ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2023 року

м. Київ

cправа № 916/2492/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Могил С.К. - головуючий (доповідач), Волковицька Н.О., Мачульський Г.М.,

за участю секретаря судового засідання Кравчук О.І.

та представників

позивача: не з`явились,

відповідача: Матвійчук В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ферко"

на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.02.2023

та рішення Господарського суду Одеської області від 05.10.2022

у справі № 916/2492/21

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково виробнича фірма "Семток"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ферко"

про стягнення 1 539 298 грн,

та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ферко"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково виробнича фірма "Семток"

про визнання недійсним договору,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково виробнича фірма "Семток" звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ферко", в якій просило суд стягнути з відповідача заборгованість за договором поставки №701/08 СГ від 01.08.2020 у загальному розмірі 1 539 298 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач неналежно виконав умови укладеного між сторонами договору поставки №701/08СГ від 01.08.2020 в частині повної та своєчасної оплати за отриманий товар.

В свою чергу, ТОВ "Ферко" 22.10.2021 подано до господарського суду зустрічний позов, в якому воно просило суд визнати недійсним договір поставки №701/08СГ від 01.08.2020, укладений між ТОВ "Науково виробнича фірма" "Семток" та ТОВ "Ферко".

Зустрічний позов обґрунтований посиланням на ст.ст. 203, 215, 216 ЦК України та мотивований тим, що оспорюваний договір не укладений, оскільки зі сторони ТОВ «Ферко» не підписувався відповідною уповноваженою особою, так як і не підписувались специфікація №1 від 16.08.2020, акт прийому передачі №3 від 03.09.2020 та видаткові накладні від 03.09.2020 №71, №72, №73, №74, а підписи на зазначених документах від імені покупця вчинені невідомою особою. ТОВ «Ферко» також вказує на ненадання ТОВ «НВФ «Семток» будь-яких доказів на підтвердження реальності здійснення поставки товару у розмірі, вказаному у акті приймання-передачі №3, зокрема документів на підтвердження переміщення товару на склади та його перевезення. Окрім цього, передбачений умовами договору №701/08СГ від 01.08.2020 товар не було відображено в активах ТОВ «Ферко», на підтвердження чого надано довідку від 11.10.2021, згідно якої, протягом 2020-2021р. відсутні зарахування будь-яких товарів на баланс ТОВ «Ферко» від постачальника ТОВ «НВФ «Семток».

Рішенням Господарського суду Одеської області від 05.10.2022 (суддя Мостепаненко Ю.І.), залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.02.2023 (колегія суддів у складі: Колоколов С.І. - головуючий, Принцевська Н.М., Савицький Я.Ф.), позов задоволено. Стягнуто з ТОВ "Ферко" на користь ТОВ "Науково виробнича фірма "Семток" 1 539 298 грн заборгованості. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Судами обох інстанцій встановлено, що 01.08.2020 між ТОВ "Науково виробнича фірма "Семток" (постачальник) та ТОВ «Ферко» (покупець) укладено договір поставки №701/08СГ, за умовами якого постачальник зобов`язався передати у встановлений договором термін товар у власність покупця, а покупець зобов`язався прийняти товар та оплатити його на умовах даного договору (п. 1.1. договору).

Згідно з п. 1.2 договору товаром, що поставляється за договором, є сільськогосподарська продукція та продукти її переробки, що підпадають під визначення груп І-24 УКТ ЗЕД (далі по тексту - «Товар»), яка визначається сторонами у специфікаціях, що є невід`ємними частинами цього договору.

Відповідно до п. 2.1. договору якість товару повинна відповідати ДСТУ з урахуванням обмежень показників, вказаних у відповідній специфікації, що є невід`ємною частиною цього договору.

Згідно з п. 2.2. договору остаточна кількість товару, яка визначається сторонами до розрахунку, є кількість товару, визначена в пункті (місці) поставки товару.

Відповідно до п. 3.1. договору поставка товару здійснюється однією або кількома партіями. Кількість товару в кожній партії та строк поставки партії товару вказується у відповідний специфікації, що є невід`ємною частиною цього договору.

Згідно з п. 3.2. договору, поставка товару за договором здійснюється на умовах та в пункті (місці), що вказані у відповідній специфікації, шо є невід`ємною частиною цього договору (надалі по тексту пункт поставки товару).

Відповідно до п. 3.3 договору при здійсненні поставки партії товару постачальник зобов`язаний надати покупцю оригінали наступних документів: видаткову накладну, податкову накладну в електронному вигляді згідно з вимогами ст. 201 ПК України (копію квитанції №1 про реєстрацію електронної податкової накладної в Єдиному Державному реєстрі податкових накладних, виписаної в порядку, передбаченому ПК України, з відповідним заповненням всіх обов`язкових реквізитів податкової накладної; акт приймання-передачі партії товару (у випадку передачі товару після видаткової накладної акт приймання-передачі партії товару передається в дату передачі товару).

На дату виникнення податкових зобов`язань (або підстав для їх коригування відповідно до Податкового кодексу України) постачальник складає податкову накладну (розрахунок коригування до податкової накладної) в електронній формі та реєструє в Єдиному реєстрі в установлені законодавством строки.

Згідно з п. 3.4. договору датою поставки партії товару вважається дата, зазначена у видаткових накладних на товар, підписаних уповноваженими представниками сторін. Право власності на товар переходить від постачальника до покупця в момент підписання представниками сторін видаткової накладної. Передача товару здійснюється на підставі акта приймання-передачі партії товару. Покупець вправі підписувати акти приймання-передачі до завершення строку, вказаного в п.3.5. договору. Право власності на товар може перейти до моменту передачі товару покупцю. Перехід ризиків випадкової загибелі або знищення, пошкодження, втрати майна відбувається в момент передачі товару постачальником покупцю.

Відповідно до п. 4.1. договору загальна вартість договору визначається шляхом підсумовування вартості товару, яка вказана у специфікаціях, що є невід`ємними частинами цього договору.

Згідно з п. 4.2. договору, ціна за одиницю товару, загальна вартість партії товару вказуються у відповідній специфікації, що є невід`ємною частиною цього договору.

Відповідно до п. 4.3. договору оплата кожної партії товару здійснюється згідно з видатковими накладними, що підтверджують поставку товару покупцю, протягом 180 календарних днів з моменту (дати) поставки товару шляхом сплати покупцем 80% вартості поставленої партії товару. 20% вартості поставленої партії товару покупець сплачує у строки, вказані в першому реченні п. 4.3. договору, за умови виконання постачальником обов`язку зі своєчасного та належного складання податкової накладної на суму поставленої партії товару, та, відповідно, наявності в Єдиному реєстрі податкових накладних факту реєстрації такої податкової накладної.

Згідно з п. 4.4. договору спосіб оплати товару покупцем: безготівковий розрахунок шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника. У призначенні платежу має бути вказаний цей договір.

Відповідно до п.п. 9.1., 9.2. договору цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2020, а в частині виконання сторонами взятих на себе грошових зобов`язань за договором до моменту їх повного виконання. Термін дії договору може бути продовжений за взаємною згодою сторін шляхом укладання додаткової угоди. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору.

Згідно зі специфікацією №1 від 16.08.2020 до договору поставки постачальник зобов`язався здійснити поставку товару: пшениця фуражна (4-го класу, українського походження); кількість товару 2500 т. +/- 10%; товар передається постачальником покупцю в пункті поставки на умовах зерновий склад ТОВ «Олімпекс Купе Інтернешнл» ОМТП (місце поставки); термін поставки: до 10.09.2020 включно; товар має відповідати вимогам ДСТУ 3768:2019; ціна за 1 тонну товару складає 6 780 грн в т.ч. з ПДВ; загальна орієнтовна вартість товару за цією специфікацією 16 925 000 грн, в т.ч. ПДВ 2 825 000 грн. +/- 10%.

Специфікація зі сторони покупця містить підпис директора та відтиск печатки ТОВ «Ферко», зі сторони постачальника директора Лисенко В.В. з відтиском печатки «ТОВ «НВФ «Семток».

В матеріалах справи також міститься акт приймання-передачі №3 до договору поставки №701/08СГ від 01.08.2020, складений 03.09.2020, яким сторони засвідчили, що постачальник передав, а покупець прийняв товар: пшениця фуражна в кількості 469 тонн, ціна без ПДВ за 1 тонну 5 650 грн, сума без ПДВ 2 649 850 грн, а всього з ПДВ 3 179 820 грн. Місце приймання-передачі товару Україна, зерновий склад ТОВ «Олімпекс Купе Інтернешнл» ОМТП.

Окрім цього, сторонами підписано видаткові накладні. Зокрема, згідно з видатковою накладною №71 від 03.09.2020 постачальник поставив, а покупець прийняв на підставі договору №701/08СГ від 01.08.2020 пшеницю фуражну в кількості 111,5 т на загальну суму з ПДВ 755 970 грн; відповідно до видаткової накладної №72 від 03.09.2020 - 111,5 т на загальну суму з ПДВ 755 970 грн; відповідно до видаткової накладної №73 від 03.09.2020 - 123 т на загальну суму з ПДВ 833 940 грн; відповідно до видаткової накладної №74 від 03.09.2020 - 123 т на загальну суму з ПДВ 833 940 грн.

В матеріалах справи також містяться складені ТОВ «НВФ «Семток», як постачальником, податкові накладні:

-№29 від 03.09.2020 на суму 755 970 грн з ПДВ з квитанцією про реєстрацію податкової накладної;

-№30 від 03.09.2020 на суму 755 970 грн з ПДВ з квитанцією про реєстрацію податкової накладної;

-№31 від 03.09.2020 на суму 833 940 грн з ПДВ з квитанцією про реєстрацію податкової накладної;

-№32 від 03.09.2020 на 833 940 грн з ПДВ з квитанцією про реєстрацію податкової накладної.

Згідно з платіжним дорученням №0036076 від 16.09.2020 ТОВ «Ферко» сплатило на користь ТОВ «НВФ «Семток» 300 000,00 грн з призначенням платежу: оплата за пшеницю за договором №701/08СГ від 01.08.2020, в т.ч. ПДВ 50 000,00 грн.

Відповідно до платіжного доручення №0036102 від 17.09.2020 ТОВ «Ферко» сплатило на користь ТОВ «НВФ «Семток» 700 000,00 грн з призначенням платежу: оплата за пшеницю за договором №701/08СГ від 01.08.2020, в т.ч. ПДВ 116 666,67 грн.

Згідно з платіжним дорученням №0036247 від 22.09.2020 ТОВ «Ферко» сплатило на користь ТОВ «НВФ «Семток» 352 726,00 грн з призначенням платежу: оплата за пшеницю за договором №701/08СГ від 01.08.2020р., в т.ч. ПДВ 58 787,67 грн.

Відповідно до платіжного доручення №0036422 від 29.09.2020 ТОВ «Ферко» сплатило на користь ТОВ «НВФ «Семток» 287 796,00 грн з призначенням платежу: оплата за пшеницю за договором №701/08СГ від 01.08.2020р., в т.ч. ПДВ 47 966,00 грн.

Разом з тим, залишок суми за поставлений обсяг пшениці в розмірі 1 539 298,00 грн в порушення вимог п. 4.3. договору поставки №701/08СГ від 01.08.2020 покупцем ТОВ «Ферко» сплачений не був, що стало підставою для звернення ТОВ «НВФ «Семток» до суду з позовом про стягнення заборгованості у вказаній частині.

В свою чергу, заперечуючи проти факту укладення договору між сторонами та його підписання зі сторони ТОВ «Ферко» директором, а також посилаючись на відсутність факту реальної поставки товару, ТОВ «Ферко» до матеріалів справи додано копію відповіді ТОВ «Олімпекс Купе Інтернешнл» за вих.№11/10-1 від 11.10.2021 на адвокатський запит №б/н від 05.10.2021, де останнє повідомило, що 03.09.2020 ТОВ «НВФ «Семток» в квоту ТОВ «Ферко» на адресу портового елеватора ТОВ «Олімпекс Купе Інтернешнл» будь-яких вантажів не поставляло.

Окрім цього, в матеріалах справи міститься складена директором ТОВ «Ферко» довідка від 11.10.2021, згідно з якою повідомляється, що протягом 2020-2021 років відсутні зарахування будь-яких товарів на баланс ТОВ «Ферко» від постачальника ТОВ «НВФ «Семток». Реальний рух активів не здійснювався, первинні документи по будь-яким операціям з ТОВ «НВФ «Семток» відсутні.

При цьому, з наданої ГУ ДПС в Одеській області на виконання ухвали суду від 18.11.2021 копії податкової декларації з податку на додану вартість ТОВ «Ферко» за вересень 2020 року вбачається відображення декларантом в поданій 19.10.2020 декларації операції з постачання товару від ТОВ «НВФ «Семток» на суму 2 649 850,00 грн без ПДВ та 529 970,00 грн ПДВ.

Разом з тим, з додатку №1 до податкової декларації з податку на додану вартість, складеної ТОВ «Ферко», вбачається здійснення останнім коригування сум податку на додану вартість від 04.02.2021 в частині скасування операції з ТОВ «НВФ «Семток» на суму 2 649 850,00 грн.

Вважаючи договір поставки №701/08СГ від 01.08.2020 недійсним, з огляду на відсутність реального волевиявлення ТОВ «Ферко» на його укладення та належність підпису в договорі, специфікації, акті приймання-передачі та видаткових накладних іншій особі, відмінній від директора підприємства, а також з огляду на відсутність будь-яких доказів щодо реального переміщення товару та здійснення поставки, ТОВ «Ферко» звернулось до суду з зустрічним позовом про визнання недійсним договору поставки №701/08СГ від 01.08.2020, укладеного між ТОВ «НВФ «Семток» та ТОВ «Ферко».

Задовольняючи первісний позов місцевий господарський суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з його доведеності та обґрунтованості. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову про визнання недійсним договору від 01.08.2020 господарський суд дійшов висновку про недоведеність доводів ТОВ «Ферко».

Не погоджуючись з постановою апеляційного та рішенням місцевого господарських судів, ТОВ «Ферко» звернулось до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким у первісному позові відмовити, а зустрічний - задовольнити.

В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на те, що судами порушено норми процесуального права - ст.ст. 74, 76, 79, 86, 236 ГПК України, а також неправильно застосовано норми матеріального права: ст.ст. 655, 664, 712 ЦК України, ст. 265 ГК України, ст.ст. 1, 3, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п.п. 2.1, 2,4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування вказаних норм у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду. Так:

- в матеріалах справи відсутні будь-які товарно-транспортні документи, які свідчать про факт перевезення товару на склад та прийняття таким складом зазначеного товару, а тому, на думку скаржника можна стверджувати про те, що господарської операції проведено не було;

- корегування податкового кредиту також спростовує дійсність фактичного виконання постачальником своїх зобов`язань за договором №701/08 від 01.08.2020 та наявність підстав вважати обставини, на які посилалось ТОВ «НВФ «Семток», доведеними. Подана податкова накладна є доказом дійсності правочину лише в сукупності з іншими доказами, які про таке свідчать. На даний момент показники податкового кредиту ТОВ «Ферко» скореговано, що є об`єктивним відображенням фактичних обставин справи. Відсутність сформованого податкового кредиту, тобто певного роду активу для товариства, також опосередковано свідчить про відсутність змін у майновому стані та нереальність господарської операції;

- суд першої інстанції не врахував доводи ТОВ «Ферко» про те, що позивач за первісним позовом звертався до Господарського суду Одеської області з вимогами про стягнення з ТОВ «Ферко» заборгованості за договором №701/08 від 01.08.2020 неодноразово. Поряд з даною справою також були подані позови у справах №916/1624/21 та №916/2293/21, при чому позовні вимоги у справі №916/1624/21 були оцінені ТОВ «НВФ «Семток» в 15 862 560,07 грн, що майже у десять разів перевищує розмір ціни позову у справі № 916/2492/21. Позовні заяви були повернуті, однак на думку апелянта така поведінка ТОВ «НВФ «Семток» обумовлена відсутністю у позовах істинного відображення дійсності та направлена на отримання неправомірної вигоди у протиправний спосіб, користуючись обставинами, що склались на шкоду інтересам скаржника;

- у межах даної справи була проведена судова почеркознавча експертиза, предметом якої стало дослідження належності підписів на первинних документах директору ТОВ «Ферко», згідно висновку експерта підтвердити або спростувати твердження товариства про вчинення підпису невідомою особою не вдалось. Однак, судом не було враховано, що експерт також не підтвердив і того факту, що підпис однозначно належить директору ТОВ «Ферко», хоча суд зробив саме такі висновки. Крім того, умовами ч.ч. 3,4 ст. 58-1 ГК України визначено, що наявність або відсутність відбитка печатки суб`єкта господарювання на документі не створює юридичних наслідків. Виготовлення, продаж та/або придбання печаток здійснюється без одержання будь-яких документів дозвільного характеру.

Скаржником вмотивовано подання касаційної скарги на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, а саме - судом апеляційної інстанції застосовано норми матеріального права без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: 1) від 04.11.2019 у справі № 905/49/15, від 29.11.2019 у справі № 914/2267/18, від 29.01.2020 у справі № 916/922/19, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18; 2) у постанові від 04.08.2022 у справі №922/19/21; 3) від 10.11.2020 у справі № 910/14900/19; 4) від 29.01.2021 у справі № 922/51/20; 5) у постанові від 16.03.2021 у справі № 580/2490/19.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.03.2023 (колегія суддів у складі: Могил С.К. - головуючий (доповідач), Волковицька Н.О., Случ О.В.) відкрито провадження за касаційною скаргою з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, призначено останню до розгляду у відкритому судовому засіданні на 28.03.2023 та надано строк на подання відзиву на касаційну скаргу до 22.03.2023.

До Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду не надходило відзиву на касаційну скаргу у встановлений в ухвалі від 06.03.2023 строк.

У зв`язку з відпусткою судді Случа О.В. 27.03.2023 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи, за результатами якого для розгляду касаційної скарги визначено колегію суддів у складі: Могил С.К. - головуючий (доповідач), Волковицька Н.О., Мачульський Г.М.

Переглянувши в касаційному порядку постанову апеляційного та рішення місцевого господарських судів, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень визначено застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Суд враховує, що судовими рішеннями в подібних правовідносинах є такі рішення, де подібними є (1) предмети спору, (2) підстави позову, (3) зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце (4) однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (аналогічна позиція викладена у постановах ВП ВС від 05.06.2018 у справі № 523/6003/14-ц, від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16, від 20.06.2018 у справі № 755/7957/16-ц, від 26.06.2018 у справі № 2/1712/783/2011, від 26.06.2018 у справі № 727/1256/16-ц, від 04.07.2018 у справі № 522/2732/16-ц).

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних судових рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи ((див. постанови Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16 (пункт 32); від 25.04.2018 у справі № 925/3/17 (пункт 38); від 16.05.2018 року у справі № 910/24257/16 (пункт 40); від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц (пункт 22); від 31.10.2018 у справі № 372/1988/15-ц (пункт 24); від 05.12.2018 у справах № 522/2202/15-ц (пункт 22) і № 522/2110/15-ц (пункт 22); від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц (пункт 22)).)

При цьому колегія суддів враховує позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження №14-16цс20), відповідно до якої у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Водночас колегія суддів зазначає, що слід виходити також з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на те, що суд апеляційної інстанції не врахував висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду: 1) від 04.11.2019 у справі № 905/49/15, від 29.11.2019 у справі № 914/2267/18, від 29.01.2020 у справі № 916/922/19, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18 (що визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, а у розгляді справ, у яких необхідно досліджувати обставини поставки товару, слід з`ясовувати, крім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару. Зокрема, обставини здійснення перевезення товару, поставленого за спірними видатковими накладними, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця, інші обставини, які будуть переконливо підтверджувати реальний рух активів, свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару та які давали б змогу встановити реальність здійснених господарських операцій); 2) у постанові від 04.08.2022 у справі №922/19/21 (як доказ податкова накладна може оцінюватися судом лише у сукупності з іншими доказами у справі, проте не може буди єдиним доказом, на підставі якого суд встановлює факт постачання товару покупцю та його прийняття ним. Крім того, оцінюючи податкові накладні у сукупності з іншими доказами у справі, господарські суди повинні враховувати положення Податкового кодексу України та фактичні дії як постачальника, так і покупця щодо відображення ними у податковому та бухгалтерському обліках постачання спірного товару); 3) від 10.11.2020 у справі № 910/14900/19 (суди при дослідженні обставин реальної поставки товару за спірними видатковими накладними надали оцінку лише документам податкового обліку обох сторін (продавця та покупця), залишивши при цьому поза увагою те, що самі лише податкові накладні та декларації сторін (за відсутності інших доказів реального руху товарів) не є самостійними доказами на підтвердження вчинених господарських операцій, оскільки ці докази не пов`язані з фізичним переміщенням товару, не можуть свідчити про рух товару та виконання обов`язку постачальника з передачі товару покупцю, визначеного у ст. 664 Цивільного кодексу України, підтверджують лише факт здійснення оподаткування певної господарської операції, який сам по собі не свідчить про вчинення такої господарської операції, про її реальність. Підставою для виникнення у платника права на податковий кредит є факт реального (фактичного) здійснення господарських операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей та послуг з метою їх використання у власній господарській діяльності. Наявність формально оформлених (складених) первинних документів та/або сплати грошових коштів не може слугувати підставою для формування даних податкового обліку за відсутності факту придбання відповідного активу (товару)); 4) від 29.01.2021 у справі № 922/51/20 (Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)); 5) у постанові від 16.03.2021 у справі № 580/2490/19 (однією із судових доктрин, виділених на сьогоднішній день національним законодавством та судовою практикою Верховного Суду є доктрина реальності господарської операції. Суть вказаної доктрини полягає в тому, що наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, а не задекларований на папері. Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондується з нормами Податкового кодексу України. При цьому будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством... Документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються тощо. Сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновку про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміна у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце. Водночас наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції»).

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав і обов`язків, є договори.

Спір між сторонами виник у зв`язку з невиконанням зобов`язань за договором поставки товару, регулювання правовідносин за яким здійснюється на підставі норм § 3 глави 54 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та § 1 глави 30 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Тлумачення наведених норм свідчить, що договір поставки товару за своєю правовою природою відноситься до двосторонніх, консенсуальних, оплатних договорів, укладення якого зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. У даних правовідносинах обов`язку продавця (постачальника) з передачі у власність (поставки) покупцю товару корелює обов`язок покупця з прийняття та оплати цього товару.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Згідно ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 664 ЦК України передбачено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

Відповідно до положень ст. ст. 525, 526 ЦК України, ст. 193 ГК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Судами обох інстанцій встановлено, що на підтвердження виконання договору в частині здійснення поставки за договором №701/08СГ від 01.08.2020 ТОВ «НВФ «Семток» надано акт приймання-передачі №3 до договору поставки 701/08СГ від 01.08.2020, складений 03.09.2020, відповідно до якого постачальник передав, а покупець прийняв товар: пшениця фуражна в кількості 469 тонн, ціна без ПДВ 5 650 грн, сума без ПДВ 2 649 850 грн. а всього з ПДВ 3 179 820 грн.

Окрім цього, в матеріалах справи містяться видаткові накладні №71 від 03.09.2020, відповідно до яких постачальник поставив, а покупець прийняв на підставі договору №701/08СГ від 01.08.2020 пшеницю фуражну в кількості 111,5 т на загальну суму з ПДВ 755 970 грн; №72 від 03.09.2020 щодо поставки 111,5 т на загальну суму з ПДВ 755 970 грн; №73 від 03.09.2020 щодо поставки 123 т на загальну суму з ПДВ 833 940 грн; №74 від 03.09.2020 щодо поставки 123 т на загальну суму з ПДВ 833 940 грн.

Разом з тим, заперечуючи проти позовних вимог та в обґрунтування позовних вимог за зустрічною позовною заявою ТОВ «Ферко», просив суд визнати недійсним договір поставки № 701/08 СГ від 01.08.2020.

Верховний Суд акцентує, позивач як особа, яка вважає, що її право порушено самостійно визначає докази, які на його думку підтверджують заявлені вимоги. Проте, обов`язок надання правового аналізу заявлених вимог, доказів на їх підтвердження та спростування доводів учасників справи, покладений на господарський суд.

Для з`ясування наведених питань, а відтак і правильного вирішення спору суду в межах наданих йому повноважень процесуальним законом належало було дослідити умови укладеного між сторонами договору, якими опосередковувалися спірні правовідносини, зміст доказів наданих сторонами доказів на підтвердження своїх аргументів щодо позову, і на підставі цього встановити наявність (відсутність) підстав для стягнення з відповідача як покупця заборгованості за договором.

Визначення поняття доказів, вимоги щодо доказів, властивостей доказів та порядку їх оцінки урегульовано у главі 5 "Докази та доказування" ГПК України.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

17.10.2019 набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до України змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.1997 наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 29.01.2021 у справі № 922/51/20, 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний господарський суд, дійшов висновку, зокрема, що з висновка експерта №21-7181, складеним 24.05.2022, вбачається, що в результаті проведення експертного дослідження вирішити поставлені у ньому питання не виявилось можливим, оскільки встановлено як збіжні так і розбіжні ознаки у наданих для дослідження зразках та при оцінці результатів порівняльного дослідження встановлено, що ні збіжні, ні розбіжні ознаки не можуть бути покладені в основу позитивного або негативного висновку про виконання досліджуваних підписів самим директором. В свою чергу, підписання правочину директором ТОВ «Ферко» підтверджується наявністю на спірному договорі відтисків печаток позивача, як юридичної особи. Печатка відноситься до даних, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні відповідних правовідносин. При цьому, ТОВ «Ферко» не доведено факту протиправності використання своєї печатки чи доказів її втрати, так само і не надано доказів звернення до правоохоронних органів у зв`язку з втратою чи викраденням печатки.

Водночас колегія суддів зазначає, що печатка відноситься до даних, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні відповідних правовідносин. Тобто вона може бути відповідним доказом для ідентифікації особи. Той факт, що печатка відноситься до даних, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні відповідних правовідносин, не вказує на те, що саме вона є єдиним та належним доказом підтвердження особи, яка вчинила правочин, а суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, і суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Так у межах справи №916/2492/21 була проведена судова почеркознавча експертиза, предметом якої стало дослідження належності підписів на первинних документах директору ТОВ «Ферко». Згідно з висновком експерта підтвердити або спростувати твердження товариства про вчинення підпису невідомою особою не вдалось. Однак судами не було враховано, що експерт також не підтвердив і того факту, що підпис однозначно належить йому.

Відтак, висновки судів про те, що підписання правочину директором ТОВ «Ферко» підтверджується наявністю на спірному договорі відтисків печаток позивача, як юридичної особи, є передчасними.

Крім того судом першої інстанції наголошено, що наявні в матеріалах справи специфікація до договору, акт приймання-передачі №3 від 03.09.2020 до договору поставки 701/08СГ від 01.08.2020, видаткові накладні №№ 71, 72, 73, 74 від 03.09.2020 є належними та достатніми доказами фактичного здійснення господарської операції.

Однак ухвалюючи оскаржувані судові рішення судами попередніх інстанцій під час розгляду справи не враховано те, що визначальною ознакою господарської операції у розумінні статей 1, 3, 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, судам у розгляді справи належало дослідити, окрім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару. Зокрема, обставини здійснення перевезення товару поставленого за спірними видатковими накладними, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця тощо (схожі висновки викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04.11.2019 у справі № 905/49/15, від 29.11.2019 у справі № 914/2267/18).

Суд касаційної інстанції звертає увагу на те, що у разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару (висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29.01.2020 у справі № 916/922/19).

Такий факт повинен оцінюватися в сукупності з іншими доказами у справі, оскільки вибіркова оцінка доказів не відповідає приписам процесуального законодавства.

Втім місцевим господарським судом, як і судом апеляційної інстанції в межах наданих повноважень, не надано оцінку тій обставині, що пунктом 5.2.1. договору визначено, що постачальник зобов`язаний за власний рахунок поставити узгоджений покупцем обсяг товару в місце, узгоджене сторонами в специфікації.

Наданою специфікацією №1 від 16.08.2020 до договору поставки №701/08СГ від 01.08.2020 визначено, що товар передається постачальником покупцю в пункті поставки на умовах зерновий склад ТОВ «Олімпекс Купе Інтернешнл» ОМТП (прим. Одеський морський торгівельний порт) (місце поставки).

Відповідно до наданого акта приймання-передачі №3 від 03.09.2020 до договору поставки №701/08СГ від 01.08.2020 (специфікація №1 від 16.08.2020) місцем приймання-передачі товару є - Україна, зерновий склад ТОВ «Олімпекс Купе Інтернешнл» ОМТП.

Отже, вищевказаними документами передбачено місце приймання-передачі товару - Україна, зерновий склад ТОВ «Олімпекс Купе Інтернешнл» ОМТП.

В той же час відповідач наголошував, що 05.10.2021 в інтересах ТОВ «Ферко» до ТОВ «Олімпекс Купе Інтернешнл» був поданий адвокатський запит, яким витребувано документи та відомості щодо здійснення переміщень ТОВ «НВФ» «Семток» товару, зазначеного у акті приймання-передачі № 3 на території ОМТП. У відповіді на вказаний адвокатський запит повідомлено, що 03.09.2020 ТОВ «НВФ» «Семток» в квоту ТОВ «Ферко» на адресу портового елеватора ТОВ «Олімпекс Купе Інтернешнл» не здійснювало переміщення будь-яких вантажів.

Вказаного суди обох інстанцій взагалі не врахували не дослідили відповідні докази, надані відповідачем у підтвердження своїх заперечень.

Окрім того, як вказував відповідач, в матеріалах справи міститься складена директором ТОВ «Ферко» довідка від 11.10.2021, якою повідомляється, що протягом 2020-2021 років відсутні зарахування будь-яких товарів на баланс ТОВ «Ферко» від постачальника ТОВ «НВФ «Семток». Реальний рух активів не здійснювався, первинні документи по будь-яким операціям з ТОВ «НВФ «Семток» відсутні. Водночас суди обох інстанцій не дослідили вказаного доказу та не спростували відповідних доводів відповідача.

Верховний Суд, зокрема, у постанові від 10.11.2020 у справі № 910/14900/19 зазначив, що за загальним правилом фактом підтвердження здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку, до яких належать усі документи в їх сукупності, складені щодо господарської операції, що відповідають вимогам закону, зокрема с. 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" та пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та відображають реальні господарські операції.

Разом з тим, визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, у т.ч. необхідно досліджувати обставини поставки товару, слід з`ясовувати, крім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару. Зокрема, обставини здійснення перевезення товару поставленого за спірним договором, інші обставини, які будуть переконливо підтверджувати реальний рух активів, свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару та які давали б змогу встановити реальність здійснених господарських операцій.

У постанові від 04.08.2022 у справі № 922/19/21 Верховний Суд зазначив, що як доказ податкова накладна може оцінюватися судом лише у сукупності з іншими доказами у справі, проте не може буди єдиним доказом, на підставі якого суд встановлює факт постачання товару покупцю та його прийняття ним. Крім того, оцінюючи податкові накладні у сукупності з іншими доказами у справі, господарські суди повинні враховувати положення Податкового кодексу України та фактичні дії як постачальника, так і покупця щодо відображення ними у податковому та бухгалтерському обліках постачання спірного товару

Також без належної оцінки, обмежившись посиланням на часткову оплати за поставлену продукцію в порядку, передбаченому п. 4.3. договору, за платіжними дорученнями з призначенням платежу оплата за пшеницю за договором №701/08СГ від 01.08.2020, залишились посилання відповідача, що надані ТОВ «НВФ» «Семток» платіжні доручення не відповідають умовам оплати за договором, призначення платежу сам договір, а не видаткові накладні, сума оплати не відповідає 80% вартості поставленої продукції. При цьому ТОВ «НВФ» «Семток» не надано жодної переписки з ТОВ «Ферко» щодо невідповідності проведених оплат умовам договору та необхідності виконати свої зобов`язання за ним.

До того ж судами не надано належної оцінки доводам відповідача, що корегування податкового кредиту спростовує дійсність фактичного виконання постачальником своїх зобов`язань за договором № 701/08 СГ від 01.08.2020 та наявність підстав вважати обставини, на які посилалось ТОВ «НВФ» «СЕМТОК», доведеними.

Верховний Суд у постанові від 10.11.2020 у справі № 910/14900/19 зазначив, що суди при дослідженні обставин реальної поставки товару за спірними видатковими накладними надали оцінку лише документам податкового обліку обох сторін (продавця та покупця), залишивши при цьому поза увагою те, що самі лише податкові накладні та декларації сторін (за відсутності інших доказів реального руху товарів) не є самостійними доказами на підтвердження вчинених господарських операцій, оскільки ці докази не пов`язані з фізичним переміщенням товару, не можуть свідчити про рух товару та виконання обов`язку постачальника з передачі товару покупцю, визначеного у ст. 664 ЦК України, підтверджують лише факт здійснення оподаткування певної господарської операції, який сам по собі не свідчить про вчинення такої господарської операції, про її реальність. Підставою для виникнення у платника права на податковий кредит є факт реального (фактичного) здійснення господарських операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей та послуг з метою їх використання у власній господарській діяльності. Наявність формально оформлених (складених) первинних документів та/або сплати грошових коштів не може слугувати підставою для формування даних податкового обліку за відсутності факту придбання відповідного активу (товару).

У постанові від 16.03.2021 року у справі № 580/2490/19 Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду зазначив, що: «однією із судових доктрин, виділених на сьогоднішній день національним законодавством та судовою практикою Верховного Суду є доктрина реальності господарської операції. Суть вказаної доктрини полягає в тому, що наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, а не задекларований на папері. Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондується з нормами Податкового кодексу України. При цьому будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством... Документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються тощо. Сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновку про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміна у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце. Водночас наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції».

Відповідно до пункту 201.7 Податкового кодексу України (далі - ПК України) податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Пунктом 201.10 ПК України визначено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Проте ухвалюючи оскаржувані рішення суди попередніх інстанцій не врахували наведених вище норм та не з`ясували належним чином відповідно до вимог законодавства, чи відображались господарські операції зі спірних поставок товару протягом спірного періоду поставки в податковому обліку продавця - позивача та покупця - відповідача.

До того ж поза увагою судів опинились доводи скаржника про те, що поряд з даною справою також були подані позови у справах №916/1624/21 та №916/2293/21, при чому позовні вимоги у справі №916/1624/21 були оцінені ТОВ «НВФ «Семток» в 15 862 560,07 грн, що майже у десять разів перевищує розмір ціни позову у справі № 916/2492/21. За доводами ТОВ «Ферко» позовні заяви були повернуті, однак ТОВ «ФЕРКО» у цьому зв`язку були отримані їх копії з додатками. Так, ТОВ «ФЕРКО» було отримано від ТОВ «НВФ» «СЕМТОК» іншу позовну заяву про стягнення 15 628 138,00 грн. за договором поставки. При цьому до позову було додано засвідчену копію договору поставки №701/0СГ від 01.08.2020, яка є відмінною від копії, яка наявна у матеріалах цієї справи, зокрема, у договорі, відсутній п. 5.2.4.2 (відсутній п.5.2.4.1. за яким постачальник зобов`язаний на вимогу покупця надати покупцю копії транспортних документів, що відображають перевезення товару), що свідчить про можливі підроблення документів зі сторони позивача за первісним позовом та намагання уникнути надання до суду відповідних копій ТТН, які б підтверджували факт реальної поставки.

Разом з тим, без дослідження і з`ясування наведених вище обставин ухвалені у справі рішення не можна вважати правомірними та обґрунтованим. Однак до повноважень Верховного Суду не входить дослідження доказів, встановлення фактичних обставин справи або їх переоцінка, тобто об`єктом перегляду касаційним судом є виключно питання застосування права.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Однак, ухвалені у справі судові рішення не можна визнати законними і обґрунтованими, оскільки судами допущено неповне з`ясування фактичних обставин, та не досліджено докази, які мають значення для правильного вирішення справи.

Не з`ясувавши відповідних обставин та не дослідивши пов`язані з ними докази, суди попередніх інстанцій допустили порушення норм процесуального права щодо повного та всебічного дослідження обставин, доказів та аргументів сторін, що мають значення для правильного розгляду позовних вимог.

Враховуючи викладене та беручи до уваги передбачені ГПК України межі перегляду справи в касаційній інстанції, які не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що постанова апеляційного та рішення місцевого господарських судів у даній справі підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Оскільки касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а справа - передачі для здійснення нового розгляду до місцевого господарського суду, з урахуванням положень ст. 129 ГПК України розподіл судових витрат у справі має здійснити господарський суд, який прийматиме рішення по суті спору, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ферко" задовольнити частково.

Постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.02.2023 та рішення Господарського суду Одеської області від 05.10.2022 у справі № 916/2492/21 скасувати.

Справу № 916/2492/21 направити на новий розгляд до Господарського суду Одеської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Могил С.К.

Судді: Волковицька Н.О.

Мачульський Г.М.