ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.03.2023 Справа № 917/120/23

Господарський суд Полтавської області у складі судді Тимощенко О.М., при секретарі судового засіданні Михатило А. В., розглянувши справу № 917/120/23

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "УНАФОРТ", вул. Ф. Пушиної, 13, м. Київ, 03115

до Товариства з обмеженою відповідальністю "СЕРВІС ОЙЛ", вул. Небесної Сотні, 9/17, м. Полтава, 36000

про стягнення 184 893,11 грн заборгованості,

Без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Полтавської області 20.01.2023 року надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "УНАФОРТ" до Товариства з обмеженою відповідальністю "СЕРВІС ОЙЛ" про стягнення 184 893,11 грн заборгованості за договором поставки № 53901 від 25.06.2019 року, з яких: 134 298, 08 грн - сума основної заборгованості, 14 446,07 грн - пеня, 3 789,51 грн - 3 % річних, 32 359,45 грн - інфляційні нарахування (вх. № 130/23).

В обґрунтування позову позивач посилається на не здійснення відповідачем розрахунків за поставлений товар.

Також позивач просив в позовній заяві стягнути на його користь сплачений судовий збір в розмірі 2 773,40 грн.

Ухвалою від 23.01.2023 року суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі № 917/120/23 в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання). Встановив відповідачу строк для подання відзиву на позов з урахуванням вимог ст. 165 ГПК України протягом 15 днів з дня отримання ухвали; після отримання від позивача відповіді на відзив - подати до суду заперечення в строк 5 днів з дня отримання такої відповіді від позивача з урахуванням вимог ст. 167, 184 ГПК України. Встановив позивачу строк для подання відповіді на відзив з урахуванням вимог ст. 166 ГПК України - 5 днів з моменту отримання від відповідача відзиву на позов.

Копія ухвали від 23.01.2023 року була вручена представникові відповідача Кравченку С. О. під розписку 02.02.2023 року.

Також копія ухвали від 23.01.2023 року була направлена судом на електронну адресу позивача, зазначену ним в позовній заяві (), що підтверджується супровідним листом (а. с. 59).

Таким чином, суд належним чином повідомляв сторін про розгляд справи.

07.02.2023 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву з додатками (вх. № 1534). Відповідно до наданого відзиву відповідач частково визнає позовні вимоги, а саме: в частині основної заборгованості у сумі 130 008,68 грн. Відповідач підтверджує укладення між сторонами договору поставки № 53901 від 25.06.2019 року, як і підтверджує поставку позивачем товару на загальну суму 322 353,12 грн та проведену відповідачем оплату за товар у сумі 192 344,44 грн. При обґрунтуванні невизнання позовних вимог в частині стягнення пені, інфляційних нарахувань та 3 % річних відповідач посилався на наступне:

- позивач систематично порушував умови договору в частині поставки товару;

- з доданих до позовної заяви документів не можливо встановити дату поставки товару (частина видаткових накладних не підписані, сума поставленого товару по експрес - накладних відрізняється від суми отриманого товару), відповідно зробити розрахунок пені, інфляційних нарахувань та 3 % річних не можливо;

- позивач не може стверджувати, що настав час для оплати по видаткових накладних, оскільки інших документів, окрім не підписаних покупцем видаткових накладних, що підтверджують отримання товару відповідачем, позивачем не надано;

- до позовної заяви позивачем не додано паспорт якості на товар, декларацію про відповідність засобів індивідуального захисту вимогам технічного регламенту, сертифікату перевірки типу, висновку державної санітарно - епідемілогічної експертизи на поставлену партію товару (відповідно до п. 5.6 договору, в разі відсутності одного з перелічених документів товар вважається непоставленим до надання покупцю повного пакету документів);

- наявність форс-мажорних обставин, які звільняють від відповідальності за порушення зобов`язань відповідача, засновником якого є резидент Республіки Білорусь.

07.03.2023 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив з додатками (вх. № 2908, а. с. 75 - 80), в я кому зазначено що:

- відповідачем зустрічний позов не подано, порушення позивачем строків поставки товару не анулює його право на стягнення неустойки та грошової компенсації за порушення відповідачем строків розрахунку;

- до позову не додано паспорт якості на товар, декларацію про відповідність засобів індивідуального захисту вимогам технічного регламенту, сертифікату перевірки типу, висновку державної санітарно - епідемілогічної експертизи на поставлену партію товару, оскільки вони не стосуються предмету доказування, але вказане не свідчить про те, що ці документи не були надані відповідачу разом з товаром ;

- подані до позовної заяви не підписані видаткові накладні вказують на порушення саме відповідачем обов`язку їх підписати по факту передачі товару (адже відповідачем підтверджено факт прийняття товару). При цьому, відповідач не надав суду жодних доказів, які могли б спростувати вказані позивачем у розрахунку дати поставки. Згідно даних з офіційного інтернет сайту "Нова пошта", вантаж за експрес-накладною №2473 (видаткова накладна № 5701 від 12.11.2021 року) був отриманий 16.11.2021 року; за № 5296 (видаткова накладна № 32 від 10.01.2022 року) - 11.01.2022 року; за № 2293 (видаткові накладні № 568, 569 від 08.02.2022 року) - 09.02.2022 року та за № 0503 (видаткова накладна № 818 від 21.02.2023 року) - 22.02.2023 року. Отже, вказані у позові дати поставки товару (наступний день після його отримання від перевізника) у повній мірі відповідають дійсності, доведені вагомими доказами, що дозволяє зробити розрахунок пені, інфляційних нарахувань та 3% річних;

- відповідач не повідомив позивача про виникнення обставин непереборної сили, що впливають на виконання ним договору, як протягом 10 днів з дати їх настання, так і навіть у відповіді на претензію;

- відповідач до матеріалів справи не надав сертифікат, виданий відповідно до ЗУ "Про торгово-промислові палати України" та Регламенту, як власне і доказів того, що звертався до ТТП України за засвідченням належним чином обставин непереборної сили, що перешкоджають виконанню ним умов договору;

- відповідач є юридичною особою, зареєстрованою на території України, тобто є резидентом України, відповідач не довів належними та допустимими доказами те, що учасники його білоруського засновника відповідають законодавчо визначеному статусу кінцевого бенефіціарного власника і положення Постанови № 18 стосуються його; більша частина боргу виникла до 24.02.2022 року; після отримання претензії відповідач перерахував на рахунок позивача 4 289,40 грн, а у листі № 12/769 від 02.12.2022 року зазначив, що залишок боргу сплатить протягом І кварталу 2023 року;

- проценти на індекс інфляції мають компенсаційних характер та не є мірою відповідальності боржника, від якої він може бути звільнений за певних умов.

У відповіді на відзив позивач, посилаючись на ст. 80, 169, 170 ГПК України, просив залучити до матеріалів справи докази - паперові копії відомостей (скріншотів) з інтернет сайту "Нова пошта" (відносно отримання відповідачем товару за вищезазначеними експрес-накладними), оскільки вони стосуються предмету доказування. Зазначені докази спрямовані на спростувань заперечень відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, а такому з незалежним причин не могли бути подані разом із позовом.

Відповідно до ч. 2 ст. 164 ГПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Згідно ч. 2 ст. 80 ГПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Частиною 8 статті 80 ГПК України передбачено, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Суд, розглянувши клопотання позивача про долучення доказів до матеріалів справи, дійшов висновку про його задоволення та долучення до матеріалів справи доказів з метою повного та всебічного з`ясування всіх обставин справи.

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення (ч. 4 ст. 240 ГПК України).

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 240 ГПК України).

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши подані докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив наступне.

25.06.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "УНАФОРТ" (далі - позивач, постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "СЕРВІС ОЙЛ" (відповідач, покупець) укладено договір поставки № 53901 (далі - договір) (а. с. 7 - 15).

В укладеному договорі сторони узгодили, зокрема, наступне:

- постачальник зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, передати у власність покупцеві товар згідно специфікацій до договору, а покупець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, прийняти та своєчасно оплатити цей товар (п. 1.1 договору),

- найменування, асортимент, кількість та ціна товару зазначаються у специфікаціях до договору. Специфікації підписуються обома сторонами за даним договором та є невідємнми частинами договору (п. 1.2 договору);

- факт поставки товару підтверджується належним чином оформленими і підписаними обома сторонами документами (товарно-транспортні накладні, видаткові накладні). У випадку доставки товару покупцеві із залученням перевізника, постачальник оформлює товарно-транспортну накладну у 4-х екземплярах. Перший екземпляр товарно-транспортної накладної залишається у постачальника, другий - передається водієм (експедитором) покупцеві, третій і четвертий екземпляри, засвідчені підписом уповноваженого представника покупця (у разі потреби і печаткою або штампом покупця), передається покупцем перевізнику (п. 1.3 договору);

- основні умови договору викладені відповідно до вимог Міжнародних правил тлумачення торгівельних термінів "ІНКОТЕРМС 2010" (п. 1.4 договору);

- постачальник зобов`язаний поставити товар у суворій відповідності до найменувань, асортименту, іншим вимогам, чітко визначеним у специфікаціях до договору, а також повністю відповідний вимогам, зазначеним у паспортах, сертифікатах супроводжуючих товар, або інших документах, що підтверджують якість товару (п. 2.2 договору);

- ціна товару розраховується на умовах поставки, зазначених в специфікаціях до цього договору, і вказується в українських гривнях (п. 3.1 договору);

- загальна сума договору визначається сумами всіх специфікацій до цього договору, підписаних обома сторонами (п. 3.2 договору);

- розрахунки по договору між сторонами проводяться українськими гривнями в безготівковій формі шляхом банківського переказу (платіжними дорученнями) грошових коштів на поточні рахунки сторін за реквізитами, вказаними в розділі 14 договору (п. 4.1 договору);

- покупець проводить оплату за поставлену партію товару на умовах, наведених у специфікаціях до даного договору (п. 4.2 договору);

- рахунок-фактуру постачальник зобов`язаний направити покупцю за адресою електронної пошти, що вказана у розділі 14 даного договору (п. 4.3 договору);

- датою оплати є дата списання грошових коштів з поточного рахунку покупця (п. 4.4 договору);

- постачальник повинен надати покупцеві податкові накладні, а також розрахунки - коригування до податкових накладних, що оформлені і зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних (далі - ЄРПН) відповідно до вимог п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України, в строки для реєстрації податкових накладних /розрахунків коригувань до податкових накладних, складених з 1 до 15 день (включно) календарного місяця - до останнього дня (включно) місяця, в якому вони було складені; для реєстрації податкових накладних/розрахунків коригувань до податкових накладних, складних з 16 по останній день (включно) календарного місяця - до 15 числа (включно) місяця, наступного за місяцем, в якому вони були складені (дати виникнення податкових зобов`язань або дати збільшення податкових зобов`язань) (п. 4.5 договору);

- товар поставляється автомобільним транспортом на умовах, зазначених у специфікаціях. Вантажоодержувачем є ТОВ "Сервіс Ойл" (п. 5.1 договору);

- строк поставки товару: вказується сторонами у відповідній специфікації (п. 5.2 договору);

- дата поставки товару: дата отримання товару і підписання сторонами відповідної видаткової накладної на товар (п. 5.3 договору);

- перехід права власності на товар від постачальника до покупця відбувається з моменту передачі товару покупцю за видатковою накладною (п. 5.4 договору);

- покупець зобов`язаний підписати видаткові накладні по факту передачі товару покупцю. До початку відвантаження товару покупець надає постачальнику довіреність на отримання товарно-матеріальних цінностей уповноваженим представником покупця (п. 5.5 договору);

- разом з товаром постачальник зобов`язаний надати оригінали наступних документів: видаткова накладна, рахунок-фактура, товарно-транспортна накладна. Разом з товаром постачальник зобов`язаний надати копії наступних документів: паспорту якості на товар, декларації про відповідність засобів індивідуального захисту вимогам технічного регламенту, сертифікату перевірки типу, висновку державної санітарно-епідеміологічної експертизи на поставлену партію товару, інші документи, що підтверджують якість товару (при необхідності). В разі відсутності одного або декількох з перерахованих документів товар вважається непоставленим до надання покупцю повного пакету документів (п. 5.6. договору);

- приймання товару за кількістю здійснюється відповідно до Інструкції Держарбітражу СРСР П-6 (Про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за кількістю від 15.06.1965 р.) з доповненнями та змінами. Приймання товару за кількістю здійснюється за видатковою накладною (п. 6.1. договору);

- приймання товару за якістю здійснюється відповідно до Інструкції Держарбітражу СРСР П-7(Про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за якістю від 25.04.1966 р.) з доповненнями та змінами. Покупець зобов`язаний перевірити якість товару протягом 20 (двадцяти) календарних днів, що обчислюються з дати поставки товару. Приймання товару за якістю проводиться за паспортом якості на товар, декларації про відповідність засобів індивідуального захисту вимогам технічного регламенту. Товар повинен відповідати за якістю всім вимогам, встановленим у паспорті, що супроводжує товар (п. 6.2. договору);

- у разі виявлення неякісного товару покупець зобов`язаний призупинити приймання товару, скласти "Акт приймання продукції (товарів) за кількістю та якістю", в якому вказати кількість оглянутого товару і характер виявлених при прийманні дефектів. Покупець зобов`язаний викликати для участі в продовженні приймання товару та складанні двостороннього "Акту приймання продукції (товарів) за кількістю та якістю" представника постачальника не пізніше 24-х годин з моменту виявлення неякісного товару (п. 6.3. договору);

- сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання зобов`язань за договором, якщо таке невиконання стало наслідком обставин непереборної сили (стихійні лиха або їх наслідки, війни, страйки, народні хвилювання та ін.), а також, якщо ці обставини або їх наслідки безпосередньо вплинули на виконання договору. При цьому термін виконання зобов`язань за договором відсувається сорозмірно часу, потягом якого діяли такі обставини (їх наслідки). Сторона, для якої створилась неможливість виконання зобов`язань за договором, повинна в строк, що не перевищує 10 днів, сповістити іншу сторону про настання форс-мажорних обставин. Підтвердження настання форс-мажорних обставин є сертифікат регіональної торгово-промислової палати сторони, для якої створились такі умови Сторона, яка не повідомила в зазначений термін іншу сторону договору, про настання у неї форс-мажорних обставин, позбавляється права посилатися на них у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за договором (п. 9.1. договору);

- за прострочення виконання зобов`язань щодо оплати товару постачальник має право вимагати від покупця сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у відповідний період, від вартості неоплаченого товару за кожен день прострочення оплати (п. 10.5. договору);

- усі спори, що виникають з цього договору або пов`язані із ним, вирішуються шляхом переговорів між сторонами (п. 11.1. договору);

- якщо відповідний спір неможливо вирішити шляхом переговорів, він підлягає вирішенню у судовому порядку, відповідно до вимог чинного законодавства України (п. 11.2. договору);

- претензійний порядок обов`язковий. Термін розгляду претензії30 днів з моменту отримання її стороною (п. 11.3. договору);

- цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до "31" грудня 2019 року, а в частині гарантійних зобов`язань - до закінчення строку їх виконання. У разі відсутності письмової заяви жодної зі сторін про припинення дії цього договору, поданої до моменту припинення дії договору, останній вважається продовженим на один календарний рік. Кількість разів продовження дії цього договору є необмеженою. (п. 12.1. договору).

Сторонами підписано та скріплено печатками:

- Специфікацію 8 від 18.10.2021 року на суму 241 727,00 грн з ПДВ. Умова оплати - 100% оплата протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту поставки товару. Умови поставки - DDP (Інкотермс 2010), м. Полтава, відділення Нової Пошти №1. Разом з поставкою товару поставляються такі документи: висновок санітарно-епідеміологічної експертизи на вироби; декларація на відповідність вимогам технічних регламентів (ДСТУ ENISO 20345; 2016) (а. с. 14, 15);

- Специфікацію № 9 від 21.10.2021 року на суму 72 917,76 грн з ПДВ. Умова оплати - 100% оплата протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту поставки товару. Умови поставки - DDP (Інкотермс 2010) , м. Полтава, відділення Нової Пошти №1. Разом з поставкою товару поставляються такі документи: висновок санітарно-епідеміологічної експертизи на вироби; декларація на відповідність вимогам технічних регламентів (ДСТУ ENISO 20345; 2016) (а. с. 16);

- Специфікацію № 10 від 29.10.2021 року на суму 46 766,88 грн з ПДВ. Умова оплати - 100% оплата протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту поставки товару. Умови поставки - DDP (Інкотермс 2010) , м. Полтава, відділення Нової Пошти №1. Разом з поставкою товару поставляються такі документи: висновок санітарно-епідеміологічної експертизи на вироби; декларація на відповідність вимогам технічних регламентів (згідно ДСТУ) (а. с. 17).

Як зазначає позивач та підтверджує у відзиві відповідач, на виконання своїх договірних зобов`язань, він поставив відповідачу товар на суму 322 353,12 грн. Вказане підтверджується видатковими накладними: №5701 від 12.11.2021 року на суму 238 055,04 грн з ПДВ, № 32 від 10.01.2022 року на суму 46 766,88 грн з ПДВ, № 568 від 08.02.2022 року на суму 3 216,96 з ПДВ, № 569 від 08.02.2022 року на суму 33 241,92 грн з ПДВ, № 818 від 21.02.2022 року на суму 1 072,32 грн з ПДВ (а. с. 18 - 22).

Як вбачається з матеріалів справи, наявні в матеріалах справи видаткові накладні № 32 від 10.01.2022 року на суму 46 766,88 грн з ПДВ, № 568 від 08.02.2022 року на суму 3 216,96 з ПДВ, № 569 від 08.02.2022 року на суму 33 241,92 грн з ПДВ відповідачем не підписані.

Також позивачем на підтвердження поставки товару були надані експрес - накладні № 2473 від 16.11.2021 року, № 2293 від 09.02.2022 року, №5296 від 11.01.2022 року; № 0503 від 22.02.2022 року (а. с. 23, 24) та паперові копії відомостей (скріншотів) з інтернетсайту "Нова пошта" (відносно отримання відповідачем товару за вказаними експрес-накладними) (а. с. 81 - 85).

Поставлений товар за видатковою накладною №5701 від 12.11.2021 року був частково оплачений відповідачем відповідно до платіжних доручень №35397 від 13.12.2021 року на суму 138 055,04 грн та № 37291 від 23.02.2022 року на суму 50 000,00 грн (а. с. 25, 26).

Також як вбачається з матеріалів справи, відповідно до платіжного доручення № ПН28522803 від 30.11.2022 року відповідачем було перераховано позивачу 4 289,40 грн (призначення платежу: за товар зграх 818 від 21.02.2022, 568 від 08.02.2022 платник ТОВ Сервіс Ойл ЄДРПОУ через Зьомбра С.М. ТОВ Сервіс ОйлЗьомбра Сергій Михайлович) (а. с. 32).

З метою досудового врегулювання спору позивач направив на адресу відповідача претензію №4-2022 від 17.11. 2022 року, відповідно до якої просив погасити заборгованість у розмірі 188 723,16 грн, що складається із 134 298,08грн основної заборгованості, 20 043,33 грн - пені, 31 188,30 грн - інфляційних нарахувань та 3 193,45 грн - 3% річних (а. с. 27, 28).

У відповідь на претензію відповідач направив лист, в якому зазначив, що заборгованість у розмірі 134 298,08 буде сплачена частинами, а саме: 30.11.2022 року - 4 289,28 грн, а залишок заборгованості, у зв`язку із складним фінансовим становищем товариства (пов`язане із обмеженнями Постанови Правління НБУ №18 від 24.02.2022 року), - протягом І кварталу 2023 року (а. с. 31).

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 134 298, 08 грн суми основної заборгованості, 14 446,07 грн пені, 3 789,51 грн 3 % річних, 32 359,45 грн інфляційних нарахувань.

На підтвердження обґрунтованості позовних вимог позивач надав наступні докази (копії): договір поставки №53901 від 25.06.2019 року; специфікацію № 8 від 18.10.2021 року, специфікацію № 9 від 21.10.2021 року, специфікацію № 10 від 29.10.2021 року, видаткові накладні: №5701 від 12.11.2021 року на суму 238 055,04 грн з ПДВ, № 32 від 10.01.2022 року на суму 46 766,88 грн з ПДВ, № 568 від 08.02.2022 року на суму 3 216,96 з ПДВ, № 569 від 08.02.2022 року на суму 33 241,92 грн з ПДВ, № 818 від 21.02.2022 року на суму 1 072,32 грн з ПДВ, експрес - накладні: № 2473 від 16.11.2021 року, № 2293 від 09.02.2022 року, №5296 від 11.01.2022 року та № 0503 від 22.02.2022 року; платіжні доручення: №35397 від 13.12.2021 року на суму 138 055,04 грн, № 37291 від 23.02.2022 року на суму 50 000,00 грн, № ПН28522803 від 30.11.2022 року на суму 4 289,40 грн, претензію №4-2022 від 17.11.2022 року з додатком - розрахунком суми претензії, лист № 12/769 від 02.12.2022 року, заяву про видачу судового наказу №01-2022 від 29.08.2022 року, ухвалу про скасування судового наказу по справі № 917/1049/22 від 20.10.2022 року, витяг з ЄДРЮОФОПГФ відносно ТОВ «Сервіс Ойл» станом на 16.01.2023 року, витяг з ЄДРЮОФОПГФ відносно ТОВ «УНАФОРТ» станом на 16.01.2023 року, статут ТОВ «УНАФОРТ», паперові копії відомостей (скріншотів) з інтернет сайту "Нова пошта" (відносно отримання відповідачем товару за експрес-накладними).

Відповідачем надано наступні докази (копії): лист Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 року, роздруківку із сайту Торгово-промислової палати України щодо засвідчення форс-мажорних обставин станом на 20.01.2023 року, договір про надання правничої допомоги №13/22 від 17.05.2022 року з додатком, ордер серія ВІ №1127165 від 06.02.2023 року.

Судом досліджено всі докази, наявні у матеріалах справи.

Згідно з ч. 2-3 ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

До того ж, Верховний Суд наголошував, що 17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 № 132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів".

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyondreasonabledoubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Шабельник проти України" (заява № 16404/03) від 19.02.2009 зазначається, що хоча стаття 6 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) гарантує право на справедливий судовий розгляд, вона не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів як таких, бо це передусім питання, яке регулюється національним законодавством (див. рішення у справі "Шенк проти Швейцарії" від 12.07.1998 та у справі "ТейшейрадіКастру проти Португалії" від 09.06.1998).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 76 ГПК України).

Принцип належності доказів полягає в тому, що господарський суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Верховний Суд відзначає, що правило належності доказів обов`язкове не лише для суду, а й для осіб, які є суб`єктами доказування (сторони, треті особи), і подають докази суду. Питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

При прийнятті рішення суд керувався наступним.

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. У відповідності до вимог ст. ст. 525, ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Статтею 193 Господарського України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд прийшов до висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання, в тому числі Глави 54 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України визначено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у обумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частинами 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України та ст. 202 Господарського кодексу України господарське зобов`язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Судом встановлено, що на виконання умов договору позивач передав у власність відповідачу товар на загальну суму 322 353,12 грн. Відповідач у свою чергу оплатив за частину поставленого товару, а саме: за товар за видатковою накладною №5701 від 12.11.2021 року відповідач частково оплати товар на суму 188 055,04 грн (платіжні доручення №35397 від 13.12.2021 року та № 37291 від 23.02.2022 року ). Також відповідачем на виконання умов договору було здійснено платіж на суму 4 289,40 грн (платіжне доручення № ПН28522803 від 30.11.2022 року).

Дані обставини визнають учасники справи у позовній заяві та відзиві на позов.

Однак, позивач вважає, що сума в розмірі 4289,40 грн (платіжне доручення № ПН28522803 від 30.11.2022 року) має бути спрямована на погашення неустойки (пені), тоді як відповідач стверджує, що дана сума була сплачена в рахунок погашення суми основної заборгованості, і визнає позовні вимоги лише в розмірі суми основного боргу 130 008,68 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Отже, відповідно до ч. 1 ст. 75 ГПК України обставини щодо поставки товару відповідно до договору № 53901 від 25.06.2019 року на суму 322 353,12 грн та перерахування відповідачем на рахунок позивача 192 344,44грн не підлягають доказуванню.

Відносно сплаченої відповідачем суми в розмірі 4 289 ,40 грн суд зазначає наступне.

При обґрунтуванні позовних вимог, позивач посилався на вимоги ст. 534 ЦК України та зазначив, що договором не визначена інша черговість задоволення вимог позивача і він не поніс витрат, пов`язаних з одержанням від відповідача виконання, сплата процентів також не передбачена, тому отримана 30.11.2022 року грошова сума в розмірі 4 289,40 грн була спрямована на погашення неустойки (пені).

Статтею 534 ЦК України визначено, що у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом:1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання;2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

При цьому, можливість застосування ст. 534 ЦК України ставиться в залежність від змісту реквізиту "Призначення платежу" платіжного доручення, яким боржник здійснював платіж кредиторові на виконання грошового зобов`язання. Це означає, що якщо платник (боржник) здійснює переказ коштів з чітким призначення платежу щодо погашення основного боргу (оплата товару, робіт, послуг), черговість, встановлена ст. 534 ЦК України застосовуватися не може.

У випадку, якщо стягнення заборгованості здійснюється в порядку виконавчого провадження, або платіж буде отриманий без реквізиту "Призначення платежу" чи помилковим призначенням чи як загальна підстава - на виконання договору, згідно рахунку або погашення кредиторської заборгованості тощо, розподіл коштів може здійснюватися кредитором відповідно до ст. 534 ЦК України.

Правовою підставою для даного висновку є Інструкція про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затверджена постановою Національного банку України від 21.01.2004р. №22, та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затверджене наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995р.

Частиною першою статті 1089 ЦК України визначено, що за платіжним дорученням банк зобов`язується за дорученням платника за рахунок грошових коштів, що розміщені на його рахунку у цьому банку, переказати певну грошову суму на рахунок визначеної платником особи (одержувач) у цьому чи іншому банку у строк, встановлений законом або банківськими правилами, якщо інший строк не передбачений договором.

Загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України визначаються Законом України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні".

Пунктом 32.3 статті 32 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" передбачено, що банки зобов`язані виконувати доручення клієнтів, що містяться в документах на переказ, відповідно до реквізитів цих документів та з урахуванням положень, встановлених п. 22.6 ст. 22 Закону.

Загальні правила, види і стандарти розрахунків клієнтів банків та банків у грошовій одиниці України на території України, що здійснюються за участю банків встановлені Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженою постановою Правління Національного Банку України №22 від 21.01.2004р. (далі - Інструкція).

Згідно з п. 1.3 Інструкції, її вимоги поширюються на всіх учасників безготівкових розрахунків, а також на стягувачів та обов`язкові для виконання ними.

У відповідності до п. 22.1 ст. 22 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", ініціювання переказу здійснюється за таким видом розрахункового документу, як платіжне доручення.

Згідно з п. 1.30 ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" та п. 1.4 Інструкції, платіжним дорученням є розрахунковий документ, який містить доручення платника банку, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача.

Відповідно до положень пунктів 3.1 та 3.7 Інструкції, платіжне доручення оформляється платником за формою, наведеною в додатку 3 до Інструкції, згідно з вимогами щодо заповнення реквізитів розрахункових документів, що викладені в додатку 9 до Інструкції, та подається до банку, що обслуговує його, у кількості примірників, потрібних для всіх учасників безготівкових розрахунків.

Реквізит "Призначення платежу" платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України.

У пункті 2.9 Інструкції зазначено, що банк не має права робити виправлення в розрахунковому документі клієнта, за винятком випадків, обумовлених пунктом 2.26 цієї глави та іншими нормативно-правовими актами Національного банку.

З правового аналізу вказаних приписів законодавства слідує, що заповнення реквізиту призначення платежу платіжного доручення належить виключно платнику.

Тобто, платник може змінити реквізит "призначення платежу" до списання коштів з його рахунку, оформивши нове платіжне доручення; відповідно, отримувач коштів, в свою чергу, не вправі самостійно визначати порядок зарахування коштів, якщо платником чітко визначено призначення платежу.

Спрямування коштів на погашення інших заборгованостей, ніж ті, що визначені в призначенні платежу може мати місце лише у випадку відсутності чіткого зазначення призначення платежу.

Суд констатує, що в платіжному дорученні №ПН 28522803 від 30.11.2022 р. зазначено «Призначення платежу: за товар зг рах 818 від 21.02.2022, 568 від 08.02.2022 платник ТОВ Сервіс Ойл ЄДРПОУ через Зьомбра С.М. ТОВ Сервіс Ойл Зьомбра Сергій Михайлович»

Визначений платіж на суму 4 289,40 грн був прийнятий одержувачем - ТОВ «УНАФОРТ» беззаперечно. Відповідно, отримавши визначені кошти, позивач повинен був зарахувати останні за визначеним призначенням платежу, або ж здійснити невідкладне повернення коштів платнику у зв`язку із помилковістю сплати, що позивачем виконано не було.

Отже суд прийшов до висновку, що платіж на суму 4 289,40 грн має бути віднесений на погашення основної заборгованості, а не пені.

З урахуванням викладеного, заборгованість за поставлений товар становить 130 008,68 грн (322 353,12 грн - 138 055,04 грн - 50 000,00грн - 4 289,40 грн = 130 008,68грн).

Доказів оплати поставленого товару на суму 130 008,68 грн відповідач суду не надав, доводів, наведених в обґрунтування позову, не спростував, у відзиві на позовну заяву визнав позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу в розмірі 130 008,68 грн, підтвердив поставку позивачем товару на загальну суму 322 353,12 грн та проведену відповідачем оплату за товар у сумі 192 344,44 грн. Враховуючи зазначене, суд вважає правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 130 008,68 грн заборгованості за товар.

Підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення 4 289,40 грн основної заборгованості за поставлений товар у суду відсутні.

Згідно з частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 193 Господарського Кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Стаття 230 Господарського Кодексу України штрафними санкціями у розумінні цього Кодексу визначає господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. А частина 4 статті 231 Господарського Кодексу України встановлює, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського Кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інше не встановлено договором.

У пункті 10.5 договору сторони погодили, що за прострочення виконання зобов`язань щодо оплати товару постачальник має право вимагати від покупця сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у відповідний період, від вартості неоплаченого товару за кожен день прострочення оплати.

На підставі наведених положень договору та закону позивач нарахував відповідачу:

- пеню в сумі 14 446,07 грн,

- 3 % річних в сумі 3 789,51 грн,

- інфляційні в сумі 32 359,45 грн.

Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив, що позовні вимоги в частині стягнення пені, 3% річних та інфляційних нарахувань ним не визнаються. В своїх обґрунтуваннях відповідач вказує на те, що позивач систематично порушував умови договору в частині строку поставки товару; видаткові накладні №32 від 10.01.2022 року, № 568 від 08.02.2022 року та № 569 від 08.02.2022 року не підписані відповідачем, сума доставленого товару по експрес-накладним відрізняється від суми отриманого товару, а тому неможливо встановити дату отримання товару та зробити правильний розрахунок пені, 3% річних та інфляційних нарахувань. Також відповідач посилається на те, що до позовної заяви позивачем не додано паспорту якості на товар, декларації про відповідність засобів індивідуального захисту вимогам технічного регламенту, сертифікату перевірки типу, висновку державної санітарно-епідеміологічної експертизи на поставлену партію товару, що відповідно до вимог п. 5.6 договору вважається не поставкою товару.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України одними із загальних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Крім того, господарський суд вважає за необхідне наголосити на тому, що відповідно до частини 3 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

При цьому, у рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 зазначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес" у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зокрема, з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Суд виходить із того, що у принципі добросовісності, а саме: при реалізації прав і повноважень, закладений принцип неприпустимості зловживання правом, згідно з якими здійснення прав та свобод однієї особи не повинне порушувати права та свободи інших осіб. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право.

Сторони є вільними у виборі контрагента, у визначенні умов договору, тощо, що відповідає нормам закону. Добросовісність, розумність та справедливість є засадами зобов`язальних правовідносин і зміст даних принципів полягає у тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права з дотриманням прав і інтересів інших осіб. В свою чергу, добросовісність є внутрішнім критерієм, в той час як справедливість і розумність - зовнішнім або об`єктивним, і зазначені принципи у сукупності є оціночними категоріями цивільного права.

Суд враховує і те, що цивільне законодавство не дає визначення даних принципів, віддаючи це на розсуд сторін зобов`язання, тобто укладаючи угоду сторони повинні керуватись внутрішнім критерієм - добросовісністю по відношенню до контрагента (вчиняти дії таким чином, щоб при цьому не завдавалася шкода, неможливість укладення зобов`язання на засадах обману, насильства, зловживання довірою, дотримуватись правової поведінки суб`єктів зобов`язання, вчиняти всі залежні від сторони зобов`язання дії щодо належного виконання зобов`язання та непорушення прав інших осіб), і виходити з зовнішнього критерію - справедливості та розумності, що виражається в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню, тобто кожна сторона у виконанні цивільно-правових зобов`язань повинна дотримуватись такої поведінки по відношенню до своїх прав і обов`язків, яка б виключала необ`єктивні (неупереджені, несправедливі) дії сторін зобов`язання стосовно одна одної.

Так, судом встановлено, що відповідач відповідно до умов договору поставки №53901 від 25.06.2019 року зобов`язався оплатити позивачу поставлений товар.

Отже, позивач мав правомірні очікування щодо виконання відповідачем його обов`язків по договору.

Пунктом 6 статті 3 Цивільного кодексу України закріплений принцип справедливості, добросовісності та розумності.

Водночас необхідно зазначити, що Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності врахування принципу добросовісності (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) - стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (постанови Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17, від 28.09.2021 у справі № 918/1045/20, від 11.08.2021 у справі № 909/436/20, від 06.10.2021 у справі №925/1546/20).

Доктрина "venire contra factum proprium" (заборони суперечливої поведінки), в основі якої лежить принцип добросовісності, базується ще на римській максимі - "non concedit contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них (постанови Верховного Суду від 28.04.2021 у справі №910/9351/20, від 09.06.2021 у справі № 911/3039/19, від 08.09.2021 у справі №910/10444/20).

Згідно зі статтею 13 Цивільного кодексу України, визначивши межі здійснення цивільних прав, закон встановлює, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині; не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільне законодавство ґрунтується на вільному здійсненні цивільних прав, а також добросовісності учасників цивільних правовідносин при здійсненні цивільних прав і виконання обов`язків. Таким чином, особа не може отримувати переваги від недобросовісної поведінки.

Враховуючи викладене, суд відзначає, що споживач, здійснюючи правомірну поведінку, має "законні очікування" на відповідну добросовісну поведінку контрагента - постачальника, та застосування до нього тих процедур, що є передбачуваними і очікуваними для нього.

За висновком суду, відповідач у відзиві на позовну заяву підтверджував поставку товару на загальну суму 322 353,12 грн (що відповідає загальній сумі спірних видаткових накладних), від оформлення частини яких у встановленому законом порядку він ухилився, без пояснення причин. Крім того, призначенням платежу платіжного доручення № ПН28522803 від 30.11.2022 року на суму 4 289,40 грн є отриманий товар згідно видаткової накладної №568 від 08.02.2022 року, що не була підписана відповідачем.

Суд критично оцінює посилання відповідача відносно того, що загальна сума вартості поставленого товару відповідно до експрес - накладних (239 700,00 грн) відрізняється від загальної вартості товару, передбачену умовами договору (322 353,12 грн), так як він підтвердив поставку йому позивачем зазначеного товару на суму 322 353,12 грн. Відповідно, інформація з інтернетсайту "Нова пошта" відносно отримання відповідачем товару за наданими експрес-накладними дає можливість визначити дати отримання товару та визначити періоди нарахування пені, 3% річних та інфляційних нарахувань.

Відносно надання повного пакету документів відповідно до п. 5.6 договору суд зазначає, що дані документи мають надаватися саме покупцю разом з товаром, а не разом з позовною заявою Крім того, вони не стосуються предмету доказування. Також відповідачем не було надано доказів ненадання позивачем разом з поставкою товару висновку санітарно-епідеміологічної експертизи на вироби, декларації на відповідність вимогам технічних регламентів (згідно ДСТУ), а також доказу складання "Акту приймання продукції (товарів) за кількістю та якістю", відповідно до умов договору.

Щодо заперечень відповідача стосовно того, що він не мав змоги виконати свої зобов`язання з оплати заборгованості у зв`язку із форс-мажорними обставинами, суд зазначає наступне.

Згідно ст. 617 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Пунктом 9.1. договору передбачено, що сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання зобов`язань за договором, якщо таке невиконання стало наслідком обставин непереборної сили (стихійні лиха або їх наслідки, війни, страйки, народні хвилювання та ін.), а також, якщо ці обставини або їх наслідки безпосередньо вплинули на виконання договору. При цьому термін виконання зобов`язань за договором відсувається сорозмірно часу, потягом якого діяли такі обставини (їх наслідки) . Сторона, для якої створилась неможливість виконання зобов`язань за договором, повинна в строк, що не перевищує 10 днів, сповістити іншу сторону про настання форс-мажорних обставин. Підтвердження настання форс-мажорних обставин є сертифікат регіональної торгово-промислової палати сторони, для якої створились такі умови Сторона, яка не повідомила в зазначений термін іншу сторону договору, про настання у неї форс-мажорних обставин, позбавляється права посилатися на них у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за договором.

Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" N 64/2022 від 24.02.2022 було введено воєнний стан.

Загальним офіційним листом № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 Торгово-промислова палата України на підставі ст. 14, 14-1 ЗУ "Про торгово-промислові палати в Україні", Статуту ТПП України, засвідчила форс-мажорні обставини (обставин непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану, підтвердивши, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин.

Крім цього, судом встановлено, що засновником ТОВ «Сервіс Ойл» було ВАТ «Пуховичинафтопродукт», зареєстроване в Республіці Білорусь.

Пунктом 15 постанови Правління Національного банку України «Про роботу банківської системи в період воєнного стану» № 18 від 24.02.2022 зупинено здійснення обслуговуючими банками видаткових операцій за рахунками резидентів держави, що здійснила збройну агресію проти України.

Пунктом 5 постанови Правління Національного банку України "Про внесення змін до постанови Правління Національного банку України від 24.02.2022 № 18" пункт 15 викладено в такій редакції: «Зупинити здійснення обслуговуючими банками видаткових операцій за рахунками резидентів Російської Федерації/Республіки Білорусь, за рахунками осіб, кінцевими бенефіціарними власниками яких є резиденти Російської Федерації/Республіки Білорусь, крім переказу коштів (за виключенням коштів у російських рублях та білоруських рублях) з таких рахунків на спеціальний рахунок Національного банку України для збору коштів на підтримку Збройних Сил У країни та/або на рахунки Кабінету Міністрів України, міністерств та інших державних органів України».

Пунктом 6 постанови Правління Національного банку України № 44 від 08.03.2022 «Про внесення змін до постанови Правління Національного банку України від 24.02.2022 № 18», пункт 15 викладено в такій редакції: «Зупинити здійснення обслуговуючими банками видаткових операцій за рахунками резидентів Російської Федерації/Республіки Білорусь, за рахунками юридичних осіб (крім банків), кінцевими бенефіціарними власниками яких є резиденти Російської Федерації/Республіки Білорусь, за винятком здійснення на території України: 1) переказу коштів з таких рахунків на спеціальний рахунок Національного банку України для збору коштів на підтримку Збройних Сил України та/або на рахунки Кабінету Міністрів України, міністерств та інших державних органів; 2) соціальних виплат, виплат заробітної плати, оплати комунальних послуг, сплати податків, зборів та інших обов`язкових платежів».

Разом з тим, суд зазначає, що частина боргу виникла у відповідача ще до настання форс-мажорних обставин. Крім цього, відповідачем не надано доказів, що ним в строк, що не перевищує 10 днів, сповіщено іншу сторону про настання форс-мажорних обставин, а також не надано як сертифікат, виданий відповідно до ЗУ "Про торгово-промислові палати України" та Регламенту, як власне і доказів того, що він звертався до ТТП України за засвідченням належним чином обставин непереборної сили, що перешкоджають виконанню ним умов договору.

Таким чином, посилання відповідачем на настання форс-мажорних обставин, як на підставу у відмові в задоволенні позову в частині стягнення інфляційних нарахувань, 3 % річних та пені, є необґрунтованим.

Контррозрахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат відповідачем суду не надано.

Отже, суд вбачає в діях відповідача суперечливу поведінку та вважає, що позивач має право вимагати стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат від вартості неоплаченого товару.

Перевіривши надані позивачем розрахунки стягуваних пені, 3% річних та інфляційних, здійснивши розрахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат за допомогою програми "Калькулятор підрахунку заборгованості та штрафних санкцій" системи інформаційно-правового забезпечення "Ліга: закон" суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до п. 4.2 договору, покупець проводить оплату за поставлену партію товару на умовах, наведених у специфікаціях до даного договору.

Згідно з специфікаціями №8, №9 та №10 умова оплати - 100% оплата протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту поставки товару.

Як зазначає позивач, дата поставки товару за видатковою накладною №5701 від 12.11.2021 року (замовлення рахунок - фактура на оплату № 2174 від 12.11.2021 року) є 17.11.2021 року. Позивач відповідно до поданого розрахунку стягуваних сум ставить кінцевий строк оплати 19.12.2021 року.

Як раніше зазначалось, відповідно до платіжного доручення №35397 від 13.12.2021 року та № 37291 від 23.02.2022 року відповідачем було сплачено суми в розмірі 138 055,04 грн та 50 000,00 грн відповідно (призначення платежу: «… згідно рах. № 2174 від 12.11.2021 року…» ).

Відповідно до позовної заяви та наданого розрахунку, позивач нарахував відповідачеві за прострочення платежу за поставлений товар (видаткова накладна № 5701 від 12.11.2021 року) на суму 50000,00 грн інфляційні втрати у розмірі 12 850,00 грн та 3% річних у розмірі 1 590,41 грн за період з 20.12.2021 року по 10.01.2023 року.

Здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат в межах заявленого позивачем періоду (з 20.12.2021 року по 10.01.2023 року.) на суму боргу 50000,00 грн, суд встановив, що розмір інфляційних втрат становить 13 301,62 грн, тоді як позивач просить стягнути лише 12 850,00 грн.

Відповідно до частини 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Враховуючи вказане, а також те, що позивачем розраховано та заявлено до стягнення у вказаному вище періоді інфляційні втрати, розмір яких є менший ніж розрахований судом, суд, у відповідності до положень частини 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України, вважає, що саме такий їх розмір (12 850,00 грн) підлягає стягненню з відповідача.

Відносно видаткової накладної №32 від 10.01.2022 року (замовлення покупця № 8829 від 28.10.2021 року). Дата поставки товару за даною накладною є 12.01.2022 року. Позивач відповідно до поданого розрахунку стягуваних сум ставить кінцевий строк оплати 14.02.2022 року.

Відповідно до позовної заяви та наданого розрахунку, позивач нарахував відповідачеві за прострочення платежу за поставлений товар (видаткова накладна №32 від 10.01.2022 року) на суму 46 766,88 грн інфляційні втрати у розмірі 11 270,82 грн, 3% річних у розмірі 1268,47 грн за період з 15.02.2022 року по 10.01.2023 року та пеню у розмірі 7 444,26 за період з 15.02.2022 року по 14.08.2022 року (181 день).

Здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат в межах заявленого позивачем періоду (з 15.02.2022 року по 10.01.2023 року.) на суму боргу 46 766,88 грн, суд встановив, що розмір інфляційних втрат становить 11 681,68 грн, тоді як позивач просить стягнути лише 11 270,82 грн.

Відповідно до частини 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Враховуючи вказане, а також те, що позивачем розраховано та заявлено до стягнення у вказаному вище періоді інфляційні втрати, розмір яких є менший ніж розрахований судом, суд, у відповідності до положень частини 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України, вважає, що саме такий їх розмір (11 270,82 грн) підлягає стягненню з відповідача.

Відносно видаткової накладної №569 від 08.02.2022 року (замовлення покупця № 8688 від 20.10.2021 року).

Дата поставки товару за даною накладною є 10.02.2022 року. Позивач відповідно до поданого розрахунку стягуваних сум ставить кінцевий строк оплати 14.03.2022 року.

Здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат, 3% річних та пені на суму боргу 33241,92 грн, суд встановив, що розмір інфляційних втрат за період з 15.03.2022 року по 10.01.2023 року становить 7649,08 грн, 3% річних - 825,13 грн та пені за період з 15.03.2022 року по 14.09.2022 року - 6193,02 грн.

Відносно видаткової накладної №568 від 08.02.2022 року (замовлення покупця № 8599 від 12.10.2021 року).

Дата поставки товару за даною накладною є 10.02.2022 року. Позивач відповідно до поданого розрахунку стягуваних сум ставить кінцевий строк оплати 14.03.2022 року. Тоді як встановлено судом, відповідно до платіжного доручення №ПН 28522803 від 30.11.2022 року на суму 4289,40 грн відповідачем було оплачено за даний поставлений товар (призначення платежу: «… 568 від 08.02.2022 року…» ).

У зв`язку з чим, кінцевою датою нарахування інфляційних та 3% річних має бути 29.11.2022 року, а не 10.01.2023 року, як вказує позивач.

Здійснивши власний розрахунок 3% річних, інфляційних втрат та пені на суму боргу 3 216,96 грн, суд встановив, що розмір інфляційних втрат за період з 15.03.2022 року по 29.11.2022 року становить 712,73 грн, 3% річних - 68,75 грн та пені за період з 15.03.2022 року по 14.09.2022 року - 599,32 грн (184 дні).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач в розрахунках санкції об`єднав в одній графі суми інфляційних втрат та 3% річних відносно видаткових накладних №568 та 569 (посилаючись на ідентичні періоди нарахування). При цьому судом було зроблено висновок, що відповідач платежем на суму 4 289,40 грн 30.11.2022 року погасив заборгованість за видатковою накладною № 568, що стало підставою для застосування судом іншої кінцевої дати нарахування інфляційних та 3 % річних - 29.11.2022 року.

За підрахунком позивача загальна сума інфляційних втрат та 3% річних, заявлені до стягнення, за видатковими накладними № 568 та 569 становить 8057,41 грн та 904,98 грн відповідно, тоді як за розрахунком суду сума інфляційних втрат та 3% річних за цим ж накладними становить 8 361,81 грн та 893,88 грн.

Відповідно до частини 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Враховуючи вказане, а також те, що позивачем розраховано та заявлено до стягнення суму інфляційних втрат, розмір яких є менший ніж розрахований судом, суд, у відповідності до положень частини 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України, вважає, що саме такий їх розмір підлягає стягненню з відповідача (8057,41 грн).

Отже, загальна сума стягуваних інфляційних втрат та 3% річних за видатковими накладними № 568 т та № 569 від 08.02.2022 року становить 8057,41 грн та 893,88 грн відповідно.

Відносно видаткової накладної № 818 від 21.02.2022 року (рахунок-фактура на оплату №301 від 21.02.2022 року). Датою поставки товару за вказаною накладною є 23.02.2022 року.

Позивач відповідно до поданого розрахунку стягуваних сум ставить кінцевий строк оплати 25.03.2022 року. Відповідно до платіжного доручення №ПН 28522803 від 30.11.2022 року на суму 4289,40 грн відповідачем було оплачено за даний поставлений товар (призначення платежу: «… 818 від 21.02.2022 року…» ).

У зв`язку з чим, кінцевою датою нарахування інфляційних та 3% річних має бути 29.11.2022 року, а не 10.01.2023 року, як вказує позивач.

Здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат, 3% річних та пені на суму боргу 1072,32 грн, суд встановив, що розмір інфляційних втрат за період з 26.03.2022 року по 29.11.2022 року становить 181,17 грн, 3% річних - 21,95 грн та пені за період з 26.03.2022 року по 25.09.2022 року - 209,47 грн.

Таким чином, вимога позивача про стягнення з відповідача:

- пені в сумі 14 446,07 грн,

- 3 % річних в сумі 3774,71 грн,

- інфляційних втрат в сумі 32 359,40 грн є обґрунтованою, підтвердженою належними та достатніми доказами, а отже підлягає задоволенню.

Підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення 14,80 грн 3% річних та 0,05 грн інфляційних втрат у суду відсутні.

З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку, що у даному випадку мало місце порушення договірних зобов`язань з боку відповідача щодо оплати за поставлений товар і позовні вимоги про стягнення основного боргу в сумі 130008,68 грн., пені в сумі 14 446,07 грн., 3% річних в сумі 3774,71 грн та інфляційних втрат у сумі 32 359,40 грн є правомірними, обґрунтованими, підтвердженими документально та нормами матеріального права та такими, що підлягають задоволенню.

В іншій частині стягнення основного боргу та штрафних санкцій позов є безпідставним, а отже задоволенню не підлягає.

У відповідності дост. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

У відзиві на позовну заяву відповідач частково визнав позов в розмірі 130 008,68 грн.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 46 ГПК України встановлено, що відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Згідно зі ст. 191 ГПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Відповідно до ч. 1 ст. 130 ГПК України та ч. 3 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Отже в зв`язку з частковим визнанням відповідачем позову позивачеві підлягає поверненню із Державного бюджету України сума судового збору в розмірі 975,07 грн, сплаченого при поданні позову, а решта в сумі 1733,77 грн підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача.

Керуючись ст. 129, 232, 233, 237, 238, 252 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "СЕРВІС ОЙЛ" (вул. Небесної Сотні, 9/17, м. Полтава, 36000, ідентифікаційний ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "УНАФОРТ" (вул. Ф. Пушиної, 13, м. Київ, 03115, ідентифікаційний ) 130008,68 грн - основного боргу, 14 446,07 грн пені, 3774,71 - 3 % річних, 32 359,40 грн - інфляційних втрат та 1733,77 грн судового збору.

Видати наказ із набранням цим рішенням законної сили.

3. В іншій частині позовних вимог - відмовити.

4. Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "УНАФОРТ" (вул. Ф. Пушиної, 13, м. Київ, 03115, ідентифікаційний ) з державного бюджету України судовий збір у сумі 975,07 грн, який сплачено платіжним дорученням № 8735 від 13.01.2023 року (оригінал платіжного доручення № 8735 від 13.01.2023 року на суму 2525,30 грн знаходиться в матеріалах справи № 917/120/23).

Рішення підписано 31.03.2023 року.

Згідно із ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 256 ГПК України та п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Суддя О. М. Тимощенко