УХВАЛА

30 березня 2023 року

м. Київ

cправа № 916/1719/22

Верховний Суд у складі судді Касаційного господарського суду Рогач Л. І.,

перевіривши матеріали касаційної скарги заступника керівника Одеської обласної прокуратури (далі - Прокуратура)

на рішення Господарського суду Одеської області від 01.11.2022 та

постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.02.2023

у справі за позовом керівника Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Ізмаїльської районної державної адміністрації (далі - Ізмаїльська РДА)

до Кілійського міжрайонного управління водного господарства (далі - Управління), Товариства з обмеженою відповідальністю "Дунайагросервіс" (далі - ТОВ "Дунайагросервіс")

про визнання недійсним договору та зобов`язання звільнити штучну водойму,

ВСТАНОВИВ:

Керівник Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Ізмаїльської РДА звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Управління та ТОВ "Дунайагросервіс", в якому (з урахуванням заяви про зміну предмета позову) просив визнати недійсним договір № 407 з біологічного очищення (біомеліорації) каналу "Тупіковий" від 31.07.2020.

На обґрунтування позову керівник Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської області зазначив, що договір від 31.07.2020 з біологічного очищення (біомеліорації) каналу "Тупіковий" за своєю природою є прихованим договором позички державного майна - земельної ділянки з розташованим на ній водним об`єктом. Під виглядом діяльності з "біологічного очищення штучної водойми" ТОВ "Дунайагросервіс" фактично отримало у безкоштовне користування строком до 2040 року (з можливістю пролонгації договору на 15 років) штучну водойму каналу "Тупіковий" площею 6 га для здійснення аквакультури.

Господарський суд Одеської області рішенням від 01.11.2022 відмовив у задоволенні позову.

Відмову в позові суд мотивував тим, що оспорюваний договір не відповідає ознакам договору позички, а є змішаним договором з елементами договорів надання послуг та підряду. Прокурор не надав належних та допустимих доказів щодо спрямованості волі сторін спірного договору на встановлення інших цивільно-правових відносин ніж ті, які передбачені цим договором, та настання між сторонами такого договору інших прав та обов`язків ніж ті, які передбачені оспорюваним договором. Крім того, оскільки зобов`язання ТОВ "Дунайагросервіс" звільнити штучну водойму каналу "Тупіковий" є похідною від вимоги про визнання недійсними договору, суд дійшов висновку також про відмову у задоволенні вимог в цій частині.

Південно-західний апеляційний господарський суд постановою від 16.02.2023 залишив без змін зазначене рішення суду.

10.03.2023 Прокуратура звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду Одеської області від 01.11.2022 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.02.2023 (повний текст складений 20.02.2023), в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду цієї справи визначено колегію суддів у складі: Рогач Л. І. - головуючої, Краснова Є. В., Мачульського Г. М., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.03.2023.

Перевіривши дотримання форми та змісту касаційної скарги на відповідність вимогам статті 290 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), Верховний Суд встановив таке.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 287 ГПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 287 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 287 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Отже, з огляду на зміст наведених вимог процесуального закону при касаційному оскарженні судових рішень у випадках, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу, касаційна скарга має містити:

пункт 1 - формулювання висновку щодо застосування норми права із зазначенням цієї норми права з викладенням правовідносин, у яких ця норма права застосована, а також покликання на постанови Верховного Суду, в яких зроблено інший (який саме) висновок щодо застосування цієї ж норми права та в яких правовідносинах;

пункт 2 - обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, із зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та мотивів такого обґрунтування відступлення;

пункт 3 - зазначення норми права, щодо якої відсутній висновок про її застосування, із конкретизацією правовідносин, в яких цей висновок відсутній.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік випадків касаційного оскарження судових рішень, наведений в частині другій статті 287 ГПК України, є вичерпним.

Отже, при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої статті 287 ГПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитися у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт (пункти) частини другої статті 287 ГПК України як на підставу для подання касаційної скарги.

Тобто процесуальний закон покладає на скаржника обов`язок зазначати у касаційній скарзі про те, неправильного застосування яких конкретно норм матеріального та/або порушення норм процесуального права припустилися суди попередніх інстанцій в ухваленні оскаржуваних судових рішень, та чітко визначати конкретну підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, передбачену (передбачені) статтею 287 ГПК України, із вказівкою на відповідні висновки суду, рішення якого оскаржується, з одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які при цьому неправильно застосовані судом.

Скаржник повинен усвідомлювати, що зазначення будь-яких із визначених пунктами 1- 4 частини другої статті 287 ГПК України випадків потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому разі буде порушено принцип "правової визначеності".

Призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це насамперед формування обґрунтованої правової позиції стосовно застосування усіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом, і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрям, в якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах із вказівкою на обставини, які потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи при цьому судам попередніх інстанцій результату вирішення конкретної судової справи.

Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу "правової визначеності" - одного із фундаментальних аспектів верховенства права, та гарантією розумної передбачуваності судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини умови прийнятності касаційної скарги згідно з нормами законодавства можуть бути більш суворими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: "Levages Prestations Services v. France" від 23.10.1996; "Brualla Gomes de la Torre v. Spain" від 19.12.1997).

Підставою подання касаційної скарги Прокуратура зазначила випадки, передбачені пунктами 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України, оскільки вважає, що суди неправильно застосували норми права, якими передбачено правову природу договорів позички, підряду та надання послуг, а також підстави для визнання правочину недійсним з огляду на його удаваність (статті 203, 215, 235, 827, 837, 901 Цивільного кодексу України). Крім того суди застосували статті 203, 215, 235 Цивільного кодексу України (щодо удаваності правочину) без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 02.02.2022 у справі №927/1099/20, від 23.01.2019 у справі №522/14890/16-ц, від 15.06.2018 у справі №916/933/17, від 15.05.2018 у справі №906/854/17 та Верховного Суду України від 07.09.2016 у справі №6-1026цс16.

Прокуратура зазначила, що при цьому відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норм права саме у подібних правовідносинах (використання водойми за договором з біологічного очищення).

Водночас колегія суддів зазначає, що Прокуратура, покликаючись на відсутність висновку Верховного Суду, не зазначила норм права, щодо яких відсутній висновок про їх застосування, із конкретизацією правовідносин, в яких цей висновок відсутній.

При цьому Верховний Суд не наділений повноваженнями доповнювати касаційну скаргу міркуваннями, які скаржник не навів у її тексті.

За таких обставин ця касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та підлягає залишенню без руху.

Згідно із частиною другою статті 292 ГПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 290 цього Кодексу, застосовуються положення статті 174 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

Відповідно до частини другої статті 174 ГПК України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Отже, для усунення недоліків касаційної скарги Прокуратурі необхідно надати касаційну скаргу в новій редакції (з урахуванням вимог частини другої статті 287 ГПК України), в якій зазначити норми права, щодо яких відсутній висновок про їх застосування, із конкретизацією правовідносин, в яких цей висновок відсутній.

Керуючись статтями 174, 234, 235, 290, 292 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Одеської області від 01.11.2022 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.02.2023 у справі №916/1719/22 залишити без руху.

2. Встановити заступникові керівника Одеської обласної прокуратури строк для усунення недоліків касаційної скарги протягом десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

3. Заяву про усунення недоліків касаційної скарги з доданими документами направити на адресу Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду: 01016, м. Київ, вул. О. Копиленка, 6, або через систему "Електронний суд" та всім іншим учасникам справи, додавши до заяв докази про таке направлення, а також докази щодо отримання цієї ухвали.

4. Роз`яснити заступникові керівника Одеської обласної прокуратури, що у разі невиконання вимог суду касаційна скарга у справі № 916/1719/22 вважатиметься неподаною та буде повернута.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя Л. Рогач