РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

03.04.2023Справа № 910/14295/22
За позовом Державного підприємства «Ізмаїльський морський торговельний порт»

до Державної установи «ДЕРЖГІДРОГРАФІЯ»

про стягнення 526 587,84 грн,

Суддя Карабань Я.А.

Без виклику представників сторін (судове засідання не проводилось).

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство «Ізмаїльський морський торговельний порт» (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Державної установи «ДЕРЖГІДРОГРАФІЯ» (надалі-відповідач) про стягнення суми грошових коштів у розмірі 526 587,84 грн.

Позовні вимоги, з посиланням на ст.11, 526, 530, 625, 626, 639, 901 Цивільного кодексу України ст.173, 181, 193 Господарського кодексу України, обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем свого грошового зобов`язання, в частині оплати наданих послуг (робіт) з буксирування плавучого крану.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.12.2022 дану позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом п`яти днів з дня вручення даної ухвали.

29.12.2022 від позивача надійшла заява про усунення недоліків, яка, в зв`язку з перебуванням у відпустці, отримана суддею Карабань Я.А. 06.01.2023.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.01.2023 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в справі, визнано справу малозначною та її розгляд постановлено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

07.02.2023 від позивача на виконання ухвали суду надійшла заява разом з довідкою АТ «Ощадбанк» від 07.02.2023 за №23 та письмовим підтвердженням, що ціна позову не змінилася.

08.02.2023 від відповідача надійшов відзив на позов у якому останній заперечує проти позову в повному обсязі та, зокрема, зазначає, що сторонами не було досягнуто усіх істотних умов договору, а саме щодо ціни послуг. Вказує, що відповідач є державним підприємством, а тому публічна закупівля послуг мала здійснюватися відповідно до Закону України «Про публічні послуги» та постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №169 чого зроблено не було, а тому на думку відповідача, оскільки між ним та відповідачем відсутній договір у будь-якій формі, в позивача не виникло права вимагати сплати грошових коштів.

20.02.2023 від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій останній заперечує щодо обставин викладених у відзиві та зазначає, що відповідач звертався з листом про термінове надання послуг в той же день - 28.07.2022, що свідчить про те, що він не мав наміру діяти в межах законодавства про публічні послуги, з урахуванням винятковості становища судна МГС «Шляховик» та часу ліквідації наслідків. Вказує, що після отримання рахунку та вимоги відповідач не заперечував щодо ціни договору, а тому його твердження щодо неузгодження ціни не відповідають його діям під час отримання рахунку та вимоги.

Заперечення від відповідача до суду не надходили.

Враховуючи викладене вище, беручи до уваги відсутність будь-яких клопотань сторін, у яких останні заперечували проти розгляду даної справи по суті, а також зважаючи на наявність в матеріалах справи всіх документів та доказів, необхідних для повного, всебічного та об`єктивного її розгляду і вирішення цього спору, суд дійшов висновку про можливість вирішення по суті наведеної справи, призначеної до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення/виклику представників сторін (без проведення судового засідання), за наявними в ній матеріалами.

При розгляді справи судом враховано частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка визначає право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши надані документи та матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Як зазначає позивач та вбачається з матеріалів справи 28.07.2022 відповідач звернувся до позивача з листом за вих.№359/09/22, в якому для забезпечення виконання аварійно-рятувальних робіт із зняття пошкодженого судна МГС «Шляховик», який належить відповідачу, з огороджувальної дамби Морського підхідного каналу гирла Бистре, просив терміново виділити буксир на 28.07.2022 для буксирування 100-тонного плавучого крану з морського порту Ізмаїл до гирла Бистре та в зворотньому напрямку. Оплату за роботу буксиру гарантував.

28.07.2022 директором позивача на підставі вказаного вище листа відповідача видано наказ за №561 «Про перевід т/х «Портовий-1» в каботажне плавання», яким, зокрема, наказано:

1. Перевести в каботажне плавання т/х «Портовий-1» з 28.07.2022 по 30.07.2022.

2. Направити т/х «Портовий-1» на грило Бистре р. Дунай для забезпечення аварійно-рятувальних робіт з зняття пошкодженого судна МГС «Шляховик».

Відповідно до судового вахтерного журналу №100 судна т/х Портовий-1 капітан судна Чернов І.Є. зазначив, що 28.07.2022 о 20.00 год після отримання наказу про зняття з (Усть Дуная) гирло Бистре для аварійно-рятувальних робіт судна на 96 км за «ПК-2» судно знаходилось в каботажному плаванні для буксирування плавучого крану «ПК-2». О 10.00 год 29.07.2022 на борт «ПК-2» прибув капітан т/х «Шляховик», який відмовся від послуг крану. Після оформлення відходу в п. Вилкове т/х «Портовий» здійснив буксирування плавучого крану «ПК-2» назад у порт Ізмаїл. Згідно із журналом загальний час плавання склав 37 год 30 хв, а саме: 28.07.2022 - 4 год, 29.07.2022 - 24 год та 30.07.2022 - 9.30 год.

01.08.2022 позивачем було виставлено відповідачу рахунок №719/6 за надані, на підставі листа відповідача за вих.№359/09/22 від 28.07.2022, послуги з роботи буксира т/х Портовий-1 у кількості 37,5 год, ціною за годину 11 701, 952 грн, а всього вартістю 526 587, 84 грн.

Також 01.08.2022 позивачем складено акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) №719/6 (послуги портофлота), відповідно до якого позивачем були надані відповідачу на підставі заяви останнього за вих.№359/09/22 від 28.07.2022, послуги з роботи буксира т/х Портовий-1 у кількості 37,5 год, ціною за годину 11 701, 952 грн, а всього вартістю 526 587, 84 грн.

Копія вказаного рахунку та акту направлені 05.08.2022 на електронну адресу відповідача, а також оригінали отримані 31.08.2022 нарочно представником відповідача, що підтверджується копією журналу реєстрації вихідної кореспонденції економічного сектору ФП (рахунки клієнтів на оплату) позивача.

14.10.2022 позивачем за вих.№35/01/07/706-22 направлено відповідачу вимогу про сплату боргу за надані послуги в сумі 526 587,84 грн.

Відповідачем надано відповідь за вих.№743/518/04/22, у якій зазначено, що послугами не користувалися, а тому акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) підписано не було, отже, і немає підстав для оплати виставленого позивачем рахунку.

05.12.2022 до позивача від відповідача за вих.№857/561/04/22 від 23.11.2022 надійшла відповідь на вимогу від 14.10.2022 за вих.№35/01/07/706-22, у якій зазначено про необгрунтованість вказаної вимоги, з посиланням на те, що послуга із залучення буксира та плавкара мала попередньо бути внесена до річного плану закупівель ДП «Держгідрографія», а оскільки зазначений вид закупівлі не включався до річного плану закупівлі, процедура закупівлі не здійснювалася, договір не укладався, підстав для оплати рахунку виставленого рахунку немає.

Предметом позову є вимоги позивача до відповідача про стягнення 526 587,84 грн основного боргу за надані послуги з буксирування плавучого крану.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною 1 статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Частинами 1, 2 статті 180 Господарського кодексу України визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до статті 181 Господарського кодексу України господарський договір укладається в порядку, встановленому Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частиною 1 статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Відповідно до ст.638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно із ч.ч.1-3 ст. 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

Частиною 1 статті 640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Відповідно до ст.641 Цивільного кодексу України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Пропозицією укласти договір є, зокрема, документи (інформація), розміщені у відкритому доступі в мережі Інтернет, які містять істотні умови договору і пропозицію укласти договір на зазначених умовах з кожним, хто звернеться, незалежно від наявності в таких документах (інформації) електронного підпису. Реклама або інші пропозиції, адресовані невизначеному колу осіб, є запрошенням робити пропозиції укласти договір, якщо інше не вказано у рекламі або інших пропозиціях. Пропозиція укласти договір може бути відкликана до моменту або в момент її одержання адресатом. Пропозиція укласти договір, одержана адресатом, не може бути відкликана протягом строку для відповіді, якщо інше не вказане у пропозиції або не випливає з її суті чи обставин, за яких вона була зроблена.

Згідно із ст. 642 Цивільного кодексу України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Особа, яка прийняла пропозицію, може відкликати свою відповідь про її прийняття, повідомивши про це особу, яка зробила пропозицію укласти договір, до моменту або в момент одержання нею відповіді про прийняття пропозиції.

Статтею 644 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо пропозицію укласти договір зроблено усно і в ній не вказаний строк для відповіді, договір є укладеним, коли особа, якій було зроблено пропозицію, негайно заявила про її прийняття. Якщо пропозицію укласти договір, в якій не вказаний строк для відповіді, зроблено у письмовій формі, договір є укладеним, коли особа, яка зробила пропозицію, одержала відповідь протягом строку, встановленого актом цивільного законодавства, а якщо цей строк не встановлений, - протягом нормально необхідного для цього часу.

Як убачається з матеріалів справи 28.07.2022 відповідач звернувся до позивача з листом у якому для забезпечення виконання аварійно-рятувальних робіт з зняття пошкодженого судна МГС «Шляховик» з огороджувальної дамби Морського підхідного каналу гирла Бистре, просив терміново виділити буксир на 28.07.2022 для буксирування 100-тонного плавучого крану з морського порту Ізмаїл до гирла Бистре та в зворотньому напрямку. Оплату за роботу буксиру гарантував

Тобто цей лист є офертою укласти угоду (договір) про надання послуг - буксирування 100-тонного плавучого крану.

Позивачем, у свою чергу, 28.07.2022 на підставі вказаного вище листа відповідача видано наказ за №561 «Про перевід т/х «Портовий-1» в каботажне плавання», яким, зокрема, переведено в каботажне плавання т/х «Портовий-1» з 28.07.2022 по 30.07.2022 та направлено т/х «Портовий-1» на грило Бистре р. Дунай для забезпечення аварійно-рятувальних робіт з зняття пошкодженого судна МГС «Шляховик».

Отже, позивач прийняв пропозицію відповідача шляхом видачі свого наказу (акцепт), що фактично є укладенням договору у спрощений спосіб.

Таке оформлення договірних правовідносин між сторонами відповідає вимогам чинного законодавства та за своєю правовою природою є договором надання послуг.

Положеннями ст. 901 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Згідно зі ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як зазначає позивач на виконання укладеного договору він надав відповідачу послуги з буксирування плавучого крану на загальну суму 526 587,84 грн.

Суд зазначає, що акт приймання-передачі послуг №719/6 від 01.08.2022 не підписаний зі сторони відповідача (замовника) та останній вказує, що таких послуг не отримував та договір з позивачем не укладав.

Так, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частини 1, 3 статті 74 цього Кодексу).

У пунктах 8.15- 8.22 постанови Верховного Суду від 29.01.2021 у справі № 922/51/20 зазначено таке: "8.15. Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Відповідно до ст.6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України).

Так, як зазначено судом вище саме відповідач звертався до позивача з листом за вих.№359/09/22 від 28.07.2022 (офертою) в якому терміново просив виділити буксир на 28.07.2022 для буксирування 100-тонного плавучого крану з морського порту Ізмаїл до гирла Бистре та в зворотньому напрямку.

Згідно із ч.3 ст.641 Цивільного кодексу України пропозиція укласти договір може бути відкликана до моменту або в момент її одержання адресатом. Пропозиція укласти договір, одержана адресатом, не може бути відкликана протягом строку для відповіді, якщо інше не вказане у пропозиції або не випливає з її суті чи обставин, за яких вона була зроблена.

У листі відповідач просив надати послуги «терміново», доказів того, що він відкликав свою пропозицію, в тому числі до прийняття її позивачем та до початку надання послуг, матеріали справи не містять.

Що стосується посилань відповідача на те, що сторонами не було досягнуто усіх істотних умов договору, а саме щодо ціни послуг, а також відносно того що відповідач є державним підприємством, а тому публічна закупівля послуг мала здійснюватися відповідно до Закону України «Про публічні послуги» та постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №169 чого зроблено не було, а тому на думку відповідача, оскільки між ним та відповідачем відсутній договір у будь-якій формі, в позивача не виникло права вимагати сплати грошових коштів, суд зазначає таке.

Відповідно до листа за вих.№359/09/22 від 28.07.2022 відповідач гарантував позивачу оплату за роботу буксиру.

Суд зазнчаає, що позивач також є державним підприємством та тарифи на роботи (послуги), що ним надаються були заверджені наказом директора за №388 від 27.05.2022 «Про введенян в дію місцевих тарифів на роботи (послуги)», що виданий на підставі проткоолу тарифної комісії підприємства №16 від 27.05.2022, згідно з якими користування самохідними плавзасобами флоту портового за межами акваторії порту на українській ділянці р. Дунай за заявками клієнтів, зокрема т/х «Портовий», складає 320 дол. США за машино-годину без ПДВ.

Із листа за вих.№359/09/22 від 28.07.2022 не вбачається, що відповідач мав намір діяти в межах законодавства про публічні послуги, а навпаки, просив надати послуги терміново, в той же день - 28.07.2022.

Крім того, після отримання рахунку та вимоги від позивача відповідач не заперечував щодо ціни договору.

Відповідно до відомостей судового вахтерного журналу №100 судна т/х Портовий-1, загальний час плавання буксира, який здійснював буксирування плавучого крану «ПК-2» належного відповідачу, склав 37 год 30 хв, а саме: 28.07.2022 - 4 год, 29.07.2022 - 24 год та 30.07.2022 - 9.30 год.

Тобто, з розрахунку 37 год 30 хв х 320 дол. США = 12 000, 00 дол. США, що станом на 30.07.2022 (дата надання послуг), як і на 01.08.2022 (дата виставлення рахунку) становило з розрахунку 36,5686 грн за 1 дол. США, а тому 12 000, 00 дол. СШАх36, 5686 грн = 438 823, 20 грн (без ПДВ) + 20% ПДВ = 526 587,84 грн.

Відповідач на підтвердження своєї позиції щодо неотримання таких послуг жодного доказу, в установленому Господарським процесуальним кодексом України порядку, суду не надав.

Суд звертає увагу, що кожна сторона у відповідних правовідносинах має поводити себе добросовісно, обачливо й розумно, об`єктивно оцінювати ситуацію, що випливає зі ст.3 Цивільного кодексу України.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово посилався на принцип римського права venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки), який базується ще на римській максимі "ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці" (постанови Верховного Суду у справах №910/19179/17, №914/2622/16, №914/3593/15, №237/142/16-ц, №911/205/18).

Згідно із ст.525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.1 ст.598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Cуд зазначає, що в даному випадку поведінка відповідача, як замовника є суперечливою, оскільки останній сам замовив послуги, не звертався до позивача з будь-якими листами чи повідомленнями про відмову від них до фактичного їх надання та тільки після пред`явлення виконавцем вимоги про їх сплату зазначив про відсутність договірних відносин, що, не відповідає принципу venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки), який базується ще на римській максиміconcedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

Враховуючи вказані вище норми, оцінивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позивачем надані, а відповідачем отримані послуги з буксирування плавучого крану загальною вартістю 526 587,84 грн.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У силу ч.2 ст.530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Оскільки положеннями цієї статті не визначена форма пред`явлення вимоги кредитором, тому останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі позову. При цьому волевиявлення щодо виконання боржником відповідного обов`язку має бути вчинено кредитором в активній однозначній формі такої поведінки, доведеної до відома боржника.

Суд зазначає, що між сторонами не погоджувався строк оплати послуг.

Разом з тим, 14.10.2022 позивачем за вих.№35/01/07/706-22 направлено відповідачу вимогу про сплату боргу за надані послуги в сумі 526 587,84 грн, у якій позивач просив розглянути вимогу у семиденний строк з її отримання та перерахувати кошти.

У матеріалах справи відсутні відомості про дату отримання такої вимоги відповідачем, однак останній надав на неї відповідь від 23.11.2022 за вих.№857/561/04/22.

Враховуючи викладене вище, строк оплати послуг є таким, що настав. Однак, доказів оплати послуг з буксирування плавучого крану загальною вартістю 526 587,84 грн відповідач до суду не надав, доводи наведені позивачем в обґрунтування позову не спростував, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVIN OTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. ) від 9 грудня 1994 року, серія A, 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen . ), 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене вище, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду.

Враховуючи доведення позивачем своїх позовних вимог, а відповідачем не представлення суду більш вірогідних доказів, ніж ті, які надані позивачем, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 526 587,84 грн основного боргу.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст. 86, 129, 232-234, 240, 250-252 Господарського кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Державної установи «ДЕРЖГІДРОГРАФІЯ» (04176, місто Київ, вулиця Електриків, будинок 26, ідентифікаційний код 21720000) на користь Державного підприємства «Ізмаїльський морський торговельний порт» (68600, Одеська область, місто Ізмаїл, вулиця Портова, будинок 7, ідентифікаційний код 01125815) 526 587 (п`ятсот двадцять шість тисяч п`ятсот вісімдесят сім) грн 84 коп. основного боргу та 7 898 (сім тисяч вісімсот дев`яносто вісім) 82 коп. судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

4. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Суддя Я.А.Карабань