РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.03.2023Справа № 910/8886/22

Суддя Господарського суду міста Києва Спичак О.М., за участю секретаря судового засідання Тарасюк І.М., розглянувши матеріали справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інженерно-технологічний центр Технополіс»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Шерп-Експо»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Вокар-Сервіс»

про стягнення 1180750,27 грн.

Представники учасників справи:

від позивача: Сулига С.О.;

від відповідача: Мусієнко В.І.;

від третьої особи: Чорна Б.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

09.09.2022 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Інженерно-технологічний центр Технополіс» з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Шерп-Експо» про стягнення 1180750,27 грн.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що оскільки відповідач не забезпечив збереження вантажу, який перевозився за міжнародною товарно-транспортною накладною UA100060/2020/478712, то відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу збитки у розмірі 1180750,27 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.09.2022 відкрито провадження у справі №910/8886/22, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 12.10.2022, встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.

07.10.2022 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначив, що перевізником у міжнародній товарно-транспортній накладній UA100060/2020/478712 вказано ТОВ «Вокар-Сервіс», а не відповідача, відповідач виступав лише експедитором, у зв`язку з чим покладення відповідальності на відповідача є необґрунтованим. Крім того, відповідач зауважив, що відправник сам завантажив і запакував вантаж. До того ж, відповідальність відповідача була застрахована ПрАТ «Страхова компанія «Граве Україна» за Генеральним договором добровільного страхування вантажів №101051498 від 05.12.2019. Відповідач повідомив страхову компанію про настання страхового випадку, але страхова компанія відмовила у виплаті страхового відшкодування, вказавши, що в процесі врегулювання випадку та перевірки обставин було встановлено, що при транспортуванні вантаж не було належно запаковано для безпечного перевезення, що і спричинило його пошкодження. Також, відповідач зазначив, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження розміру заявлених до стягнення збитків.

Крім того, відповідачем заявлено про застосування позовної давності.

У підготовчому засіданні 12.10.2022 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів та про відкладення підготовчого засідання на 16.11.2022.

20.10.2022 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив, яку суд долучив до матеріалів справи.

10.11.2022 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, які суд долучив до матеріалів справи.

У підготовчому засіданні 16.11.2022 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 30.11.2022.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.11.2022 постановлено повернутись до розгляду справи №910/8886/22 у підготовчому провадженні; залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Вокар-Сервіс»; підготовче засідання призначено на 14.12.2022.

У підготовчому засіданні 14.12.2022 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відкладення підготовчого засідання на 18.01.2023.

21.12.2022 до Господарського суду міста Києва від третьої особи надійшли письмові пояснення, які суд долучив до матеріалів справи.

У підготовчому засіданні 18.01.2023 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відкладення підготовчого засідання на 08.02.2023.

У підготовчому засіданні 08.02.2023 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 08.03.2023.

У судовому зсіданні 08.03.2023 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відкладення судового засідання на 15.03.2023.

Представник позивача у судовому засіданні 15.03.2023 надав усні пояснення по справі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представники відповідача та третьої особи у судовому засіданні 15.03.2023 надали усні пояснення по справі, проти задоволення позову заперечили.

У судовому засіданні 15.03.2023 судом було закінчено розгляд справи по суті та оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

27.01.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Шерп-Експо» (виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інженерно-технологічний центр Технополіс» (замовник) укладено Договір №01/27 на надання транспортно-експедиційних послуг автомобільним транспортом в міжнародному і внутрішньому сполученні, відповідно до умов якого виконавець зобов`язується доставляти ввірений йому замовником вантаж до пункту призначення та видавати його вантажоодержувачам, а замовник зобов`язується оплачувати за перевезення вантажу узгоджену плату.

Відповідно до п. 1.2 Договору №01/27 від 27.01.2020 конкретна номенклатура вантажу, його вага, обсяги, терміни доставки, пункти відправлення та призначення, маршрути перевезення та інші умови містяться в заявці на перевезення вантажу, яка є невід`ємною частиною цього договору.

У п. 2.1 Договору №01/27 від 27.01.2020 визначено, що виконавець зобов`язаний забезпечувати своєчасну подачу під завантаження автотранспортний засіб, придатний для здійснення перевезень вантажу, зазначеного в заявці; забезпечити збереження вантажу з моменту прийняття його до перевезення і до моменту видачі вантажу вантажоодержувачу.

Згідно з п. 2.1.6 Договору №01/27 від 27.01.2020 виконавець має право вступати в договірні відносини з третіми особами від власного імені або від імені замовника без попереднього повідомлення останнього для виконання зобов`язань, що виходять з доручень замовника.

Відповідно до п. 4.1 Договору №01/27 від 27.01.2020 за порушення своїх зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства України та Конвенції про Договір міжнародного перевезення вантажів по дорогах.

Згідно з п. 6.1 Договору №01/27 від 27.01.2020 цей договір набирає чинності з дати підписання його сторонами і діє до 31.12.2020 включно.

Відповідно до замовлення №20200124 від 24.01.2020 відповідач взяв на себе зобов`язання виконати наступне перевезення: маршрут - м. Вишневе, вул. Господарська, 2г - м. Київ, вул. Новопирогівська, 58 - Salzburger Strasse 80 5400 Hallein/Austria; найменування вантажу - виставковий вантаж - виробничий верстак; дата завантаження - 28.01.2020. У заявці вказано, що відповідач повинен прийняти вантаж за кількістю місць відповідно до товаросупровідних документів, при невідповідності кількості місць, ваги або при наявності пошкоджень упаковки/вантажу обов`язково необхідно сповістити замовника не виїжджаючи з місця завантаження; забезпечити надійне кріплення вантажу.

Вказаний вантаж перевозився за міжнародною товарно-транспортною накладною UA100060/2020/478712 від 28.01.2020, в якій зазначено, що вантаж було одержано отримувачем вантажу 03.02.2020 (Emco Hallein - Австрія).

В цій міжнародній товарно-транспортній накладній UA100060/2020/478712 перевізником значиться LLC Vocar-Service (Товариство з обмеженою відповідальністю «Вокар-Сервіс» - третя особа).

Як зазначив позивач у позовній заяві, після розвантаження вантажу були виявлені численні пошкодження вантажу, про що повідомив вантажоодержувач вантажу.

Зокрема, з претензії одержувача вантажу (фірми EMCO) вбачається, що в станок при перевезенні потрапила вода, що призвело до виникнення іржі в середині нового станка в декількох місцях. Крім того, покриття, в якому транспортувався станок, було пошкоджено під час транспортування та биття покриття по станку визвало пошкодження фарби та пошкодження скляних дверей. Також, на станок потрапила солона вода з дороги, яка також залишила сліди на фарбі та зробила нечитабельними ярлики верстата. Також, одержувач повідомив, що можливо, через попадання солоної води були також пошкоджені електродеталі, що призведе до додаткових витрат.

Одержувачем вантажу (фірмою EMCO) було складено детальний розрахунок відновлювальної вартості робіт верстата Maxxmill 630/M-006.041.19 на загальну суму 36219,00 Євро, що відповідно до офіційного курсу НБУ станом на день формування переліку ремонтних робіт становить 1180750,27 грн.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказує на те, що оскільки відповідач не забезпечив збереження вантажу, який перевозився за міжнародною товарно-транспортною накладною UA100060/2020/478712, то відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу збитки у розмірі 1180750,27 грн.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач зазначив, що перевізником у міжнародній товарно-транспортній накладній UA100060/2020/478712 вказано ТОВ «Вокар-Сервіс», а не відповідача, відповідач виступав лише експедитором, у зв`язку з чим покладення відповідальності на відповідача є необґрунтованим. Крім того, відповідач зауважив, що відправник сам завантажив і запакував вантаж. До того ж, відповідальність відповідача була застрахована ПрАТ «Страхова компанія «Граве Україна» за Генеральним договором добровільного страхування вантажів №101051498 від 05.12.2019. Відповідач повідомив страхову компанію про настання страхового випадку, але страхова компанія відмовила у виплаті страхового відшкодування, вказавши, що в процесі врегулювання випадку та перевірки обставин було встановлено, що при транспортуванні вантаж не було належно запаковано для безпечного перевезення, що і спричинило його пошкодження. Також, відповідач зазначив, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження розміру заявлених до стягнення збитків.

Крім того, відповідачем заявлено про застосування позовної давності.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується з нормами ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків.

Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушенного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Відповідно до статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Статтею 225 Господарського кодексу України передбачено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення.

Судом враховано, що згідно зі ст. 623 Цивільного кодексу України для застосування таких правових наслідків порушення зобов`язань як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; шкоди; причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; вини. Відсутність хоча б одного з вищезазначених елементів, які створюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним взятих на себе зобов`язань.

Вирішуючи спори про стягнення заподіяних збитків, господарський суд перш за все повинен з`ясувати правові підстави покладення на винну особу зазначеної майнової відповідальності.

При цьому господарському суду слід відрізняти обов`язок боржника відшкодувати збитки, завдані невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання, що випливає з договору (статті 623 Цивільного кодексу України), від позадоговірної шкоди, тобто від зобов`язання, що виникає внаслідок завдання шкоди (глава 82 Цивільного кодексу України).

Правильне розмежування підстав відповідальності необхідне ще й тому, що розмір відшкодування збитків, завданих кредиторові невиконанням або неналежним виконанням зобов`язань за договором, може бути обмеженим (стаття 225 Господарського кодексу України), а при відшкодуванні позадоговірної шкоди, остання підлягає стягненню у повному обсязі (стаття 1166 Цивільного кодексу України).

Зазначене розмежування підстав відповідальності потрібне також тому, що збитки, заподіяні невиконанням договірних зобов`язань, повинен відшкодувати контрагент за договором, а позадоговірну шкоду відшкодовує особа, яка її завдала.

Як у випадку невиконання договору, так і за зобов`язанням, що виникає внаслідок заподіяння шкоди, чинне законодавство виходить з принципу вини контрагента або особи, яка завдала шкоду (статті 614 та 1166 Цивільного кодексу України).

Крім застосування принципу вини при вирішенні спорів про відшкодування шкоди необхідно виходити з того, що шкода підлягає відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв`язку між неправомірними діями особи, яка завдала шкоду, і самою шкодою.

Як у випадках порушення зобов`язання за договором, так і за зобов`язанням, що виникає внаслідок заподіяння шкоди, цивільне законодавство (статті 614 та 1166 Цивільного кодексу України) передбачає презумпцію вини правопорушника. Отже, позивач не повинен доказувати наявність вини відповідача у заподіянні шкоди. Навпаки, на відповідача покладено тягар доказування того, що в його діях (діях його працівників) відсутня вина у заподіянні шкоди.

Згідно зі ст. 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Відповідно до ч. 1 ст. 306 Господарського кодексу України перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов`язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами.

Суб`єктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі (ч. 2 ст. 306 Господарського кодексу України).

Згідно з ч. 3 ст. 306 Господарського кодексу України перевезення вантажів здійснюють вантажний залізничний транспорт, автомобільний вантажний транспорт, морський вантажний транспорт та вантажний внутрішній водний транспорт, авіаційний вантажний транспорт, трубопровідний транспорт, космічний транспорт, інші види транспорту.

Згідно з ч. 1 ст. 307 Господарського кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Відповідно до ч. 2 ст. 307 Господарського кодексу України договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.

Відповідно д ст. 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору перевезення вантажу.

Як вбачається з матеріалів справи, у міжнародній товарно-транспортній накладній UA100060/2020/478712 перевізником вказано Товариство з обмеженою відповідальністю «Вокар-Сервіс», яке виконувало перевезення спірного вантажу на підставі Договору №24.01.2020 на перевезення вантажів автомобільним транспортом в міжнародному і внутрішньому сполученні від 24.01.2020, укладеного з відповідачем (Товариством з обмеженою відповідальністю «Шерп-Експо»), копія якого долучена відповідачем до матеріалів справи.

В свою чергу, умовами Договору №01/27 від 27.01.2020, укладеного між позивачем та відповідачем, визначено, що виконавець має право вступати в договірні відносини з третіми особами від власного імені або від імені замовника без попереднього повідомлення останнього для виконання зобов`язань, що виходять з доручень замовника (п. 2.1.6 договору).

Таким чином, фактично між позивачем (замовником перевезення) та відповідачем (організатором перевезення) склались відносини транспортного експедирування; у спірних правовідносинах позивач (Товариство з обмеженою відповідальністю «Інженерно-технологічний центр Технополіс») є замовником, відповідач (Товариство з обмеженою відповідальністю «Шерп-Експо») - експедитором, третя особа (Товариство з обмеженою відповідальністю «Вокар-Сервіс») - перевізником.

Відповідно до ч. 1 ст. 929 Цивільного кодексу України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов`язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов`язання, пов`язані з перевезенням. Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо).

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» учасники транспортно-експедиторської діяльності - клієнти, перевізники, експедитори, транспортні агенти, порти, залізничні станції, об`єднання та спеціалізовані підприємства залізничного, авіаційного, автомобільного, річкового та морського транспорту, митні брокери та інші особи, що виконують роботи (надають послуги) при перевезенні вантажів.

Відповідно до ч. 1 ст. 932 Цивільного кодексу України експедитор має право залучити до виконання своїх обов`язків інших осіб.

Згідно зі ст. 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» у разі залучення експедитором до виконання його зобов`язань за договором транспортного експедирування іншої особи у відносинах з нею експедитор може виступати від свого імені або від імені клієнта.

Згідно з п. 2.1.6 Договору №01/27 від 27.01.2020 виконавець має право вступати в договірні відносини з третіми особами від власного імені або від імені замовника без попереднього повідомлення останнього для виконання зобов`язань, що виходять з доручень замовника.

Відповідно до п. 4.1 Договору №01/27 від 27.01.2020 за порушення своїх зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства України та Конвенції про Договір міжнародного перевезення вантажів по дорогах.

Згідно з ч. 2 ст. 932 Цивільного кодексу України у разі залучення експедитором до виконання своїх обов`язків за договором транспортного експедирування інших осіб експедитор відповідає перед клієнтом за порушення договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 14 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» експедитор несе відповідальність за дії та недогляд третіх осіб, залучених ним до виконання договору транспортного експедирування, у тому ж порядку, як і за власні дії.

Таким чином, експедитор (в даному випадку відповідач) несе відповідальність перед замовником (позивачем) за пошкодження вантажу при його перевезенні третьою особою (перевізником).

Як вбачається з матеріалів справи, з метою виконання своїх зобов`язань за Договором №01/27 від 27.01.2020 (за замовленням №20200124 від 24.01.2020) відповідач (експедитор) залучив третю особу (перевізника) - Товариство з обмеженою відповідальністю «Вокар-Сервіс», з огляду на що відповідач (експедитор) несе відповідальність перед позивачем (клієнтом) за дії та недогляд перевізника (третьої особи) у тому ж порядку, як і за власні дії.

Отже, відповідальність відповідача у даній справі залежить (обумовлена) наявність відповідальності перевізника (третьої особи), у зв`язку з чим до предмета доказування у даній справі входять обставини наявності у безпосереднього перевізника (Товариства з обмеженою відповідальністю «Шерп-Експо») відповідальності за пошкоджений вантаж, що перевозився ним за міжнародною товарно-транспортною накладною UA100060/2020/478712.

З претензії одержувача вантажу (фірми EMCO) вбачається, що в станок при перевезенні потрапила вода, що призвело до виникнення іржі в середині нового верстака в декількох місцях. Крім того, покриття, в якому транспортувався верстак, було пошкоджено під час транспортування та биття покриття по верстаку визвало пошкодження фарби та пошкодження скляних дверей. Також, на верстак потрапила солона вода з дороги, яка також залишила сліди на фарбі та зробила нечитабельними ярлики верстака. Також, одержувач повідомив, що можливо, через попадання солоної води були також пошкоджені електродеталі, що призведе до додаткових витрат.

Одержувачем вантажу (фірмою EMCO) було складено детальний розрахунок відновлювальної вартості робіт верстата Maxxmill 630/M-006.041.19 на загальну суму 36219,00 Євро, що відповідно до офіційного курсу НБУ станом на день формування переліку ремонтних робіт становить 1180750,27 грн.

Крім того, позивачем 16.12.2022 долучено до матеріалів справи копію акту виконаних робіт, відповідно до якого фактична вартість відновлювального ремонту пошкодженого верстата становить 36219,00 Євро.

Наведеним спростовуються доводи відповідача про ненадання позивачем доказів на підтвердження розміру завданих збитків.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 1956 року приймаючи вантаж, перевізник перевіряє: a) вірність записів, зроблених у вантажній накладній щодо числа вантажних місць, а також їх маркування та нумерації місць; b) зовнішній стан вантажу і його упаковки.

У ст. 9 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 1956 року зазначено, що вантажна накладна є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником. Якщо вантажна накладна не містить спеціальних застережень перевізника, то, якщо не доведено протилежне, припускається, що вантаж і його упаковка були зовні в належному стані в момент прийняття вантажу перевізником, і що кількість вантажних місць, а також їх маркування та нумерація відповідали заявам, які містилися у вантажній накладній.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 1956 року якщо, відповідно до положень цієї Конвенції, перевізник зобов`язаний компенсувати повну або часткову втрату вантажу, така компенсація розраховується на підставі вартості вантажу в місці і під час прийняття його для перевезення.

Згідно з ч. 2 ст. 23 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 1956 року вартість вантажу визначається на підставі біржового котирування чи, за відсутності такого, на підставі поточної ринкової ціни, чи, за відсутності біржового котирування або поточної ринкової ціни, на підставі звичайної вартості товару такого ж роду і якості.

Крім того, підлягають відшкодуванню: плата за перевезення, мито, а також інші платежі, пов`язані з перевезенням вантажу, цілком у випадку втрати всього вантажу й у пропорції, що відповідає розміру збитку, при частковій втраті; інший збиток відшкодуванню не підлягає (ч. 4 ст. 23 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 1956 року).

У ч. 1 ст. 17 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 1956 року зазначено, що перевізник несе відповідальність за повну чи часткову втрату вантажу або за його ушкодження, що сталися з моменту прийняття вантажу для перевезення і до його доставки, а також за будь-яку затримку доставки.

Відповідно до ч. 2 ст. 17 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 1956 року перевізник звільняється від відповідальності, якщо втрата вантажу, його ушкодження чи затримка його доставки стались внаслідок дій або недогляду позивача, внаслідок інструкцій позивача, не викликаних діями або недоглядом з боку перевізника, внаслідок дефекту вантажу чи внаслідок обставин, уникнути яких перевізник не міг і наслідки яких він не міг відвернути.

У ч. 1 ст. 18 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 1956 року зазначено, що тягар доказу того, що втрата вантажу, його ушкодження чи затримка доставки викликані обставинами, зазначеними в пункті 2 статті 17, лежить на перевізнику.

У ст. 10 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 1956 року зазначено, що відправник несе відповідальність перед перевізником за збиток, заподіяний особам, устаткуванню або іншим вантажам, а також за будь-які витрати, викликані несправною упаковкою вантажу, за винятком випадків, коли дефект був очевидним або відомим перевізнику в момент прийняття вантажу, і він не зробив щодо цього застережень.

Як неодноразово вказували відповідач та третя особа під час розгляду справи, пакування вантажу здійснювалось самим позивачем (відправником) у тент, який було пошкоджено в процесі перевезення з природних причин - трясіння, тертя, тощо.

Суд зазначає, що несправність упаковки вантажу (за винятком випадків, коли дефект був очевидним або відомим перевізнику в момент прийняття вантажу, і він не зробив щодо цього застережень), відповідно до ст. 10 Конвенції, покладає відповідальність за пошкодження такого вантажу саме на відправника (позивача у справі).

У відзиві на позову заяву відповідач зазначив, що вантаж не був належним чином упакований.

Зокрема, відповідач посилається на довідку перевізника - Товариства з обмеженою відповідальністю «Вокар-Сервіс» №60 від 14.02.2020, в якій зазначено, що авто прибуло до завантаження та водій мав при собі тент, але відправник вантажу самостійно запакував обладнання, вказавши точки кріплення, і по закінченню завантаження повідомив, що все зроблено вірно та ніяких додаткових умов і інструкцій водію не було повідомлено, ніяких вказівок щодо транспортування чи додаткового укриття вантажу водієві не поступало. Так як накриття було не нове і тент не мав достатньої міцності по дорозі до розвантаження поривами вітру його розірвало об гострі деталі вантажу, а також розірвало в слабких місцях, і так як тент був не новий, водій був змушений накинути додатково ремені, щоб тент остаточно не розірвало…На завантаженні обладнання до приїзду водія було вже запаковане, тому водій не міг впевнитись, в якому стані було це обладнання до початку транспортування.

Крім того, судом встановлено, що відповідальність відповідача була застрахована Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Граве Україна» за Генеральним договором страхування №101051498 від 05.12.2019 (за Сертифікатом №101051498/3 від 27.01.2020).

Відповідач повідомив страхову компанію про настання страхового випадку.

Однак, страхова компанія відмовила відповідачу у виплаті страхового відшкодування, вказавши, що пошкодження вантажу спричинені неповним або невідповідним для даного виду вантажу пакуванням, закупорюванням, що відноситься до виключень з страхових випадків (п. 6.1.13 договору страхування).

Таким чином, оскільки матеріали справи не містять доказів, що на момент прийняття вантажу до перевезення дефекти пакування (тенту), яким позивач самостійно запакував вантаж, були очевидними або відомими перевізнику, суд погоджується з доводами відповідач та третьої особи про відсутність підстав для покладення на останніх відповідальності за пошкодження вантажу.

Суд зазначає, що обов`язком сторін у господарському процесі є доведення суду тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Так, за змістом положень статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/1131/18, від 26.02.2019 у справі №914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 04/6455/17, від 05.11.2019 у справі №915/641/18.

При цьому, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності.

Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 зі справи № 902/761/18, від 20.08.2020 зі справи № 914/1680/18).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні.

Крім того, відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

З огляду на те, що позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами наявності обставин, які є підставами для покладення на перевізника та експедитора відповідальності за пошкодження вантажу, який перевозився за міжнародною товарно-транспортною накладною UA100060/2020/478712, суд дійшов висновку відмовити у позові Товариства з обмеженою відповідальністю «Інженерно-технологічний центр Технополіс».

Що стосується поданої відповідачем заяви про застосування позовної давності, суд зазначає, що виходячи з вимог ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову.

Так як суд дійшов висновку відмовити у позові у зв`язку з необґрунтованістю, відсутні підстави для вирішення питання спливу позовної давності.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Судовий збір покладається на позивача у зв`язку з відмовою у задоволенні позову (відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Відмовити у позові.

2. Понесені позивачем судові витрати покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з ч. 1 ст. 256 та ст. 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено та підписано 29.03.2023.

Суддя О.М. Спичак