РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.03.2023Справа № 910/4041/22

Господарський суд міста Києва у складі судді Щербакова С.О., за участю секретаря судового засідання Вершиніної Д.О., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство»

до Приватного акціонерного товариства «Київський річковий порт»

про стягнення 3 574 870, 94 грн.

Представники:

від позивача: Вишневська Г.В. (в режимі відеоконференції);

від відповідача: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Українське Дунайське пароплавство» (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Київський річковий порт» (далі-відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 1 075 790, 67 грн., з яких: 1 068 721, 31 грн - основного боргу, 7 069, 36 грн - 3 % річних, 47 129, 03 грн - пені, 54 780, 46 грн - інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором користування активами (майном) №348 СЭФ від 14.07.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.06.2022 позовну заяву Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» залишено без руху. Встановлено Приватному акціонерному товариству «Українське Дунайське пароплавство» строк для усунення недоліків позовної заяви.

20.06.2022 через відділ автоматизованого документообігу суду від Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» надійшло клопотання про усунення недоліків позовної заяви (надіслано засобами поштового зв`язку - 10.06.2022).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.06.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи здійснюється в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 28.07.2022.

29.06.2022 до суду також надійшла заява Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції (надіслане на електронну пошту суду).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.07.2022 заяву Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції - повернуто заявнику без розгляду.

08.07.2022 до суду надійшла заява Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції (надіслане на електронну пошту суду).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.07.2022 заяву Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції - повернуто заявнику без розгляду.

18.07.2022 через відділ автоматизованого документообігу суду від Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, в якій позивач зазначає, що ним не було виставлено на оплату відповідачу рахунки від 31.03.2022 № 30239/22 на суму 727 310, 59 грн, від 30.04.2022 № 30443/22 на суму 662 837, 04 грн та від 30.05.2022 № 30546/22 на суму 703 149, 21 грн, які всупереч умов діючого договору №348 СЭФ від 14.07.2021 не були сплачені відповідачем, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 3 574 870, 94 грн., з яких: 3 162 018, 15 грн - основного боргу, 19 582, 26 грн - 3 % річних, 211 697, 23 грн - пені, 181 573, 30 грн - інфляційних втрат.

22.07.2022 до суду надійшла заява Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції (надіслана на електронну пошту суду), в якій позивач просить суд провести судове засідання, призначене на 28.07.2022 в режимі відеоконференції в програмі «Easycon».

26.07.2022 через відділ автоматизованого документообігу суду відповідач подав заяву про відкладення судового засідання, в якій у зв`язку з воєнними діями на території України та знаходження представників відповідача за межами території м. Києва, просить суд відкласти розгляд даної справи на іншу дату, з метою пошуку представника для участі у розгляді даної справи.

28.07.2022 до суду надійшло клопотання позивача про відкладення розгляду справи (надіслане на електронну пошту суду, без ецп).

Дослідивши клопотання позивача про відкладення розгляду справи, суд не прийняв його до розгляду (мотиви викладені в ухвалі суду від 29.08.2022).

У судовому засіданні 28.07.2022 суд на місці ухвалив відкласти підготовче засідання на 25.08.2022.

24.08.2022 через відділ автоматизованого документообігу суду позивач подав заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Судове засідання призначене на 25.08.2022 не відбулося у зв`язку із перебуванням судді Щербакова С.О. у відпустці.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.08.2022 призначено підготовче судове засідання на 22.09.2022.

14.09.2022 через відділ автоматизованого документообігу суду позивач подав заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

У судовому засіданні 22.09.2022, розглянувши подану позивачем заяву про збільшення розміру позовних вимог, суд відзначає наступне.

Частиною 2 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження;

Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

Враховуючи наведене, суд визнає подану заяву такою, що відповідає вимогам ст. 46 ГПК України у зв`язку з чим приймає її до розгляду.

За таких обставин, суд розглядає справу, виходячи з нової ціни позову, а саме 3 574 870, 94 грн., яка складається із: заборгованості за договором користування активами (майном) №348 СЭФ від 14.07.2021 у розмірі 3 162 018, 15 грн, 3 % річних у сумі 19 582, 26 грн, пені у розмірі 211 697, 23 грн та інфляційних втрат у сумі 181 573, 30 грн.

У судовому засіданні 22.09.2022 суд на місці ухвалив відкласти підготовче засідання на 20.10.2022.

29.09.2022 через відділ автоматизованого документообігу суду відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що починаючи з 24.02.2022 в Україні діє правовий режим воєнного стану, зокрема на період воєнного стану було заборонено навігацію суден, що призвело до значних фінансових втрат для Київського річкового порту. Також, відповідач зазначає, що ТПП України 28.02.2022 було видано лист, яким засвідчено, що військова агресія рф проти України є форс-мажорною обставиною. Крім того, відповідач просить суд поновити строк для подання відзиву на позовну заяву.

17.10.2022 до суду надійшла заява позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

18.10.2022 через відділ автоматизованого документообігу суду позивач на виконання вимог суду надав нотаріально засвідчений переклад на українську мову договору користування активами (майном) №348 СЭФ від 14.07.2021 з додатками.

Також, 18.10.2022 позивач подав до суду заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Крім того, 18.10.2022 позивач подав до суду відповідь на відзив, в якій позивач повідомляє, що порушення відповідачем договірних зобов`язань відбулося ще до введення воєнного стану в Україні, а також зазначає, що відповідно до умов договору межами вантажоперевезень є внутрішні води України, що не обмежує експлуатацію суден, які були взяті відповідачем у користування, тільки в межах міста Києва.

У судовому засіданні 20.10.2022, розглянувши заявлене у відзиві клопотання відповідача про поновлення строку на подання відзиву на позовну заяву, враховуючи характер спірних правовідносин, необхідність дослідження всіх обставин справи, суд вважає за необхідне поновити Приватному акціонерному товариству «Київський річковий порт» строк подання відзиву на позовну заяву.

Також, у судовому засіданні 20.10.2022 суд на місці ухвалив відкласти підготовче засідання на 10.11.2022.

01.11.2022 позивач подав до суду заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.11.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Судове засідання у справі № 910/4041/22 призначено на 08.12.2022.

16.11.2022 через відділ автоматизованого документообігу суду відповідач подав додаткові пояснення, в яких вказує, що він не має доступу до орендованого майна, оскільки баржі перебувають у м. Запоріжжя, м. Дніпро та м. Херсон, що свідчить про об`єктивну неможливість використовувати передане в оренду майно, через обставини, за які орендар не відповідає.

08.12.2022 через відділ автоматизованого документообігу суду відповідач подав клопотання про залучення третьої особи, в якому просить суд повернутися до розгляду справи у підготовчому провадженні та залучити до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.

У судовому засіданні 08.12.2022 суд на місці ухвалив відкласти судове засідання на 19.01.2023.

12.12.2022 через відділ автоматизованого документообігу суду відповідач подав клопотання про залучення третьої особи, в якому просить суд повернутися до розгляду справи у підготовчому провадженні та залучити до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.

13.01.2023 позивач подав до суду заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

16.01.2023 позивач подав до суду заперечення на додаткові письмові пояснення відповідача, в яких зокрема зазначає, що судна знаходяться у фактичному користуванні ПрАТ «Київський річковий порт» та із користування не повернуті.

16.01.2023 через відділ автоматизованого документообігу суду відповідач подав клопотання про відкладення розгляду справи, втретє просить суд повернутися до розгляду справи у підготовчому провадженні, залучити до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів та відкласти розгляд справи у підготовчому провадженні.

У судовому засіданні 19.01.2023, розглянувши подані відповідачем клопотання про залучення третьої особи та повернення до розгляду справи у підготовчому провадження, суд відмовляє у їх задоволенні, оскільки відповідно до приписів ст. 50 Господарського процесуального кодексу України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження. Наразі підготовче провадження закрито та справа розглядається по суті, при цьому відповідач був обізнаний із розглядом даної справи та мав право та дійсну можливість подати відповідне клопотання про залучення третьої особи на стадії підготовчого провадження.

Також, у судовому засіданні 16.01.2023 оголошено перерву до 16.02.2023.

13.02.2023 через відділ автоматизованого документообігу суду відповідач подав клопотання про відкладення розгляду справи, в якому у зв`язку з перебування представника ПрАТ «Київський річковий порт» на добровільній самоізоляції просить суд відкласти розгляд даної справи на іншу дату.

У судовому засіданні 16.02.2023, розглянувши подане відповідачем клопотання про відкладення розгляду справи, суд відмовив у його задоволенні, оскільки юридична особа не обмежена колом осіб, які можуть представляти її інтереси в суді, а зазначені в клопотанні обставини не є підставою для його задоволення.

Також, у судовому засіданні 16.02.2023 суд на місці ухвалив відкласти судове засідання на 09.03.2023.

03.03.2023 позивач подав до суду заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

У цьому судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача у судове засідання не з`явися, 08.03.2023 до суду надійшло клопотання відповідача про ознайомлення з матеріалами справи та відкладення розгляду справи, в якому у зв`язку з перебуванням представника ПрАТ «Київський річковий порт» на лікарняному, просить суд відкласти розгляд даної справи на іншу дату.

Розглянувши клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, суд відзначає наступне.

Відповідно до приписів ст. 56 Господарського процесуального кодексу України, сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь в судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника. Юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Тож, юридична особа не обмежена колом осіб, які можуть представляти її інтереси в суді, а зазначені в клопотанні обставини не є підставою для його задоволення, тому суд відмовляє у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи. Крім того, суд зазначає, що з огляду на тривалий розгляд справи, відповідач мав достатньо часу для ознайомлення з матеріалами даної справи.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 09.03.2023 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представника позивача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

14.07.2021 між Приватним акціонерним товариством «Українське Дунайське пароплавство» (далі - управитель) та Приватним акціонерним товариством «Київський річковий порт» (далі - фрахтувальник) укладено договір користування активами (майном) №348 СЭФ, відповідно до якого управитель передав в користування фрахтувальнику наступні судна: Баржа BS-018, Баржа BS-014, Баржа BS-015, Баржа BS-017.

Відповідно до п. 2 частини ІІ договору, судно здається у користування та приймається фрахтувальником у порту або в місці вказаному в боксі 13, біля підготовленого причалу. Управитель зобов`язаний до здачі та під час здачі виявити належну турботу щодо корпусу, мезанізмів обладнання для роботи за цим договором.

Прийняття-передача судна здійснюється відповідно до актів, підписаних уповноваженими представниками сторін із зазначенням технічного стану судна на момент передачі. З дня підписання актів прийняття-передачі судна фрахтувальник приймає всі витрати на його утримання (п. 3 частини ІІ договору).

Цей договір набирає чинності з дати його підписання та діє до дати зазначеної у боксі 20 частини І (30.12.2025), а щодо взаєморозрахунків до повного виконання зобов`язань сторони (п. 4 частини ІІ договору).

Згідно п. 10 (а) частини ІІ договору, фрахтувальник оплачує управителю на умовах цього договору вартість за використання судна за календарний місяць, як зазначено у боксі 21, починаючи з дати підписання цього договору. Оплата за договором триває до дати, коли судно повертається фрахтувальником його управителю. Неповна доба вважається пропорційною за частину доби.

Будь-яка затримка у платежах дає право управителю на отримання інтересу згідно з боксом 22 - нарахування пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ на прострочену суму заборгованості (п. 10 (е) частини ІІ договору).

У додатку № 2 від 14.07.2021 до договору користування активами (майном) №348 СЭФ від 14.07.2021 сторонами наведено детальний опис суден, що передаються управителем фрахтувальнику.

22.07.2021 Приватним акціонерним товариством «Українське Дунайське пароплавство» та Приватним акціонерним товариством «Київський річковий порт» складено та підписано акт приймання-передачі активів барж, відповідно до якого ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» - управитель передало, а ПрАТ «Київський річковий порт» прийняло активи: баржі BS-014, BS-015, BS-017 та BS-018 в тимчасове платне користування.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору позивачем за користування баржами було виставлено відповідачу рахунки на оплату № 30019/22 від 31.01.2022 на суму 714 894, 00 грн з терміном оплати - 10.02.2022; № 30147/22 від 28.02.2022 на суму 668 721, 31 грн з терміном оплати - 10.03.2022; № 30239/22 від 31.03.2022 на суму 727 310, 59 грн з терміном оплати - 10.04.2022; № 30443/22 від 30.04.2022 на суму 662 837, 04 грн з терміном оплати - 10.05.2022; № 30546/22 від 31.05.2022 на суму 703 149, 21 грн з терміном оплати - 10.06.2022.

Проте, відповідач за користування баржами BS-014, BS-015, BS-017 та BS-018 переданими позивачем розрахувався частково на суму 314 894, 00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 676 від 07.02.2022, внаслідок чого за Приватним акціонерним товариством «Київський річковий порт» утворилась заборгованість у розмірі 3 162 018, 15 грн.

Отже, обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що відповідач неналежним чином виконує свої зобов`язання щодо оплати користуваннями суднами (баржами), зокрема, щодо погашення заборгованості, у зв`язку з чим просить суд стягнути з відповідача борг у сумі 3 162 018, 15 грн.

Крім того, за несвоєчасне виконання відповідачем своїх зобов`язань, позивач просить суд стягнути з відповідача 19 582, 26 грн - 3 % річних за період з 11.02.2022 по 11.07.2022, 211 697, 23 грн - пені за період з 11.02.2022 по 11.07.2022 та 181 573, 30 грн - інфляційні втрати за період лютий 2022 - травень 2022.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами договору користування активами (майном) №348 СЭФ від 14.07.2021, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він є договором оренди.

Згідно частини першої статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Так, згідно зі ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

У відповідності до ст. 760 Цивільного кодексу України, предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму. Предметом договору найму можуть бути майнові права.

У відповідності до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Згідно ст. 283 Господарського кодексу України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Частинами 1, 4 ст. 286 Господарського кодексу України визначено що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено, що на виконання умов договору користування активами (майном) №348 СЭФ від 14.07.2021 ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» - управитель передало, а ПрАТ «Київський річковий порт» прийняло активи: баржі BS-014, BS-015, BS-017 та BS-018 в тимчасове платне користування, про що між сторонами складено та підписано акт приймання-передачі активів барж від 22.07.2021.

Відповідно до додатку № 1 від 14.07.2021 до договору користування активами (майном) №348 СЭФ від 14.07.2021, плата за користування суднами становить еквівалент 150 Євро (без урахування ПДВ - 20%) у національній валюті України за добу (не повна доба рахується як повна) з дати підписання цього договору за кожне судно передане в користування за цим договором. Управитель виставляє рахунок у національній валюті України із застосуванням офіційного курсу Євро, який визначається відповідно до передбаченого законодавством України порядку встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют, опублікованого на сайті НБУ на дату виставлення рахунку (п.1.1. додатку № 1 до договору).

Управитель виставляє рахунок до 5 (п?ятого) числа місяця, який слідує за попереднім (звітним) місяцем користування судном (п. 1.2. додатку № 1 до договору).

Плата за користування судном сплачується щомісячно до 10 (десятого) числа місяця, який слідує за попереднім (звітним) місяцем користування судном (п. 1.3. додатку № 1 до договору).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем згідно умов договору за користування баржами (суднами) було виставлено відповідачу рахунки на оплату № 30019/22 від 31.01.2022 на суму 714 894, 00 грн з терміном оплати - 10.02.2022; № 30147/22 від 28.02.2022 на суму 668 721, 31 грн з терміном оплати - 10.03.2022; № 30239/22 від 31.03.2022 на суму 727 310, 59 грн з терміном оплати - 10.04.2022; № 30443/22 від 30.04.2022 на суму 662 837, 04 грн з терміном оплати - 10.05.2022; № 30546/22 від 31.05.2022 на суму 703 149, 21 грн з терміном оплати - 10.06.2022.

Однак, відповідач за користування баржами BS-014, BS-015, BS-017 та BS-018 переданими позивачем розрахувався частково на суму 314 894, 00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 676 від 07.02.2022, тобто здійснив часткову оплату по рахунку № 30019/22 від 31.01.2022 на суму 714 894, 00 грн., внаслідок чого за Приватним акціонерним товариством «Київський річковий порт» утворилась заборгованість у розмірі 3 162 018, 15 грн.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідач зазначає, що на період воєнного стану було заборонено навігацію суден, що призвело до значних фінансових втрат для Київського річкового порту. Відповідач також вказує, що звертався до позивача з листом від 20.04.2022 року №20/04-2, яким повідомляв про форс-мажорні обставини та призупинення ведення господарської діяльності у зв?язку із введенням воєнного стану в Україні.

Крім того, відповідач зазначає, що місцеперебуванням переданих барж станом на початок повномасштабної війни (24.02.2022) є:

- BS-018 - місто Запоріжжя, вул. Гліссерна, 14, Запорізький суднобудівний-судноремонтний завод;

- BS-014 - місто Дніпро, пл. Десантників, 1, Річковий вокзал;

- BS-015 - місто Херсон, Херсонський морський порт, затон № 1;

- BS-017 - місто Херсон, Херсонський морський порт, затон №1

Оскільки відповідно до Наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 року № 75 «Про затвердження Переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведения воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 23 серпня 2022 роки» Херсонська міська територіальна громада Херсонської області та Запорізька міська територіальна громада Запорізького району Запорізької області віднесено до територій, які перебувають в тимчасовій окупації, відповідач вказує, що не мав і не має доступу до орендованого майна, що підтверджує, на його думку, об`єктивну неможливість використовувати передане в оренду майно через обставини, за які орендар не відповідає.

Суд відхиляє вказані твердження відповідача, як підставу для звільнення від виконання своїх зобов`язань за договором, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини 1 статті 263 Цивільного кодексу України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

За змістом частини другої статті 218 Господарського кодексу України підставою для звільнення від відповідальності є тільки непереборна сила, що одночасно має ознаки надзвичайності та невідворотності.

Так, частина друга статті 218 Господарського кодексу України передбачає, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання згідно зі статтями 617 ЦК України, 218 ГК України особа, яка порушила зобов`язання, повинна довести: 1) наявність обставин непереборної сили; 2) їх надзвичайний характер; 3) неможливість попередити за даних умов завдання шкоди; 4) причинний зв`язок між цими обставинами і понесеними збитками (постанова Верховного Суду України від 10 червня 2015 року у справі № 904/6463/14 (3-216гс15)).

Ознаками форс-мажорних обставин є наступні елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності.

Форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом.

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.08.2022 у справі №908/2287/17, зазначив, що сертифікат видається торгово-промисловою палатою за зверненням однієї зі сторін спірних правовідносин (сторін договору), яка (сторона) оплачує (за винятком суб`єктів малого підприємництва) послуги торгово-промислової палати. Водночас інша сторона спірних правовідносин (договору) позбавлена можливості надати свої доводи і вплинути на висновки торгово-промислової палати (пункт 75).

Таке засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) може вважатися достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин для сторін договору, якщо вони про це домовилися, але не пов`язує суд у випадку виникнення спору між сторонами щодо правової кваліфікації певних обставин як форс-мажорних (пункт 76).

Сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами (подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 926/2343/16, від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18 та від 25.11.2021 у справі № 905/55/21). Адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу (пункт 77).

Таких саме висновків дотримуються колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 16.07.2019 у справі №917/1053/18 та у постанові від 09.11.2021 у справі №913/20/21.

Отже, для звільнення від відповідальності внаслідок настання форс-мажорних обставин (обставинами непереборної сили) відповідач зобов`язаний надати не лише сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а й довести, що такі обставини об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору, зокрема, підтвердити нездійснення господарської діяльності у спірний період.

Відповідно до ч. 4 ст. 219 ГК України сторони зобов`язання можуть передбачити певні обставини, які через надзвичайний характер цих обставин є підставою для звільнення їх від господарської відповідальності у випадку порушення зобов`язання через дані обставини, а також порядок засвідчення факту виникнення таких обставин.

Суд зазначає, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (стаття 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»).

Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України №2102-IX від 24.02.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався.

Господарський суд наголошує, що форс-мажор (у даному випадку військова агресія проти України) повинен бути у причинному зв`язку з негативними наслідками для підприємницької діяльності.

Сторона, яка посилається на вищезгадані обставини, повинна довести, що саме введення воєнного стану призвело до унеможливлення виконання конкретних зобов`язань за договором.

Так, відповідно до частини 1 статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю.

Наразі Торгово-промислова палата України ухвалила рішення спростити процедуру засвідчення форс-мажорних обставин та з метою позбавлення обов`язкового звернення до ТПП України та уповноважених нею регіональних ТПП і підготовки пакету документів у період дії воєнного стану, на сайті Торгово-промислової палати України розміщено загальний офіційний лист щодо засвідчення форс-мажорних обставин.

Зокрема, листом від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1, що розміщений в мережі Інтернет, та адресований «Всім кого це стосується», Торгово-промислова палата України на підставі ст. ст. 14, 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» від 02.12.1997 №671/97-ВР, Статуту ТПП України, цим засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Враховуючи це, ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Разом з цим, незважаючи на те, що такий загальний офіційний лист щодо засвідчення форс-мажорних обставин стосується невизначеного кола осіб, це не означає, що такий лист звільняє від цивільно-правової відповідальності сторону договору. Зокрема, у будь-якому разі стороні необхідно буде довести, що зобов`язання невиконане саме у зв`язку з воєнними діями.

13.05.2022 ТПП України опублікувала на своєму сайті пояснення, що в період дії воєнного стану у разі порушення зобов`язань згаданий вище лист від 28.02.2022 можна роздрукувати із сайту ТПП України та долучати до повідомлення про форс-мажорні обставини, які унеможливили виконання договірних зобов`язань у встановлений термін, для спроможності обґрунтованого перенесення строків виконання зобов`язань та вирішення спірних питань мирним шляхом. Також вказується, що у разі необхідності сторона, яка порушила свої зобов`язання в період дії форс-мажорних обставин, має право звертатися до ТПП України та уповноважених нею регіональних ТПП за отриманням відповідного Сертифіката про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), дотримуючись порядку, встановленого Регламентом ПП України від 18.12.2014, за кожним зобов`язанням окремо.

З огляду на це, загальний лист ТПП України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 щодо засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), зумовлених військовою агресією російської федерації проти України, не відповідає вимогам конкретизації впливу відповідної форс-мажорної обставини на конкретне зобов`язання (а доведення причинно-наслідкового зв`язку в такому випадку є обов`язковим).

Суд відзначає, що ключовою ознакою форс-мажору є причинно-наслідковий зв`язок між форс-мажорними обставинами та неможливістю виконати конкретне зобов`язання. Іншими словами, сама по собі військова агресія російської федерації проти України не може автоматично означати звільнення від виконання будь-ким в Україні будь-яких зобов`язань, незалежно від того, існує реальна можливість їх виконати чи ні.

Воєнний стан як обставина непереборної сили звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із ним обставин юридична чи фізична особа не може виконати ті чи інші зобов`язання.

Вищенаведене у сукупності дає підстави для висновку, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.

Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 30.05.2022 у справі №922/2475/21.

Тож, доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Суд зазначає, що у даному випадку відповідачем жодним чином не доведено факт неможливості використання барж, як і не зазначено яким саме чином введення воєнного стану в Україні вплинуло на його господарську діяльність та на виконання взятих на себе зобов`язань за договором. Посилання на військову агресію та введення воєнного стану на території України не може бути автоматичною підставою для звільнення від виконання зобов`язань за договором.

Так, у відзиві на позовну заяву, відповідач посилається на Розпорядження виконавчого органу Київської міської ради Департаменту муніципальної безпеки від 15.09.2022 № 079-3234 та витяг з Протоколу Ради оборони міста Києва № 12 від 01.06.2022.

Проте, вказані документи встановлюють заборону судноплавства щодо навігації для маломірних суден на водних об`єктах у межах міста Києва та датовані червнем та вереснем місяцем 2022, в той час як період стягнення плати за користування баржами у даній справі є січень - травень 2022 року.

При цьому, як вбачається з додатків до укладеного між сторонами договору, а саме додатку № 2 від 14.07.2021 в якому наведені технічні характеристки суден, баржі, які були передані у користування відповідачу не є маломірними суднами.

Крім того, згідно п. 19 укладеного між сторонами договору (частина ІІ), межами вантажоперевезень є внутрішні води України, що відповідно не обмежує експлуатацію суден, які були взяті відповідачем у користування, тільки у межах міста Київа.

При цьому, довідка відповідача по видам діяльності № 28/09/2022 від 28.09.2022 за період січень-березень 2022 року не надає повноти даних про фінансовий стан відповідача, та не може бути підставою для звільнення його від виконання зобов`язань за договором користування активами (майном) №348 СЭФ від 14.07.2021.

Також, відповідач у своїх додаткових поясненнях посилається на лист № 01-29/69, який датовано 14.02.2022, тобто до дати введення воєнного стану в Україні. При цьому, у вказаному листі відповідач фактично повідомляє позивача про місцезнаходження барж та зазначає, що баржі знаходяться під наглядом та охороною.

В той же час, у своїх листах від 20.04.2022 № 20/04-2 та від 20.06.2022 № 01-29/119 відповідач вказує, що у зв`язку з введенням воєнного стану в Україні, підприємство відповідача не веде жодної господарської діяльності, а також вказує, що не має можливості забезпечити збереження та охорону суден.

В свою чергу, на вказаний лист відповідача, позивачем було надано відповідь листом від 29.08.2022 №ЧМ-632, в якому позивач враховуючи заяву Приватного акціонерного товариства «Київський річковий порт» про неможливість забезпечення збереження та охорони суден, вимагав повернути баржі BS-014, BS-015, BS-017 та BS-018 в справному стані в Київському річковому порті та у випадку не повернення барж BS-014, BS-015, BS-017 та BS-018 позивач вимагав відповідача відшкодувати йому повну вартість барж BS-014, BS-015, BS-017 та BS-018.

Проте, в матеріалах справи відсутні докази повернення відповідачем барж позивачу.

Суд зазначає, що згідно п. 4 частини II Договору "Строк дії договору" сторони погодили, що у період дії договору Фрахтувальник має право в односторонньому порядку виводити судно із експлуатації, повідомивши про це Управителя шляхом подання нотису за 7 (сім) робочих днів. Фрахтувальник зобов?язаний забезпечити безпечний порт, схоронність та технічний контроль за судном в позаексплуатаційний період. Збереження та технічний контроль контролюються управителем в позаексплуатаційний період за кошти рахтувальника та на оплату за договором не впливає.

При цьому, відповідно до п. 21 частини ІІ договору "Військове застереження", зокрема у разі початку війни (незалежно від того, чи була вона оголошена) договір можливо канцелювати, після чого Фрахтувальник зобов?язаний передати судно Управителю. У всіх випадках договірна плата продовжує виплачуватися згідно ст. 11, всі інші умови повинні застосовуватися до повернения судна.

Тобто, наразі баржі BS-014, BS-015, BS-017 та BS-018 знаходяться у фактичному користуванні відповідача, із користування не поверталися, що свідчить про наявність у відповідача обов`язку зі сплати коштів за користування такими баржами.

Таким чином, з огляду на викладене вище, суд зазначає, що відповідачем не надано доказів неможливості виконання ним свого зобов`язання зі сплати коштів за передані у користування баржі за укладеним договором №348 СЭФ від 14.07.2021 внаслідок настання форс-мажорних обставин, оскільки будь-які належні та допустимі докази, що свідчили б про повне зупинення та/або переривання господарської діяльності відповідача у зв`язку із веденням військового стану суду не надані, відтак останній позбавлений можливості посилатись на форс-мажорні обставини.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Згідно ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи викладене, оскільки відповідач не надав суду доказів належного виконання свого зобов`язання щодо оплати рахунків за користування баржами у повному обсязі, суд дійшов висновку, що відповідачем було порушено умови договору №348 СЭФ від 14.07.2021 та положення ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, а тому підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 3 162 018, 15 грн.

Крім того, за несвоєчасне виконання відповідачем своїх зобов`язань, позивач просить суд стягнути з відповідача 19 582, 26 грн - 3 % річних за період з 11.02.2022 по 11.07.2022, 211 697, 23 грн - пені за період з 11.02.2022 по 11.07.2022 та 181 573, 30 грн - інфляційні втрати за період лютий 2022 - травень 2022.

Відповідно до п. 10 (е) частини ІІ договору, будь-яка затримка у платежах дає право управителю на отримання інтересу згідно з боксом 22 - нарахування пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ на прострочену суму заборгованості.

Згідно ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

В силу положень ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Діючим господарським законодавством не передбачена можливість нарахування пені більше ніж за півроку і цей строк є присікальним.

При цьому, щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. (п.2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" №14 від 17.12.2013 року)

Оскільки положення договору не містять вказівки на встановлення іншого строку припинення нарахування пені, ніж встановленого в ст. 232 Господарського кодексу України, то нарахування штрафних санкцій припиняється зі сплином 6 місяців.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (п.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" №14 від 17.12.2013 року).

Відповідно до п.п. 3.1, 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань", інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Разом із тим, суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплату яких передбачено частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Крім того, необхідно враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України - стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у справі № 924/312/18 від 13.02.2019 р., у справі № 910/5625/18 від 24.04.2019 р., у справі №910/21564/16 від 10.07.2019 р.

Суд, перевіривши розрахунок пені, 3 % річних, як плати за користування чужими грошовими коштами та інфляційних втрат, встановив, що останні відповідають вимогам чинного законодавства, зокрема, проведені з урахуванням моменту виникнення прострочення виконання грошового зобов`язання та за відповідний період прострочення, а тому підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача 19 582, 26 грн - 3 % річних за період з 11.02.2022 по 11.07.2022, 211 697, 23 грн - пені за період з 11.02.2022 по 11.07.2022 та 181 573, 30 грн - інфляційні втрати за період лютий 2022 - травень 2022.

Тож, позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» - задовольнити.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Київський річковий порт» (вул. Верхній Вал, буд. 70, м. Київ, 04071, ідентифікаційний код - 03150071) на користь Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» (вул. Пароходна, буд. 28, м. Ізмаїл, Одеська область, 68600, ідентифікаційний код - 01125821) 3 162 018 (три мільйона сто шістдесят дві тисячі вісімнадцять) грн 15 коп. - заборгованості, 211 697 (двісті одинадцять тисяч шістсот дев`яносто сім) грн. 23 коп.- пені, 19 582 (дев`ятнадцять тисяч п`ятсот вісімдесят дві) грн. 26 коп. - 3 % річних, 181 573 (сто вісімдесят одну тисячу п`ятсот сімдесят три) грн. 30 коп. - інфляційних втрат та 53 623 (п`ятдесят три тисячі шістсот двадцять три) грн 06 коп. - судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду або через відповідний місцевий господарський суд.

Повний текст рішення складено: 20.03.2023.

Суддя Щербаков С.О.