ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" березня 2023 р. Справа№ 910/21049/17 (910/11413/22)

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Остапенка О.М.

суддів: Отрюха Б.В.

Сотнікова С.В.

за участю секретаря судового засідання: Сивак М.С.

у присутності позивача ОСОБА_1 особисто

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2023 року

у справі №910/21049/17(910/11413/22) (суддя Івченко А.М.)

за позовом ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Автопластгума"

про стягнення заробітної плати та компенсації завданої моральної шкоди

в межах справи №910/21049/17

за заявою Фізичної особи-підприємця Боровика Григорія Йосиповича,

Товариства з обмеженою відповідальністю "Нирти"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Автопластгума"

про банкрутство

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.01.2023 року у справі №910/21049/17(910/11413/22) у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням місцевого господарського суду, ОСОБА_1 звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2023 року у справі №910/21049/17(910/11413/22) та прийняти нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.02.2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Остапенко О.М., судді: Отрюх Б.В., Гарник Л.Л.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.02.2023 року вищевказаною колегією суддів відкладено вирішення питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2023 року, повернення даної апеляційної скарги або залишення її без руху до надходження матеріалів справи до Північного апеляційного господарського суду та витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/21049/17(910/11413/22) за позовом ОСОБА_1 до ТОВ "Автопластгума" стягнення заробітної плати та компенсації завданої моральної шкоди в межах справи №910/21049/17 за заявою ФОП Боровика Г.Й., ТОВ "Нирти" до ТОВ "Автопластгума" про банкрутство.

22.02.2023 року супровідним листом Господарського суду міста Києва №910/21049/17(910/11413/22)/1189/2023 від 22.02.2023 витребувані матеріали даної справи надійшли до Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою суду від 28.02.2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2023 року у справі №910/21049/17(910/11413/22), встановлено строк для подання відзиву на апеляційну та призначено справу до розгляду на 14.03.2023 року за участю повноважних представників сторін.

14.03.2023 року через відділ документального забезпечення суду засобами електронного зв`язку від ліквідатора ТОВ "Автопластгума" надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату та продовження процесуального строку на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Судове засідання, призначене на 14.03.2023 року, не відбулось у зв`язку із оголошенням повітряної тривоги у місті Києві.

Після усунення обставин, що зумовили зняття справи з розгляду, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.03.2023 року розгляд справи №910/21049/17(910/11413/22) призначено на 23.03.2023 року за участю повноважних представників сторін.

У зв`язку з перебуванням судді Гарник Л.Л. у відпустці витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.03.2023 для розгляду справи №910/21049/17(910/11413/22) сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя - Остапенко О.М. судді: Отрюх Б.В., Сотніков С.В.

Ухвалою суду від 22.03.2023 вищевказаною колегією суддів прийнято до провадження справу №910/21049/17(910/11413/22) за апеляційною Саляк М.П. на рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2023 року.

У поданому 23.03.2023 року через відділ документального забезпечення суду за допомогою системи "Електронний суд" відзиві на апеляційну скаргу ліквідатор ТОВ "Автопластгума" просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін.

Позивач в судовому засіданні 23.03.2023 року вимоги апеляційної скарги підтримала, просила її задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2023 року у справі №910/21049/17(910/11413/22) та прийняти нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Представники відповідача в судове засідання з`явились, причини неявки суду не повідомили. Про час, дату та місце розгляду справи відповідач повідомлений належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи не направляв.

Згідно ч. 12 ст. 270 ГПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

23.03.2023 року оголошено вступну та резолютивну частини постанови Північного апеляційного господарського суду у даній справі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства та заслухавши пояснення позивача, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення господарського суду міста Києва від 16.01.2023 у справі №910/21049/17(910/11413/22)-скасуванню з прийняттям нового про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Разом з тим, судова колегія зазначає, що 21.04.2019 року набрав чинності Кодекс України з процедур банкрутства від 18.10.2018 року №2597-VIII, який введено в дію 21.10.2019 року, відтак в даному випадку застосуванню підлягають положення Кодексу України з процедур банкрутства.

Як вбачається з матеріалів справи, у провадженні господарського суду міста Києва у судовій процедурі ліквідації, введеній постановою від 30.05.2018, перебуває справа №910/21049/17 про банкрутство ТОВ "Автопластгума". Обов`язки ліквідатора банкрута виконує арбітражний керуючий Усачов О.М.

У жовтні 2022 року Саляк М.П. звернулася до Господарського суду міста Києва в межах справи №910/21049/17 про банкрутство ТОВ "Автопластгума" з позовом до боржника про стягнення заробітної плати та компенсації завданої моральної шкоди.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що наказом від 01.03.2012 року вона була прийнята на роботу з 01.03.2012 року на ТОВ "Автопластгума" та їй було встановлено заробітну плату з окладом не нижче мінімальної заробітної плати встановленої законом за кожен місяць виконання трудових обов`язків.

Позивач також вказує, що починаючи з 01.08.2014 фактична виплата заробітної плати не здійснювалася, а тому просить суд стягнути з відповідача заробітну плату за період з серпня 2014 року по червень 2015 року у розмірі 2596,26 грн. та завдану їх моральну шкоду, оцінену нею у 100 000,00 грн.

За наслідками розгляду заявлених вимог рішенням Господарського суду міста Києва від 16.01.2023 у справі №910/21049/17(910/11413/22) у задоволенні позову відмовлено повністю з підстав його необґрунтованості та недоведеності відповідними доказами.

Позивач з даним рішенням не погоджується та в апеляційній скарзі посилається на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права.

Переглядаючи в апеляційному порядку законність винесення оскаржуваного рішення, колегія суддів вбачає підстави для його скасування з огляду на наступне.

Згідно із п.п.1, 2 ч.3 ст.2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, змагальність сторін, верховенство права та рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема, керує ходом судового процесу; роз`яснює у разі необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (п.п.1, 3, 4 ч.5 ст.13 ГПК України).

Приписами п.п. 2,3 ч. 1 ст. 42 ГПК України встановлено, що учасники справи мають право, зокрема, подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Учасник справи, керуючись принципами рівності учасників процесу перед законом і судом та змагальності сторін, вправі реалізувати своє процесуальне право на подання письмових заяв по суті спору. Таке право реалізується учасником справи протягом строку, встановленого судом в ухвалі про відкриття провадження у справі. (Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28.01.2020 у справі №43/122 та у постанові Касаційного господарського суду від 30.07.2020 у справі №904/5598/18.).

Колегія суддів наголошує, що під час перебування справи у провадженні суду останній повинен забезпечувати дотримання балансу між процесуальними правами сторін щодо права бути обізнаним про судову справу та своєчасним розглядом справи і вживати всіх можливих заходів для розгляду справи з дотриманням розумних строків.

При цьому, слід зазначити, що принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять одну зі сторін у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною (рішення ЄСПЛ у справах "Домбо Бехеєр Б.В. проти Нідерландів" та "Авотіньш проти Латвії"). Кожній стороні має бути забезпечена можливість ознайомитись із зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, у тому числі з апеляційною скаргою, та надати власні зауваження з цього приводу. Під загрозою стоїть упевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке ґрунтується, зокрема, на усвідомленні того, що вони мали змогу висловити свої думки щодо кожного документа в матеріалах справи (рішення ЄСПЛ у справі "Беер проти Австрії").

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено апеляційним судом, ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.10.2022 року, серед іншого, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання); запропоновано відповідачу у строк протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали про відкриття провадження надати суду відзив на позов, складений з урахуванням вимог ст.165 ГПК України; запропоновано позивачу у строк протягом п`яти днів з дня отримання відзиву на позов надати суду відповідь на відзив на позов, а також докази направлення відповіді на відзив відповідачу.

02.12.2022 року ліквідатор банкрута (відповідача) звернувся до суду із заявою про продовження строку для подання відзиву на позов.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.01.2023 року заяву ліквідатора банкрута про продовження строку для подання відзиву на позов задоволено, продовжено строк для подачі відзиву на позовну заяву до 09.01.2023 року, запропоновано позивачу у строк протягом п`яти днів з дня отримання відзиву на позов надати суду відповідь на відзив на позов, а також докази направлення відповіді на відзив відповідачу.

04.01.2023 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву Саляк М.П.

До вказаного відзиву додано докази направлення 04.01.2023 року копії відзиву на позов на адресу позивача засобами поштового зв`язку, а саме: опис вкладення у цінний лист зі штришкодовим ідентифікатором №896, накладна та фіскальний чек відділення поштового зв`язку.

Відповідно до відомостей з офіційного сайту ПАТ "Укрпошта" у розділі відстеження поштових відправлень зі штрихкодовим ідентифікатором (ШКІ) №896 колегією суддів встановлено, що позивач отримав копію відзиву ліквідатора банкрута на позов 10.01.2023 року. Наведені обставини також підтверджуються і позивачем в апеляційній скарзі.

Отже, враховуючи встановлений господарським судом міста Києва в ухвалі від 04.01.2023 року п`ятиденний строк для подання суду відповіді на відзив на позов, таку відповідь, з урахуванням вихідних днів, позивачем мало бути подано до суду до 16.01.2023 року включно.

Згідно із п.1 Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень та поштових переказів, затверджених Наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 року №958, нормативні строки пересилання простої письмової кореспонденції операторами поштового зв`язку (без урахування вихідних днів об`єктів поштового зв`язку) у межах області та між обласними центрами України (у тому числі для міст Києва, Сімферополя, Севастополя) - Д+3, пріоритетної - Д+2; між районними центрами різних областей України (у тому числі для міст обласного підпорядкування) - Д+4, пріоритетної - Д+3; між іншими населеними пунктами різних областей України - Д+5, пріоритетної - Д+4, де Д - день подання поштового відправлення до пересилання в об`єкті поштового зв`язку або опускання простого листа чи поштової картки до поштової скриньки до початку останнього виймання; 1, 2, 3, 4, 5 - кількість днів, протягом яких пересилається поштове відправлення. При пересиланні рекомендованої письмової кореспонденції зазначені в пункті 1 цього розділу нормативні строки пересилання збільшуються на один день.

Таким чином, з огляду на нормативи УДППЗ "Укрпошта" щодо доставки поштових відправлень з смт Попільня Житомирської області до міста Києва, відповідь на відзив, з урахуванням вихідних днів, повинна була надійти на адресу суду не пізніше 23.01.2023 року.

Згідно наявних у справі доказів, які також додано до апеляційної скарги, відповідь на відзив відповідача з відповідними доказами на підтвердження своїх доводів позивачем направлено суду засобами поштового зв`язку вже 11.01.2023 року, тобто невідкладно після отримання такого відзиву, та зареєстровано канцелярією господарського суду міста Києва 17.01.2023 року на наступний день після прийняття судом оскаржуваного рішення 16.01.2023 року.

За висновками Північного апеляційного господарського суду, місцевий господарський суд, встановивши своєю ухвалою позивачу строк для подання відповіді на відзив з метою спростування доводів відповідача та, після отримання відзиву на позовну заяву, маючи можливість перевірити дату отримання цього відзиву позивачем через офіційний сайт Укрпошти у розділі відстеження поштових відправлень, відповідних заходів не вжив та, не дотримавшись нормативних строків пересилання поштових відправлень, тобто не дочекавшись спливу відповідного строку для надання відповіді позивача на відзив відповідача (з урахуванням часу поштового перебігу у разі подання такої відповіді засобами поштового зв`язку), передчасно дійшов висновку про можливість розглянути спір по суті заявлених вимог, що, в свою чергу, призвело до прийняття рішення на підставі наданих лише ліквідатором доказів, без відповідних доказів, які було надано позивачем у якості додатків до відповіді на відзив та які мають суттєве значення для правильного вирішення спору у даній справі.

Отже, рішення суду першої інстанції в даному випадку порушує процесуальні права позивача, що витікають із сформульованого в п. 1 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Таким чином, господарський суд міста Києва, взявши до уваги лише аргументи ліквідатора та здійснивши розгляд справи 16.01.2023 року, порушив принципи змагальності сторін та рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, що є порушенням зазначених вище вимог законодавства.

Поряд з наведеним, судова колегія зазначає, що метою апеляційного перегляду справи є перевірка правильності й законності рішення суду першої інстанції, а способом досягнення цієї мети - розгляд справи повторно. (Близька за змістом правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29.07.2021 у справі №904/3526/20, від 09.02.2022 у справі №17/169-07, від 02.06.2022 у справі №905/1732/20, від 07.06.2022 у справі №922/605/15, від 08.11.2022 у справі №922/2315/16, від 29.11.2022 у справі №15/81, від 31.01.2023 у справі №903/64/22, від 28.02.2023 у справі №914/1661/20).

Отже, оскільки судом було розглянуто позов по суті заявлених в ньому вимог та зроблено висновки про відмову у його задоволенні, суд апеляційної інстанції, користуючись правами суду першої інстанції, в межах повноважень, наданих апеляційному господарському суду процесуальним законом, з метою здійснення апеляційного перегляду та дотримання принципів справедливості та балансу інтересів, має дослідити всі наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності з наданням їм належної правової оцінки, тобто розглянути справу повторно.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Згідно ч. 1 ст. 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст. 24 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі, коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.

Згідно ст. 115 Кодексу законів про працю України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки.

Статтею 47 Кодексу законів про працю України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до п. 2.3 мотивувальної частини Рішення Конституційного суду України № 9-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року передбачено, що спір щодо стягнення не виплачених власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом з тим, у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Тобто, невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Як встановлено судом на підставі наявних у справі доказів, наказом від 01.03.2012 року ОСОБА_1 з 01.03.2012 року була прийнята на роботу на ТОВ "Автопластгума".

За твердженням позивача, їй було встановлено заробітну плату з окладом не нижче мінімальної заробітної плати встановленої законом за кожен місяць виконання трудових обов`язків та вона виконувала обов`язки технолога.

До позовної заяви додано копію трудової книжки серія НОМЕР_1 , до якої внесено записи про прийняття 01.03.2012 року позивача на роботу до ТОВ "Автопластгума", а також її звільнення 01.02.2016 року у зв`язку з переводом на інше підприємство.

При цьому, не зазначення роботодавцем (відповідачем) у трудовій книжці підстав внесення таких записів, а також не внесення до трудової книжки відповідного запису щодо посади працівника, на переконання суду, не може покладати на позивача тягар відповідальності за неналежно оформлену трудову книжку відповідальними особами роботодавця.

Більш того, на підтвердження факту перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах з ТОВ "Автопластгума", позивачем до відповіді на відзив, а також до апеляційної скарги надано наступні докази:

- відомості з особистого кабінету на сайті Пенсійного Фонду України https://portal.pfu.gov.ua/;

- довідку форми ОК-7 з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Індивідуальні відомості про застраховану особу видану Пенсійним Фондом України в Житомирській області;

- довідку №0618-23-00054 від 11.01.2023 про Відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утримання податків станом на 11.01.2023 року;

- відомості про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб станом на 11.01.2023.

З наданих на вимогу позивача ГУ ПФУ у Житомирській області та ГУ ДПС у Житомирській області документів вбачається факт працевлаштування ОСОБА_1 на ТОВ "Автопластгума", а також підтверджується наявність заборгованості із заробітної плати перед позивачем у розмірі 2 596,26 грн.

Вказана сума заробітної плати, а також єдиний соціальний внесок та відрахування обов`язкових платежів та внесків з нарахованої заробітної плати за період з серпня 2014 року по червень 2015 року не оплачувалися. Доказів зворотнього відповідачем не доведено, судом не встановлено та матеріали справи не містять.

При цьому, колегія суддів критично відноситься до доводів відповідача, які суд першої інстанції поклав в основу прийнятого рішення, про те, що з наданих ліквідатору на його запити відповідей ГУ ДПС у Вінницькій області та ГУ ПФУ у Вінницькій області, а також ГУ ДПС у м.Києві та ГУ ПФУ у м.Києві неможливо встановити факт працевлаштування ОСОБА_1 з 01.03.2012 року та встановити розмір заборгованості із заробітної плати у разі можливого працевлаштування позивача на ТОВ "Автопластгума", оскільки дані відповіді лише свідчать про відсутність у цих державних органів запитуваної інформації або через невірно зроблений ліквідатором запит (адресований не тому органу), або через неподання боржником цим реєструючим органам відповідних звітів, тобто такі відповіді прямо не спростовують наявність трудових відносин між ОСОБА_1 та ТОВ "Автопластгума".

Під час перегляду даної справи в апеляційному порядку, колегія суддів вважає за необхідне також зазначити наступне.

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Ван де Гурк проти Нідерландів").

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (рішення Європейського суду з прав людини "Олюджіч проти Хорватії"). Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Мала проти України", "Богатова проти України").

У визначення справедливого судового розгляду справи сторін не можна не враховувати загальні фактичні та юридичні обставини справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Станкевич проти Польщі").

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 №132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України та змінено назву ст. 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів".

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були (аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.06.2020 у справі №924/233/18).

Тобто, обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Таку правову позицію висловив Верховний Суду у постанові від 30.09.2021 у справі №922/3928/20.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 1 ст. 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt").

Вищенаведеної правової позиції дотримується Верховний Суд у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у своїй постанові від 30.11.2021 року по справі №910/21182/15 (910/16832/19).

За ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладене, судова колегія суду апеляційної інстанції за своїм внутрішнім переконанням вважає, що надані ОСОБА_1 та наявні у справі докази у їх сукупності на підтвердження обставин працевлаштування її у ТОВ "Автопластгума" та наявності заборгованості відповідача по заробітній платі перед позивачем є більш вірогідними, ніж докази на підтвердження протилежних доводів ліквідатора ТОВ "Автопластгума" щодо відсутності таких обставин, а тому дійшла висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та стягнення на її користь 2 596,26 грн. заборгованості по заробітній платі.

Крім цього, внаслідок протиправних дій відповідача з невиплати позивачу заробітної плати ОСОБА_1 зазначила про завдання їй таким чином моральної шкоди, що виразилось у моральних та фізичних стражданнях, приниженні честі, гідності, ігноруванні її прав, втраті у зв`язку із цим престижу та ділової репутації серед знайомих, друзів та родичів.

Відповідно до статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктом 9 Постанови від 31.03.1995 року №4 передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власного ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

У пункті 13 постанови від 31.03.1995 рок у№ 4 роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 14.12.2016 у справі №428/7002/14-ц, стаття 237-1 КЗпП України містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Факт невиплати відповідачем на користь ОСОБА_1 заробітної плати було встановлено судом вище та доведено в ході розгляду справи.

При цьому, порушення законного трудового права ОСОБА_1 , яке полягало у неотриманні від товариства всіх сум, що належать останній, призвело до моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих зв`язків і вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральні страждання, як правило, виявляються у відчуттях страху, сорому, приниження, переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, а також в інших, несприятливих для людини випадках психологічного дискомфорту.

Отже, під поняттям "моральна шкода" охоплюється негативні наслідки немайнового характеру, які заподіяні фізичній особі внаслідок завданих їй фізичних, психічних та моральних страждань, що пов`язані із порушенням її прав чи охоронюваних законом інтересів.

При встановленні можливої суми відшкодування в грошовому еквіваленті суд зіставляє глибину моральних страждань і суму заявлених компенсацій. При цьому враховуються: загальні страждання, психологічний і фізичний стан потерпілого, погіршення функціонування його певних органів.

Глибина переживань, викликаних ушкодженням здоров`я, ставиться в залежність від самої особи, тому призначення компенсації моральної шкоди полягає і в тому, аби певною мірою відновити втрату щастя особи і можливості насолоджуватися життям тепер і в майбутньому.

Так, звертаючись до суду з позовною заявою моральну шкоду позивачем оцінено у 100 000,00 грн.

Однак, до позовної заяви не додано жодних доказів на підтвердження глибини моральних страждань, яку б можливо було відновити у заявленому розмірі, тобто позивачем не доведено доказами співмірність заявленої суми з нанесеною їй моральною шкодою.

До того ж, під час перегляду справи в апеляційному порядку колегією суддів встановлено, що 01.02.2016 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу у ТОВ "Аетерна Україна", що підтверджується наявною в матеріалах справи копією трудової книжки. Тобто, позивачем було реалізовано конституційне право на працю відразу в день після її звільнення з ТОВ "Автопластгума" (01.02.2016 року ), що може свідчити про менший ступінь глибини переживань позивача у зв`язку із втратою попередньої роботи та неотриманням належних їй сум від відповідача.

З огляду на вищевикладені обставини, беручи до уваги незначний розмір невиплаченої заборгованості по заробітній платі, а також дотримуючись принципів розумності й справедливості під час розгляду справи, судова колегія вважає позовну вимогу ОСОБА_1 , що становить розмір завданої моральної шкоди, обґрунтованою у грошовому еквіваленті в розмірі 10 000,00 грн.

Таким чином, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, частково знайшли своє підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині.

В силу приписів ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За наведених обставин, оскільки апеляційним господарським судом встановлено порушення судом першої інстанції норм процесуального права і таке порушення призвело до неправильного вирішення справи, наявні підстави для скасування оскаржуваного рішення суду з прийняттям нового про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 2 596,26 грн. заборгованості по заробітній платі та 10 000,00 грн. моральної шкоди.

Відповідно до ч. 14 ст. 129 ГПК України визначено, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги судові витрати зі сплати судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі 2481,00 грн. та у суді апеляційної інстанції у розмірі 3 721,50 грн. покладаються на відповідача шляхом їх стягнення в дохід Державного бюджету України.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 ГПК України та Кодексом України з процедур банкрутства, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2023 року у справі №910/21049/17(910/11413/22) задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2023 року у справі №910/21049/17(910/11413/22) скасувати.

3.Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

4.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Автопластгума" (04210, м. Київ, вул. Героїв Сталінграда, буд. 12л, ідентифікаційний код 37337356) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ,місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 2 596 (дві тисячі п`ятсот дев`яності шість) грн. 26 коп. заборгованості по заробітній платі та 10 000 (десять тисяч) грн. 00 коп. моральної шкоди.

5.У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

6.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Автопластгума" (04210, м. Київ, вул. Героїв Сталінграда, буд. 12л, ідентифікаційний код 37337356) в дохід Державного бюджету України 2 481,00 грн. судового збору за подання позовної заяви та 3 721,50 грн. - за подання апеляційної скарги.

7.Доручити Господарському суду міста Києва видати накази.

8.Копію постанови суду надіслати учасникам провадження у справі.

9.Матеріали справи повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, строки та випадках, передбачених ст.ст. 286-291 ГПК України та ст. 9 Кодексу України з процедур банкрутства.

Повний текст постанови підписано 03.04.2023 року.

Головуючий суддя О.М. Остапенко

Судді Б.В. Отрюх

С.В. Сотніков