ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" березня 2023 р. Справа№ 910/22039/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Гончарова С.А.

Шаптали Є.Ю.

за участю секретаря судового засідання: Гончаренка О.С.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 28.03.2023 у справі №910/22039/21 (в матеріалах справи)

розглянувши у відкритому судовому засіданні

матеріали апеляційної скарги Печерської районної в місті Києві державної адміністрації

на рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2022, повний текст якого складений 14.12.2022,

у справі № 910/22039/21 (суддя Зеленіна Н.І.)

за позовом Печерської районної в місті Києві державної адміністрації

до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Архітектор»

про усунення перешкод у користуванні майном

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, яке є власністю територіальної громади міста Києва та передане до сфери управління Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, шляхом поновлення доступу та виселення відповідача з нежитлових приміщень підвального поверху площею 231,7 кв.м. та приміщення площею 21,4 кв.м. в будинку №4 по вул. Городецького в місті Києві.

Позовні вимоги мотивовані ним, що відповідач чинить перешкоди представникам позивача та балансоутримувача згадуваного будинку у допуску до спірних приміщень, які є власністю територіальної громади міста Києва, шляхом зачинення дверей та встановлення решіток до даних приміщень, та встановленням огорожі навколо будинку.

Позивач стверджує, що спірні приміщення не є допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку, а є нежилими приміщеннями, що підтверджується:

- тим, що в поповерховому плані та експлікації спірні приміщення рахуються як нежитлові та позначені арабськими цифрами;

- ухвалою судової палати в цивільних правах Апеляційного суду м. Києва від 29.01.2004 по справі № 22-78 встановлено, що спірні приміщення не є допоміжними і не призначені для обслуговування багатоповерхового будинку;

- приміщення площею 231,7 кв.м. раніше було об`єктом цивільної оборони, найпростішим укриттям 5 класу, що підтверджується висновком про технічний стан об`єкту цивільної оборони, виконаним ВАТ «Київпроект»;

- спірні приміщення межують з тотожними приватизованими нежитловими приміщеннями підвального поверху площею 118 кв.м. та 52,6 кв.м. будь-яких претензій щодо приватизації яких відповідач не пред`являв.

Також позивач зауважив на тому, що у обґрунтування того, що спірні приміщення є допоміжними, відповідач посилається на рішення Печерського районного суду міста Києва від 13.08.2010 у справі № 2-2-1/2010 та від 02.12.2010 у справі № 2-7971/10, якими встановлено належність спірних приміщень до допоміжних, проте позивач участі у розгляді вказаних справи не приймав.

Заперечуючи проти позову відповідач зазначає, що спірні приміщення є допоміжними підвальними приміщеннями, які забезпечують експлуатацію житлового будинку та прибудинкової території, а відтак, є спільною сумісною власністю всіх мешканців будинку №4 по вул. Городецького в місті Києві.

Вказане, на думку відповідача, підтверджується тим, що:

- у спірному будинку, який був споруджений у 1897 році та відновлений у 1950 році завжди були підвали, які використовувались для його обслуговування, так як акт Державної приймальної комісії від 30.11.1950 свідчить про те, що перший поверх будинку призначений під магазини, на другому, третьому та четвертому поверхах розташовані квартири, а підвал призначений для газосховища та сараїв;

- в підвальних приміщеннях зазначеного житлового будинку прокладено трубопровід центрального опалення будинку, у наявності водонесучі та водовідвідні комунікації, що підтверджено довідкою ЖЕО-601 КП УЖГ Печерського району м. Києва від 17.11.2003 з фотографіями, посвідченими начальником цієї ж житлово-експлуатаційної організації. Наявні зазначені комунікації і у по поверховому плані будинку, виданому Київським БТІ;

- в допоміжному підвальному приміщенні площею 58,5 кв.м., крім наявних водонесучих та водовідвідних комунікації та трубопроводу центрального опалення, знаходиться водомірний вузол, що обслуговує мешканців будинку, наявність якого підтверджується актом з фотографіями від 09.11.2006, листом ЖЕО-601 від 23.06.2006 та протоколом № 8 засідання районної комісії з питань користування та відчуження майна Печерського району;

- ухвала судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва від 29.01.2004 по справі № 22-78 застаріла та спростовується наданими відповідачем рішеннями судів (рішення Печерського районного суду міста Києва від 24.06.2010 у справі № 2-10-1/10, від 14.07.2010 у справі № 2-12-1/2010, від 13.08.2010 у справі № 2-2-1/2010), а посилання позивача на висновок № 530 є нікчемним, так як експерта Рудовського Й.Г. за грубі порушення, допущені ним при проведенні будівельно-технічного дослідження підвального приміщення № 4 у спірному будинку, які призвели до необ`єктивного висновку № 530 від 08.08.2003, було притягнуто до дисциплінарної відповідальності (вказаний висновок був покладений в основу судового рішення (ухвали судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва від 29.01.2004 по справі № 22-78) на яку посилається позивач - примітка суду).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.11.2022 у справі №910/22039/21 відмовлено повністю у задоволенні позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що:

- оскільки комунальне майно є власністю територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, яка і розпоряджається майном територіальної громади, то саме Київська міська рада наділена правом звернутися до суду із позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном територіальної громади у порядку ст. 391 ЦК України;

- доказів наявності у Печерської районної в місті Києві державної адміністрації делегованих повноважень на звернення до суду від імені та в інтересах територіальної громади міста Києва за захистом прав власника нерухомого майна до матеріалів справи не надано;

- передача об`єкта в управління ніяким чином не вказує на передання всіх повноважень власника нерухомого майна, зокрема, і права на захист речових прав в суді від імені власника чи особі, яка в силу закону здійснює його функції, у даному випадку Київської міської ради.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Печерська районна в місті Києві державна адміністрація звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2022 у справі №910/22039/21 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт послався на те, що:

- розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Про реалізацію районними в місті Києві державними адміністраціями окремих повноважень» від 31.01.2011 № 121 районним в місті Києві державним адміністраціям доручено реалізовувати окремі повноваження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), надані виконавчому органу Київської міської ради (Київській міській державній адміністрації), згідно з Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні». Зокрема, відповідно до додатку 3 до вказаного розпорядження районним в місті Києві державним адміністраціям надано повноваження щодо управління майном, переданим в установленому порядку до сфери управління відповідної районної в місті Києві державної адміністрації;

- розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» затверджено переліки підприємств, організацій та установ, майно яких передається до сфери управління районних в місті Києві державних адміністрацій, згідно з додатками 1 - 10 до цього розпорядження. Як вбачається з додатку 6, таблиця 5, до вказаного розпорядження за сфери управління відповідача під порядковим № 167 віднесено житловий будинку №4 по вул. Городецького в місті Києві під інвентарним номером №. Під цим же інвентарним номером вказано загальну площу приміщень, які передано до сфери управління позивача за зазначеною адресою, що становить 3 012,70 кв.м., зокрема і нежитлові приміщення загальною площею 1047,40 кв.м.;

- п.п. 4.16 п. 4 розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» встановлено, що здійснюючи управління об`єктами, зазначеними у пункті 1 цього розпорядження, районні в місті Києві державні адміністрації забезпечують захист майнових та немайнових прав територіальної громади м. Києва;

- отже саме позивач має всі законні підстави звертатися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування спірним майном.

Також у апеляційній скарзі апелянт зауважив на тому, що спірні приміщення не є допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку, а є нежилими приміщеннями, що підтверджується наданими ним доказами.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.01.2023, справу №910/22039/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Шаптала Є.Ю., Коробенко Г.П..

З огляду на те, що апеляційна скарга надійшла до Північного апеляційного господарського суду без матеріалів справи, що у даному випадку унеможливлює розгляд поданої апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність витребування матеріалів даної справи у суду першої інстанції та відкладення вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, до надходження матеріалів справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.01.2023 у Господарського суду міста Києва витребувано матеріали справи №910/22039/21, а також відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження матеріалів справи №910/22039/21.

30.01.2023 від Господарського суду міста Києва до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали даної справи.

Крім того, 30.01.2023 від представника Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Архітектор» надійшли заперечення проти відкриття апеляційного провадження, які мотивовані відсутністю підстав для поновлення скаржнику строку подання апеляційної скарги на вищевказане рішення.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.02.2023 задоволено клопотання Печерської районної в місті Києві державної адміністрації про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2022 у справі №910/22039/21та поновлено апелянту вказаний строк, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Печерської районної в місті Києві державної адміністрації на рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2022 у справі №910/22039/21, розгляд апеляційної скарги призначено на 06.03.2023 о 10:00 год.

20.02.2023 до суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач, з посиланнями на ті ж самі обставини, що й під час розгляду справи в суді першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Розпорядженням керівника апарату суду №09.1-08/687/23 від 02.03.2023 призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/22039/21.

Так, за наслідками проведення перерозподілу справи №910/22039/21, відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.03.2023, визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Яковлєв М.Л.; судді: Гончаров С.А., Шаптала Є.Ю..

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.03.2023 апеляційну скаргу Печерської районної в місті Києві державної адміністрації на рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2022 у справі № 910/22039/21 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Яковлєв М.Л., судді: Гончаров С.А., Шаптала Є.Ю..

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.03.2023, розгляд справи відкладено на 28.03.2023 о 10:15 год. позивача та відповідача зобов`язано в строк до 20.03.2023 надати суду:

- письмові пояснення щодо місцезнаходження приміщення площею 21,4 кв.м. в будинку №4 по вул. Городецького в місті Києві, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження є предметом цього спору;

- письмові пояснення щодо того чи було зареєстровано право власності на приміщення підвального поверху площею 231,7 кв.м. та приміщення площею 21,4 кв.м. в будинку №4 по вул. Городецького в місті Києві за будь-якою особою. У випадку реєстрації права власності на спірні приміщення надати відповідні докази (наказ про оформлення права власності на об`єкт нерухомого майна, свідоцтво про право власності, тощо);

- копії всіх наявних технічних паспортів на спірні приміщення підвального поверху площею 231,7 кв.м. та приміщення площею 21,4 кв.м. в будинку №4 по вул. Городецького в місті Києві,

або письмові пояснення в разі неможливості надати вказані пояснення та документи повністю або в частині.

На виконання вимог ухвали суду від 06.03.2023 відповідачем надано письмові пояснення, в яких вказано про відсутність приміщення площею 21,4 кв.м. в будинку №4 по вул. Городецького в місті Києві, зауважено на наявності у матеріалах справи належних доказів на підтвердження того, що приміщення підвального поверху площею 231,7 кв.м. є саме допоміжним приміщенням, а також надано копії свідоцтв про право власності які підтверджують, що всі квартири у спірному будинку приватизовані.

Позивач вимог ухвали суду від 06.03.2023 не виконав.

22.03.2023 до суду надійшла заява відповідача про відвід судді, в якій відповідач зазначив про те, що суддя Яковлєв М.Л. не зможе розглянути справу законно, справедливо, безсторонньо, керуючись верховенством права та підлягає відводу від розгляду справи № 910/22039/21.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.03.2023 заяву Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Архітектор» про відвід судді Яковлєва М.Л залишено без розгляду.

Станом на 28.03.2023 до Північного апеляційного господарського суду інших відзивів на апеляційну скаргу та клопотань від учасників справи не надходило.

Під час розгляду справи представник позивача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити, представники відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечили, просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, проте оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає зміні, з наступних підстав.

Статтею 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що право комунальної власності - це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах належним їй майном як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Згідно із ч. 3 ст. 16 зазначеного Закону матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Частиною 1 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.

За змістом положень ч. 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Відповідно до приписів ст. 6 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» місцеве самоврядування у місті Києві здійснюється територіальною громадою міста як безпосередньо, так і через Київську міську раду, районні в місті ради (у разі їх утворення) та їх виконавчі органи. Місцеві державні адміністрації підзвітні і підконтрольні відповідним радам у частині повноважень, делегованих їм відповідними радами.

Частиною 1 ст. 7 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» встановлено, що система місцевого самоврядування у місті Києві включає: територіальну громаду міста; міського голову; міську раду; виконавчий орган міської ради; районні ради (у разі їх утворення); виконавчі органи районних у місті рад; органи самоорганізації населення.

Місцеве самоврядування у місті Києві здійснюється територіальною громадою міста як безпосередньо, так і через Київську міську раду, районні в місті ради (у разі їх утворення) та їх виконавчі органи (ч. 1 ст. 8 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ»).

Згідно з приписами ст. 10 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» Київська міська та районні в місті ради (у разі їх утворення) мають власні виконавчі органи, які утворюються відповідно Київською міською радою, районними в місті радами (у разі їх утворення), підзвітні та підконтрольні відповідним радам.

Частинами 1, 2 ст. 11 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» визначено, що:

- питання організації управління районами в місті Києві належать до компетенції Київської міської ради і вирішуються відповідно до Конституції, цього та інших законів України, рішень міської ради про управління районами міста;

- у районах міста Києва діють районні в місті Києві державні адміністрації, які підпорядковуються Київській міській державній адміністрації, а в разі утворення районних у місті Києві рад також є підзвітними і підконтрольними відповідним радам як виконавчі органи таких рад.

Згідно з приписами ст. 29 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад, серед іншого, належить управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад.

Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» затверджено переліки підприємств, організацій та установ, майно яких передається до сфери управління районних в місті Києві державних адміністрацій, згідно з додатками 1 - 10 до цього розпорядження. Як вбачається з додатку 6, таблиця 5, до вказаного розпорядження за сфери управління відповідача під порядковим № 167 віднесено житловий будинок №4 по вул. Городецького в місті Києві під інвентарним номером №. Під цим же інвентарним номером вказано загальну площу приміщень, які передано до сфери управління позивача за зазначеною адресою, що становить 3 012,70 кв.м., зокрема і нежитлові приміщення загальною площею 1047,40 кв.м.

Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Про реалізацію районними в місті Києві державними адміністраціями окремих повноважень» від 31.01.2011 № 121 районним в місті Києві державним адміністраціям доручено реалізовувати окремі повноваження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), надані виконавчому органу Київської міської ради (Київській міській державній адміністрації) згідно з Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні». Зокрема відповідно до додатку 3 до вказаного розпорядження районним в місті Києві державним адміністраціям надано повноваження щодо управління майном, переданим в установленому порядку до сфери управління відповідної районної в місті Києві державної адміністрації.

Підпунктом 4.16 п. 4 розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» встановлено, що здійснюючи управління об`єктами, зазначеними у пункті 1 цього розпорядження, районні в місті Києві державні адміністрації забезпечують захист майнових та немайнових прав територіальної громади м. Києва.

Вказане спростовує висновок суду першої інстанції про те, що правом на звернення до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні майном, яке передано до сфери управління позивача та повноваженнями щодо управління яким він наділений, так само як наділений і повноваженнями щодо забезпечення захисту майнових та немайнових прав територіальної громади м. Києва, має виключно Київська міська рада.

Щодо розгляду спору сторін по суті, колегія суддів зазначає про таке.

Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Архітектор» зареєстровано Державною адміністрацією Старокиївського району м. Києва 14.12.1999, про що видано свідоцтво та зроблено запис за № 10.

Частиною 2 ст. 382 ЦК України встановлено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» в редакції, яка діяла станом на дату його прийняття (29.11.2001):

- допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення);

- нежиле приміщення - приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин;

- спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.

Особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку, правові, організаційні та економічні відносини, пов`язані з реалізацією прав та виконанням обов`язків співвласників багатоквартирного будинку щодо його утримання та управління врегульовані Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку».

Статтею 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено, що:

- багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна;

- допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення);

- нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна;

- спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.

Тобто до загального та неподільного майна відносяться виключно допоміжні приміщення, конструктивні елементи будинку та його технічне обладнання, і не відносяться окремі нежилі приміщення.

Наявними у матеріалах справи доказами підтверджується те, що всі квартири у спірному будинку були приватизовані.

Згідно з п. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Водночас за приписами ч. 3 ч. 3 п. 9 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» нежилі приміщення житлового фонду, які використовуються підприємствами торгівлі, громадського харчування, житлово-комунального та побутового обслуговування населення на умовах оренди, передаються у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських Рад народних депутатів.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 02.03.2004 №4-рп/2004 допоміжні приміщення передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків, при цьому підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій.

У рішенні від 09.11.2011 №14-рп/2011 Конституційний Суд України вказав, що власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.

У п. 4 мотивувальної частини вказаного рішення Конституційного Суду України від 09.11.2011 №14-рп/2011 вказано про те, що за законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців.

Отже, у процесі приватизації громадяни набувають право власності на квартири та допоміжні приміщення багатоквартирного будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

Проте, у багатоквартирних жилих будинках розташовуються і нежилі приміщення, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять.

При цьому, для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру, є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин і до житлового фонду не входять, слід виходити як із місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання.

Відповідно до п. 2.53 Державних будівельних норм ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення» розділу «Нежитлові поверхи (приміщення)» нежитлові приміщення - це приміщення громадського призначення, крім приміщень громадського призначення гуртожитків і житлових будинків для осіб похилого віку та сімей з інвалідами, повинні мати входи та евакуаційні виходи, ізольовані від житлової частини будинку.

Отже, якщо певні нежитлові приміщення не відповідають наведеним критеріям, то такі приміщення є спільною сумісною власністю власників приміщень будинку, а у випадку належності приміщень не до допоміжних, до нежитлових вказані приміщення за приписами ч. 3 ч. 3 п. 9 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передаються у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських Рад народних депутатів.

Належність приміщень багатоквартирного будинку визначено у технічному паспорті на певний будинок, проте учасниками судового процесу суду не було надано технічний паспорт на спірний будинок.

В свою чергу наданими відповідачем документами підтверджено наступне.

Спірний нежитловий будинок був побудований у 1897 році та відновлений у 1950 році.

Так, згідно з наданим відповідачем актом від 30.11.1950, яким державною приймальною комісією було проведено огляд частини спірного будинку для прийняття рішення щодо можливості прийняття його в експлуатацію, зазначено про те, що будинок має чотири поверхи (надбудований четвертий поверх), перший поверх призначений під магазини, на другому, третьою та четвертому поверхах розташовані квартири, підвал призначений під газосховище та сараї.

Отже, у вказаному акті відсутні будь-які відомості про те, що у будинку №4 по вул. Городецького в місті Києві при здачі його в експлуатацію після відновлення в підвалі були запроектовані та здані в експлуатацію приміщення, які будувались та мали використовуватися не як житлові або допоміжні, а як окремі самостійні цільові приміщення, тобто окремо від житлового фонду (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо). Згідно вказаного акту приміщення, які будувались та мали використовуватися не як житлові або допоміжні, а як окремі самостійні цільові приміщення розташовані саме на першому поверсі спірного будинку.

З листа №09047/543 від 09.11.2000 Головного управління з питань надзвичайних ситуацій Київської міської держадміністрації вбачається, що у підвалі знаходилися захисні споруди 5-го класу за №№103846, 103849, які згідно матеріалів інвентаризації 1994року переведені до класу найпростіших сховищ.

Також наявними у матеріалах справи доказами, зокрема довідкою ЖЕО№601 КП УЖГ Печерського району м. Києва «Печерськжитло» від 17.11.2003 та фотографіями підтверджено, що в зазначеному підвальному приміщенні прокладено трубопровід центрального опалення будинку, у наявності водонесучі та водовідвідні комунікації, що підтверджено; наявні зазначені комунікації і у поповерховому плані будинку, виданому Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 28.11.2001..

Слід зазначити і про те, що належність приміщень підвального поверху площею 231,7 кв.м. саме до допоміжних, а не нежитлових була встановлена судовими рішеннями,а саме рішеннями Печерського районного суду м. Києва від 24.06.2010 у справі № 2-10-1/10, від 14.07.2010 у справі № 2-12/1/2010 від 14.07.2010 та № 2-2-1/2010 від 13.08.2010 предметом розгляду у яких були позовні вимоги про визнання недійсним укладеного 31.10.2001 між Фондом приватизації комунального майна Старокиївського району м. Києва та Товариством з обмеженою відповідальністю «Миколаївське» договору купівлі-продажу вказаного приміщення.

Колегія суддів критично сприймає твердження позивача про те, що належність приміщень підвального поверху площею 231,7 кв.м. до нежитлових встановлена ухвалою судової палати в цивільних правах Апеляційного суду м. Києва від 29.01.2004 по справі № 22-78 та, з вказаного приводу зазначає наступне.

За змістом ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Правові висновки, зроблені судом, не є обставинами, встановленими рішенням суду в іншій справі, в розумінні ч.ч. 3, 4 ст. 75 ГПК України, а відповідно до ч. 7 ст. 75 ГПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду.

Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2018 у справі № 916/4625/15.

Зі змісту ухвали судової палати в цивільних правах Апеляційного суду м. Києва від 29.01.2004 по справі № 22-78 слідує, що відповідних висновків суд дійшов виходячи з висновків технічної експертизи № 530 від 08.08.2003, проте наданою відповідачем копією протоколу засідання Дисциплінарної комісії Центральної експертно-кваліфікаційної комісії Міністерства юстиції України № 1 від 30.09.2004 підтверджується, що у зв`язку з грубим порушеннями при проведенні дослідження, що призвели до неповного дослідження та необ`єктивного висновку експерта Рудовського Й.Г., який склав вищезгаданий висновок технічної експертизи № 530 від 08.08.2003, притягнуто до дисциплінарної відповідальності та анульовано свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта.

Колегія суддів зауважує позивачеві на тому, що з наявних у справі первинних документів вбачається приналежність приміщень підвального поверху площею 231,7 кв.м. саме до допоміжних багатоквартирного будинку, в той час як будь-яких доказів перетворення вказаних приміщень у нежитлові матеріали справи не містять, проте лише фактичне самовільне переобладнання таких приміщень з метою використання за іншим функціональним призначенням не змінює правового статусу цих приміщень.

Правова позиція щодо відсутності правових підстав для прийняття до уваги зміни правових статусу приміщень з допоміжних на нежитлові через їх фактичне самовільне переобладнання (тобто за відсутності відповідних правовстановлюючих документів які б фіксували відповідне перетворення - примітка суду) викладена у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів касаційного господарського суду від 08.04.2020 у справі № 915/1096/18, від 15.05.2019 у справі № 906/1169/17.

Отже, правовий висновок, викладений в ухвали судової палати в цивільних правах Апеляційного суду м. Києва від 29.01.2004 по справі № 22-78 щодо належності приміщень підвального поверху площею 231,7 кв.м. до нежитлових не можна вважати преюдиційним в розумінні положень ч.ч. 3, 4 ст. 75 ГПК України.

З огляду на обставини, які встановлені вище, посилання позивача на те, що в поповерховому плані та експлікації спірні приміщення рахуються як нежитлові та позначені арабськими цифрами та на те, що спірні приміщення межують з тотожними приватизованими нежитловими приміщеннями підвального поверху площею 118 кв.м. та 52,6 кв.м. будь-яких претензій щодо приватизації яких відповідач не пред`являв, колегією суддів до уваги не приймаються, так як не спростовують встановлених вище висновків.

При цьому те, що приміщення площею 231,7 кв.м. раніше було об`єктом цивільної оборони, найпростішим укриттям 5 класу, що підтверджується висновком про технічний стан об`єкту цивільної оборони, виконаним ВАТ «Київпроект», власне і свідчить про те, що таке приміщення є допоміжним, оскільки призначено для обслуговування його мешканців та не може вважатись нежитловим приміщенням у розумінні ч. 3 ч. 3 п. 9 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», згідно з якою нежилі приміщення житлового фонду, які використовуються підприємствами торгівлі, громадського харчування, житлово-комунального та побутового обслуговування населення на умовах оренди, передаються у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських Рад народних депутатів.

Щодо вказаного слід зазначити і те, що поряд з тим, що приміщення площею 231,7 кв.м. раніше було об`єктом цивільної оборони, у вказаному приміщенні прокладено трубопровід центрального опалення будинку, у наявності водонесучі та водовідвідні комунікації, що беззаперечно відносить такі приміщення саме до допоміжних.

Також колегія суддів зауважує і на тому, що позовні вимоги позивачем заявлені щодо двох різних приміщень, а саме приміщень підвального поверху площею 231,7 кв.м. та приміщення площею 21,4 кв.м., проте з наявних у матеріалах справи документів не вбачається за можливе встановити місцезнаходження приміщення площею 21,4 кв.м.. При цьому, для з`ясування вказаних обставин, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.03.2023 позивача та відповідача зобов`язано в строк до 20.03.2023 надати суду письмові пояснення щодо місцезнаходження приміщення площею 21,4 кв.м. в будинку №4 по вул. Городецького в місті Києві, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження є предметом цього спору. Водночас позивач вимог ухвали суду від 06.03.2023 не виконав, а відповідач у наданих поясненнях вказав про відсутність приміщення площею 21,4 кв.м. в будинку №4 по вул. Городецького в місті Києві.

Вказане є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині.

Водночас за змістом ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. 76 ГПК України).

За змістом положень ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Так як позивач стверджує про те, що спірні приміщення є нежитловими, саме він належними та допустимими доказами повинен довести вказані обставини.

Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt).

Законом України №132-IX від 20.09.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» (набув чинності 17.10.2019), зокрема, внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування «вірогідності доказів».

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі «Бендерський проти України» («BENDERSKIY v. Ukraine»), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Дослідивши вищевказані докази з урахуванням приписів ст.ст. 76-79 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем належними, достатніми та допустимими доказами не доведено належність спірних приміщень до нежитлових.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді із застосуванням способів захисту, які передбачені частиною другою статті 16 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 20 ГК України визначено способи захисту прав і законних інтересів суб`єктів господарювання та споживачів.

Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом статей 317 і 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Враховуючи те, що позивачем не доведено наявності у нього прав володіння, користування та розпоряджання, позовні вимоги про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, яке є власність територіальної громади міста Києва та передане до сфери управління Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, шляхом поновлення доступу та виселення відповідача з нежитлових приміщень підвального поверху площею 231,7 кв.м. та приміщення площею 21,4 кв.м. в будинку №4 по вул. Городецького в місті Києві задоволенню не підлягають, проте рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні в мотивувальній частині.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

За змістом ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 статті 277 ГПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (ч. 2 ст. 277 ГПК України).

Колегія суддів вважає, що при прийнятті оспореного рішення судом першої інстанції мале місце неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права, тому рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2022 у справі №910/22039/21 підлягає зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Враховуючи вимоги, які викладені в апеляційній скарзі та зміну цією постановою лише мотивувальної частини рішення суду першої інстанції і залишення без змін його резолютивної частини, якою у задоволенні позову відмовлено повністю, апеляційна скарга Печерської районної в місті Києві державної адміністрації задоволенню не підлягає, а витрати зі її подання відповідно до приписів ст. 129 ГПК України покладаються на апелянта.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 267-271, 273, 275, 276, 281-285, 287 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Печерської районної в місті Києві державної адміністрації на рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2022 у справі №910/22039/21 залишити без задоволення.

2. Змінити мотивувальну частину рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2022 у справі №910/22039/21 виклавши її в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2022 у справі №910/22039/21 залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №910/22039/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 28.03.2023.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді С.А. Гончаров

Є.Ю. Шаптала