторів згідно приписів статті 40 КУзПБ можуть бути вжиті на стадії розпорядження майном та діють відповідно до дня введення процедури санації і призначення керуючого санацією або до прийняття постанови про визнання боржника банкрутом, відкриття ліквідаційної процедури і призначення ліквідатора, або до закриття провадження у справі.

При цьому, положення ГПК України про забезпечення позову застосовуються у справі про банкрутство з урахуванням вимог ГПК України, що визначає особливості провадження у справі про банкрутство як окремої форми судового процесу.

З матеріалів справи вбачається, що у листопаді 2022 року заявник звернувся до Господарського суду міста Києва з заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство боржника Товариства з обмеженою відповідальністю "Метрополія", оскільки останнє має кредиторську заборгованість у сумі 9000000 грн і неспроможне її погасити, не інакше ніж через застосування до нього судових процедур, передбачених КУзПБ.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.12.2022 відкрито провадження у справі № 910/12361/22 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Метрополія", визнано розмір вимог ініціюючого кредитора в розмірі 9000000 грн, введено процедуру розпорядження майном, введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, розпорядником майна боржника призначено арбітражного керуючого Гапіну Наталію Вікторівну, зобов`язано розпорядника майна боржника у строк до 07.02.2023 організувати та провести інвентаризацію майна боржника; заборонено боржнику та власнику майна (органу уповноваженому управляти майном) боржника приймати рішення щодо ліквідації боржника, реорганізації боржника, а також відчужувати основні засоби та предмети застави, призначено попереднє засідання суду у справі на 25.01.2023.

08.12.2022 розпорядник майна боржника арбітражний керуючий Гапіна Н.В. звернулась до господарського суду із клопотанням про вжиття заходів до забезпечення вимог кредиторів, у якому просила:

а) заборони всім суб`єкти державної реєстрації прав, а також іншим особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, вчиняти будь-які реєстраційні та нотаріальні дії чи будь-які дії з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень щодо наступного нерухомого майна:

- торговельно-розважального комплексу (перший пусковий комплекс), загальною площею 48915,4 кв. м, що розташований за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, селищна рада Слобожанська, комплекс будівель та споруд, будинок 17,

- торговельно-розважального комплексу (другий пусковий комплекс), загальною площею 35528,4 кв. м, що розташований за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, селищна рада Слобожанська, комплекс будівель та споруд, будинок 17а;

- торговельно-розважального центру (третій пусковий комплекс), загальною площею 13104,0 кв. м, що розташований за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, селищна рада Слобожанська, комплекс будівель та споруд, будинок 17б;

б) заборони Державному підприємству "Національні інформаційні системи" (), органам Міністерства юстиції України, реєстраторам Державного реєстру обтяжень рухомого майна, а також іншим особам, уповноваженим на виконання функцій реєстраторів Державного реєстру обтяжень рухомого майна, вчиняти будь-які дії з державної реєстрації в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про виникнення, зміну, припинення обтяжень, а також звернення стягнення на предмет обтяження, щодо наступного рухомого майна:

- обладнання торговельно-розважального комплексу, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, селищна рада Слобожанська, комплекс будівель та споруд № 17,17А, 17Б, відповідно до умов Договору застави б/н від 28.04.2016, зі всіма наступними змінами та доповненнями, внесеними до такого договору, укладеного між ТОВ "Метрополія" та AT "Міжнародний резервний банк";

- заставою майнових прав на виручку за діючими договорами оренди, укладеними Позичальником (але не менше ніж 70% від загального обсягу орендних платежів) заставною вартістю не менше 7000000,00 гривень, відповідно до умов Договору застави № 61-В/13/47/КЛ-КБ-3-2 від 17.02.2014, зі всіма наступними змінами та доповненнями, внесеними до такого договору, укладеного між ТОВ "Метрополія" та AT "Міжнародний резервний банк";

- частки 100% статутного капіталу ТОВ "Метрополія", що належить Компанії з обмеженою відповідальністю "ЛІНГДЕЙТ ХОЛДІНГС ЛІМІТЕД" (LINGDATE HOLDINGS LIMITED), м. Нікосія, місцезнаходження: Агіоу Павлоу, 53, P.C. 1107, Нікосія, Кіпр, відповідно до умов Договору застави № 61-В/13/47/КЛ-КБ-3-1 від 04.12.2013, зі всіма наступними змінами та доповненнями, внесеними до такого договору, укладеного між AT "Міжнародний резервний банк" та Компанією з обмеженою відповідальністю "ЛІНГДЕЙТ ХОЛДІНГС ЛІМІТЕД" (LINGDATE HOLDINGS LIMITED).

Клопотання розпорядника майна боржника мотивоване тим, що з метою проведення інвентаризації майна боржника, аналізу його фінансово-господарської діяльності розпорядник майна отримав від боржника інформацію про майно, яке перебуває в заставі/іпотеці AT "Міжнародний резервний банк". На переконання розпорядника майна боржника, на підставі забезпечувальних договорів Банком можуть бути вчинені дії направлені на звернення стягнення на предмети іпотеки та застави, що призведе до втрати активів поза межами судових процедур банкрутства до проведення інвентаризації майна боржника.

Постановляючи оскаржувану ухвалу про часткове задоволення клопотання розпорядника майна, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості та дійшов висновку, що вжиття заходів забезпечення вимог кредиторів у визначений розпорядником майна спосіб жодним чином не порушує принципів змагальності і процесуальної рівності сторін, оскільки мета забезпечення позову це негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання рішення, а також перешкоджання завдання шкоди іншим кредиторам. При цьому, суд першої інстанції погодився з доводами розпорядника майна, що AT "Міжнародний резервний банк" можуть бути вчинені дії направлені на звернення стягнення на предмети іпотеки та застави, що призведе до втрати даних активів поза межами процедури банкрутства ТОВ "Метрополія" до проведення інвентаризації цього майна.

В основу доводів апеляційної скарги покладені висновки про порушення судом першої інстанції норм процесуального права та нез`ясування обставин, що мають значення для справи. Так, за доводами AT "Міжнародний резервний банк" (далі також Банк), суд першої інстанції не врахував обставин застосування до Банку процедури його ліквідації у відповідності із Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а відтак і неможливості застосування заходів забезпечення позову згідно з ч. 7 ст. 137 ГПК України щодо майна банку, який ліквідується. Також, суд першої інстанції порушив п. 7 ч. 2 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" щодо недопущення накладення нових обтяжень чи обмежень на майно (активи) банку.

У рішенні Конституційного Суду України від 16.06.2011 №5-рп/2011 у справі № 1-6/2011 зазначено, що судочинство охоплює, зокрема, інститут забезпечення позову, який сприяє виконанню рішень суду і гарантує можливість реалізації кожним конституційного права на судовий захист, встановленого статтею 55 Конституції України.

Відповідно до частини 1 статті 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Частиною 2 статті 136 ГПК України встановлено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

З метою захисту прав та інтересів кредиторів, а також збереження майнових активів боржника, господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вправі вжити заходів щодо забезпечення вимог кредиторів, передбачені загальними положеннями статті 137 ГПК України, а також інших заходів, застосування яких, за переконанням суду, є необхідним у конкретному випадку, з урахуванням спеціальних норм КУзПБ.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача (кредиторів та інших учасників у справі про банкрутство) від можливих недобросовісних дій із боку відповідача (боржника) чи інших учасників у справі про банкрутство з тим, щоб забезпечити позивачам (кредиторам у справі про банкрутство) реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь особи, яка звернулась з позовом (заявою у справі про банкрутство), в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача (боржника) або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача або особи, яка звернулась з відповідними вимогами у справі про банкрутство.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, господарський суд має оцінювати обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням наявності зв`язку між конкретним заходом щодо забезпечення позову і змістом позовних вимог та обставинами, на яких вони ґрунтуються, і доказами, які наведені на їх підтвердження, та положеннями законодавства, якими позивач обґрунтовує свої права, подаючи позов.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Відповідно до частини 1 статті 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується, зокрема, забороною відповідачу вчиняти певні дії, забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання, іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії. Обрані заходи до забезпечення позову не повинні мати наслідком повне припинення господарської діяльності суб`єкта господарювання, якщо така діяльність, у свою чергу, не призводитиме до погіршення стану належного відповідачеві майна чи зниження його вартості.

В той же час, частиною 7 статті 137 ГПК України не допускається забезпечення позову шляхом:

1) накладення арешту на майно (активи), у тому числі грошові кошти, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб або банку, віднесеного до категорії неплатоспроможних, або банку, що ліквідується відповідно до Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", яке належить або підлягає передачі чи сплаті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб або банку, віднесеному до категорії неплатоспроможних, банку, що ліквідується відповідно до Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", і знаходиться у нього чи інших осіб;

2) встановлення заборони або обов`язку Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, банку, віднесеному до категорії неплатоспроможних, банку, що ліквідується відповідно до Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", їх посадовим особам, іншим особам під час реалізації Фондом гарантування вкладів фізичних осіб майна (активів) банку, віднесеного до категорії неплатоспроможних, вчиняти певні дії або встановлення обов`язку для таких осіб утримуватися від вчинення певних дій;

3) зупинення дії рішень Кабінету Міністрів України про участь держави у виведенні неплатоспроможного банку з ринку, індивідуальних актів Міністерства фінансів України, прийнятих на виконання таких рішень Кабінету Міністрів України, індивідуальних актів Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, прийнятих у процесі виведення неплатоспроможного банку з ринку, а також встановлення для Кабінету Міністрів України, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, їх посадових та службових осіб заборони або обов`язку вчиняти певні дії, обов`язку утримуватися від вчинення певних дій, що випливають з таких рішень/актів.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, щодо боржника відкрито провадження у справі про банкрутство, яке перебуває на стадії розпорядження майном боржника, відповідно до ухвали Господарського суду міста Києва від 07.12.2022.

На праві власності боржнику належить нерухоме та рухоме майно, що розташоване за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, селищна рада Слобожанська, комплекс будівель та споруд №№ 17, 17а, 17б.

Вказане нерухоме майно, а також розміщене у ньому рухоме майно у вигляді обладнання перебуває у іпотеці та заставі AT "Міжнародний резервний банк" у відповідності до умов Іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іващенко Т.С. 04 листопада 2013 року за реєстровим номером 6095, Іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іващенко Т.С. 31 березня 2014 року за реєстровим номером 732, Договору застави б/н від 28.04.2016, які укладені між ТОВ "Метрополія" та AT "Міжнародний резервний банк".

За умовами вказаних забезпечувальних договорів, AT "Міжнародний резервний банк" як заставодержатель/іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет застави/іпотеки в разі порушення боржником умов кредитного договору, виконання зобов`язань за яким забезпечене вказаним майном боржника.

На переконання колегії суддів, звернення стягнення на належне боржнику майно поза межами судових процедур банкрутства призведе до зупинення діяльності боржника, суттєвого зменшення стану його активів і, як наслідок, перешкодить відновленню платоспроможності боржника під час судових процедур банкрутства (в разі застосування процедури санації) або позбавить інших кредиторів можливості задовольнити свої вимоги за рахунок майна боржника в ліквідаційній процедурі.

Колегія суддів зазначає, що сама по собі заборона вчиняти дії щодо майна боржника (в тому числі шляхом звернення стягнення на нього) жодним чином не позбавляє, не перешкоджає та не порушує права скаржника отримати задоволення своїх вимог за рахунок заставного майна, оскільки у відповідності до ч. 6 ст. 67 КУзПБ погашення вимог забезпечених кредиторів за рахунок майна банкрута, що є предметом забезпечення, здійснюються в порядку, передбаченому цим Кодексом, позачергово.

При цьому, колегія суддів вважає помилковими посилання Банку на порушення судом першої інстанції вимог ч. 7 ст. 137 ГПК України, оскільки вказаною нормою заборонено забезпечення позову шляхом накладення арешту, встановлення заборони під час реалізації саме майна банку, до якого застосовані процедури, передбачені Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". У даному випадку, вжиті судом заходи, спрямовані на забезпечення вимог кредиторів, стосуються майна, яке належить на праві власності боржнику, а не Банку, тобто обмеження встановлені ч. 7 ст. 137 ГПК України не діють.

Те ж саме стосується і доводів Банку про порушення судом першої інстанції п. 7 ч. 2 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" щодо недопущення накладення нових обтяжень чи обмежень на майно (активи) банку.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про обґрунтованість доводів розпорядника майна боржника арбітражного керуючого Гапіної Н.В. щодо необхідності вжиття заходів до забезпечення вимог кредиторів, оскільки є очевидною небезпека заподіяння шкоди правам та інтересам боржника та його кредиторам, захист яких може стати неможливим без вжиття вищезазначених заходів щодо забезпечення вимог кредиторів, та для відновлення цих прав необхідні будуть значні зусилля та витрати.

З огляду на викладене, доводи скаржника спростовуються вищевикладеним та змістом оскаржуваної ухвали суду першої інстанції.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України", "Рябих проти Росії", "Нєлюбін проти Росії"), повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Відповідно статті 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до діючого законодавства обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції про вжиття заходів до забезпечення вимог кредиторів таким вимогам закону відповідає.

Рішення суду має прийматися у цілковитій відповідності з нормами матеріального та процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних та допустимих доказів у конкретній справі.

Вказані вимоги судом першої інстанцій при винесенні оскаржуваної ухвали були дотримані.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про відповідність ухвали суду першої інстанції про вжиття заходів щодо забезпечення вимог кредиторів вимогам чинного законодавства, фактичним обставинам, матеріалам справи та необхідність залишення оскаржуваного судового рішення без змін.

Оскільки підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні, то судовий збір за її подачу покладається на скаржника.

Керуючись ст. 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Міжнародний резервний банк" залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 09.12.2022 у справі № 910/12361/22 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у строки, встановлені ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений та підписаний 28.03.2023.

Головуючий суддя С.В. Сотніков

Судді Б.М. Поляков

Л.Л. Гарник