ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" березня 2023 р. Справа№ 910/5643/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Іоннікової І.А.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тарасенко К.В.

за участю секретаря судового засідання Луцюк А.В.

представники:

від позивача: адвокат Борух С.В.

від відповідача-1: Жилін О.Ф. (самопредставництво)

від відповідача-2: Касяненко Д.М. (самопредставництво)

від відповідача-3: не з`явився

від третьої особи: адвокат Власюк Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури

на рішення Господарського суду міста Києва від 21.06.2022 (повний текст складено 01.07.2022)

у справі № 910/5643/21 (суддя Картавцева Ю.В.)

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю "ТХОРІВСЬКЕ"

до 1) Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області

2) Київської обласної прокуратури

3) Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - Державне підприємство спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт"

про відшкодування шкоди у розмірі 14 740 628, 72 грн,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з додатковою відповідальністю "ТХОРІВСЬКЕ" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області, Київської обласної прокуратури, Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області про відшкодування шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані нанесенням збитків позивачу відповідачами під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 00000020.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.06.2022 позов задоволено частково. Вирішено стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь Товариства з додатковою відповідальністю "ТХОРІВСЬКЕ" матеріальну шкоду в розмірі 9 194 150,73 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, заступник керівника Київської обласної прокуратури звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 21.06.2022 у справі № 910/5643/21 в частині стягнення матеріальної шкоди у розмірі 9 194 150,73 грн, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в частині стягнення матеріальної шкоди у розмірі 9 194 150,73 грн. В частині відмови у задоволенні решти позовних вимог залишити без змін.

Короткий зміст апеляційної скарги та узагальнення її доводів

В обґрунтування наведеної позиції, викладеної у апеляційній скарзі, прокурор зазначає, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення в частині задоволених позовних вимог не з`ясовано обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу, призвело до ухвалення незаконного судового рішення.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що на думку прокурора, місцевий господарський суд дійшов помилкових висновків про наявність підстав для стягнення збитків у розмірі 2 284 366,18 грн в рахунок відшкодування вартості спірного обладнання взявши за основу для визначення цієї суми виключно дані про балансову вартість майна позивача станом на квітень 2018 року, не ідентифікувавши його та не з`ясувавши факти набуття саме позивачем майнових прав на спірне обладнання, що в свою чергу прямо суперечить положенням ст.ст. 1166, 1173, 1174 Цивільного кодексу України.

При цьому, прокурор вважає, що суд першої інстанції передчасно, за неправильно встановлених обставин справи та без доведення факту заподіяння збитків й з`ясування причинно-наслідкового зв`язку між діями органу досудового розслідування та заподіянням збитків поклав на державу обов`язок відшкодувати позивачу шкоду за відсутності втрати чи пошкодження вилученого в ході досудового слідства майна.

Окрім того, прокурор вважає, що саме лише посилання місцевим господарським судом на звіт з відповідною сумою чи на ухвалу суду про визнання дій відповідачів протиправними у справах, в яких сума, обставини та розмір збитків взагалі не досліджувались, не є свідченням обґрунтованості, мотивованості та законності судового рішення.

Короткий зміст відзиву відповідача-1 на апеляційну скаргу та узагальнення його доводів

Відповідач-1 підтримуючи доводи апеляційної скарги у повному обсязі, зазначає, що з мотивувальної частини рішення сума збитків у розмірі 9 194 150,73 грн складається з 6 909 784,55 грн (згідно звіту від 02.06.2021) та 2 284 366,18 грн. Втім, як стверджує відповідач-1, сума в розмірі 2 284 366,18 (як складова збитків) незрозуміло звідки була врахована судом першої інстанції.

Також, відповідач-1 заважує на тому, що всупереч п. 5 ст. 101 господарського процесуального кодексу України у звіті від 02.06.2021 не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідома неправдивий висновок, тому на думку відповідача-1 звіт від 02.06.2021 не може вважатись належним доказом у даній справі.

Короткий зміст відзиву третьої особи на апеляційну скаргу та узагальнення його доводів

Третя особа підтримуючи апеляційну скаргу прокурора, наголошує на тому, що зі змісту оскаржуваного рішення суду першої інстанції не вбачається можливим встановити, яким чином судом першої інстанції було встановлено вартість неповернутого майна в сумі 2 284 366,18 грн.

Короткий зміст письмового виступу представника позивача в судовому засіданні та узагальнення його доводів

Позивач вважає, що суд першої інстанції дійшов законного і обґрунтованого висновку про неправомірність дій відповідача-2 та відповідача-3, які полягають у бездіяльності слідчого та прокурора, що здійснюють (здійснювали) досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000020 від 06.03.2018, яка проявилась у невиконанні обов`язків, що покладені на них нормами чинного законодавства.

Разом з цим, за твердженням позивача, неправомірність вказаних вище дій встановлена в ухвалах Солом`янського районного суду міста Києва, копії яких наявні в даній справ, що в свою чергу спростовує твердження прокурора про належність майна позивачу третій особі.

Також, на думку позивача доводи відповідачів та третьої особи про те, що частина товару є речовими доказами в іншому кримінальному провадженні (№ 0000006), а частина товару була списана з балансу третьої особи у зв`язку з фізичним зносом та моральною застарілістю, не нівелює обов`язку з виконання судових рішень (ухвал) та повернення майна позивачу, або ж відшкодування вартості такого майна.

Підсумовуючи вищевикладене, позивач вважає, що суд першої інстанції вірно визначив розмір матеріального збитку завданого неправомірними діями правоохоронних органів.

Окрім цього, до Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшли письмові пояснення, в яких останній повідомив про те, що суд першої інстанції прийняв рішення про задоволення суми по залишковій балансовій вартості майна станом на квітень 2018, яка складає 2 284 366,18 грн.

Узагальнений виклад позицій відповідача-3

Відповідач-3 не скористався правом подати письмовий відзив на апеляційну скаргу. Неподання відзиву не перешкоджає розгляду апеляційної скарги по суті, що насамперед узгоджується ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно розпорядження Північного апеляційного господарського суду від 08.11.2022 у справі № 910/5643/21 призначено повторний автоматизований розподіл. Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу № 910/5643/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Іоннікова І.А., судді: Михальська Ю.Б., Тарасенко К.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.11.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 21.06.2022 у справі № 910/5643/21 колегією суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Іоннікової І.А., суддів: Михальської Ю.Б., Тарасенко К.В.; розгляд справи вирішено здійснювати за раніше визначеною датою та часом - 09.11.2022.

Судове засідання 09.11.2022 не відбулося, у зв`язку із знеструмленням електромережі суду, про що Північним апеляційним господарським судом було складено відповідний акт від 10.11.2022.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.11.2022 розгляд справи № 910/5643/21 призначено на 14.12.2022.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.12.2022 оголошено в судовому засіданні по справі № 910/5643/21 перерву на 25.01.2023.

25.01.2023 судове засідання не відбулося, у зв`язку із оголошеною у місті Києві повітряною тривогою.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.01.2023 розгляд справи № 910/5643/21 призначено на 01.03.2023.

В судове засідання, яке відбулося 01.03.2023, з`явилися представники позивача, відповідачів-1,-2 та третьої особи, які підтримали свої правові позиції щодо апеляційної скарги.

Представник відповідача-3 у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд апеляційної інстанції не сповістив, хоча належним чином був повідомлений про розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Також, слід вказати, що інформація про судове засідання була оприлюднена на офіційному веб-порталі "Судової влади України", тому відповідач-3 по справі не був позбавлений об`єктивної можливості дізнатися про дату судового засідання, користуючись відкритим безоплатним цілодобовим доступом до вказаного сайту.

Враховуючи, що явка представника відповідача-3 у судове засідання судом апеляційної інстанції обов`язковою не визнавалась, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за наявними матеріалами та за відсутності представника відповідача-3.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, відповідачів-1,2 та третьої особи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Головним управлінням Державної фіскальної служби у Київській області проводилось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000020 від 06.03.2018 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 204, ч. 2 ст. 28, ч. 3 ст. 204 Кримінального кодексу України.

У межах зазначеного кримінального провадження на підставі ухвал Солом`янського районного суду м. Києва прокурором відділу нагляду за додержанням законів органами фіскальної служби прокуратури Київської області та службовими особами слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області надано дозвіл на проведення обшуку за місцем знаходженням виробничих потужностей Публічного акціонерного товариства "Компанія "Ельба" по вул. Сквирська, 42, с. Тхорівка, Сквирського району Київської області, які орендувало Товариство з додатковою відповідальністю "ТХОРІВСЬКЕ" у Публічного акціонерного товариства "Компанія "Ельба", з метою вилучення знаряддя кримінального правопорушення.

У ході проведення обшуків з 04.04.2018 по 17.04.2018, з 16.07.2018 по 17.07.2018, з 29.11.2018 по 30.11.2018 було вилучено обладнання, продукція, сировина, що належить Товариству з додатковою відповідальністю "ТХОРІВСЬКЕ", які було передано слідчими органами Державної фіскальної служби в Київській області на зберігання Державному підприємству спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт".

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 06.08.2018 клопотання Товариства з додатковою відповідальністю "ТХОРІВСЬКЕ" про повернення майна, вилученого у ході обшуку в період з 04.04.2018 по 17.04.2018 задоволено. Зобов`язано уповноважену особу слідчого/прокурора у кримінальному провадженні № 0000020 від 06.03.2018, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 204 Кримінального кодексу України повернути тимчасово вилучене майно, яке було вилучено слідчим управління фінансових розслідувань Головного управління Державної фіскальної служби Київської області в ході обшуку в період з 04.04.2018 по 17.04.2018.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 05.02.2019 скаргу адвоката Борух С.В. в інтересах Товариства з додатковою відповідальністю "ТХОРІВСЬКЕ" про повернення майна задоволено. Зобов`язано уповноваженого слідчого з ОВС ВРКП СУФР ГУ ДФС в Київській області, який здійснює досудове розслідування в кримінальному провадженні № 0000020 від 06.03.2018, повернути Товариству з додатковою відповідальністю "ТХОРІВСЬКЕ" майно, яке було вилучене під час обшуку, проведеного 29.11.2018 та 30.11.2018 за адресою: Київська область, Сквирський район, с. Тхорівка, вул. Сквирська,42 а саме: 13 (тринадцять) ємкостей (єврокубів), концентрат естеро-сивушний в кількості 9000 (дев`ять тисяч) літрів, розпалювач гелевий в євро кубі в кількості 900 (девятьсот) літрів, омивач скла (-22) в євро кубі 500 (п`ятсот) літрів, засіб проти обмерзання "Зима-У" в кількості 7370 (сім тисяч триста сімдесят) літрів.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 12.02.2019 скаргу представника Товариства з додатковою відповідальністю "ТХОРІВСЬКЕ" задоволено повністю, зобов`язано процесуального слідчого ОВС СУ ФР ДФС Київської області повернути Товариства з додатковою відповідальністю "ТХОРІВСЬКЕ" майно, яке було вилучене в ході обшуку 29.11.2018 та 30.11.2018.

17.04.2019 слідчим суддею Солом`янського районного суду м. Києва скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "ТХОРІВСЬКЕ" задоволено та визнано протиправною бездіяльність слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області та прокурора, що здійснюють розслідування в кримінальному провадженні № 0000020 від 06.03.2018, щодо невиконання ухвал Солом`янського районного суду м. Києва від 06.08.2018, 05.02.2019 та 12.02.2019.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 17.06.2020 скаргу адвоката Борух С.В. подану в інтересах Товариства з додатковою відповідальністю "ТХОРІВСЬКЕ" задоволено. Визнано бездіяльність прокурора та слідчого, зобов`язано процесуального слідчого ОВС СУ ФР ДФС Київської області у кримінальному провадженні №0000020 від 06.03.2018 повернути майно, яке було вилучене в ході обшуку з 16.07.2018 по 19.07.2018 в кримінальному провадженні № 0000020 від 06.03.2018 за адресою: вул. Сквирська, 42, с. Тхорівка, Сквирського району, Київської області.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилався на те, що всупереч ухвалам, якими суд зобов`язав прокурора/слідчого повернути майно, вилучене у позивача під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 00000020, вказане майно повернуто не було, чим позивачу завдано збитки.

Відтак, позивач (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) просив суд першої інстанції стягнути з Державного бюджету України матеріальну шкоду в розмірі 12 040 628,72 грн, упущену вигоду в розмірі 2 200 000,00 грн та моральну шкоду в розмірі 500 000,00 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.06.2022 позов задоволено частково. Вирішено стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь Товариства з додатковою відповідальністю "ТХОРІВСЬКЕ" матеріальну шкоду в розмірі 9 194 150,73 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

В силу вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, вивчивши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача-2 не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Частиною 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених ч. 2 цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.

Позов заявлено щодо стягнення збитків, завданих позивачу протиправними діями слідчих органів Державної фіскальної служби в Київській області на підставі ст.ст. 22, 1166, 1173, 1174, 1176 Цивільного кодексу України.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

До складу збитків включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом (стаття 225 Господарського кодексу України).

За загальними положеннями, передбаченими ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 Цивільного кодексу України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 Цивільного кодексу України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 Цивільного кодексу України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини 6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст. 1173, 1174 Цивільного кодексу України).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 Цивільного кодексу України.

Статті 1173, 1174 Цивільного кодексу України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 Цивільного кодексу України.

У разі відсутності хоча б одного з елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не наступає.

За змістом статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно статей 73, 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Виходячи з викладеного, позивач повинен належними, допустимими та достовірними доказами довести неправомірність дій державного органу/його посадової чи службової особи, факт спричинення такими діями збитків, обґрунтувати їх розмір, довести безпосередній причинний зв`язок між неправомірними діями та заподіянням збитків і розмір відшкодування.

Дії (бездіяльність) Головного управління ДФС у Київській області, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки.

Статтею 16 Кримінального процесуального кодексу України визначено, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно з частиною 1 статті 167 Кримінального процесуального кодексу України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині 2 цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.

За змістом статті 170 Кримінального процесуального кодексу України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Обов`язок уповноваженої службової особи забезпечити схоронність тимчасово вилученого майна в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, визначений ч. 4 ст. 168 Кримінального процесуального кодексу України.

Порядком зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 листопада 2012 року №1104 (далі - Порядок №1104) визначені правила зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, та схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження.

Відповідно до пункту 27 Порядку №1104 схоронність тимчасово вилученого майна до повернення майна власнику у зв`язку з припиненням тимчасового вилучення майна або до постановлення слідчим суддею, судом ухвали про накладення арешту на майно, забезпечується згідно з п.п. 1-26 цього Порядку.

Згідно статті 174 Кримінального процесуального кодексу України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

За статтею 169 Кримінального процесуального кодексу України у разі скасування арешту тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено.

Отже, обов`язок належно зберігати тимчасово вилучене майно та негайно повернути тимчасово вилучене майно у разі скасування арешту прямо передбачено у чинному законодавстві.

Частинами 1, 2 ст. 321 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 1192 Цивільного кодексу України з урахуванням обставин справи, суд, за вибором потерпілого, може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо), або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Як вірно встановив суд першої інстанції, особою, відповідальною перед потерпілим за шкоду, завдану органами державної влади, їх посадовими та службовими особами, відповідно до наведених вище положень Цивільного кодексу України, та відповідачем у справі є держава, яка набуває і здійснює свої цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Таким органом у цій справі є Головне управління ДФС у Київській області, як особа, відповідальна у спірний період за збереження та повернення тимчасового вилученого майна, Київська обласна прокуратура, яка здійснювала організацію і процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, та Казначейська служба, яка здійснює списання коштів з державного бюджету на підставі рішення суду.

За висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 12.03.2019 у справі № 920/715/17 питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, що не регулюються нормами Кримінального процесуального кодексу України, а господарський суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що матеріалами справи підтверджується вилучення у позивача майна, неналежне зберігання та невиконання обов`язку з повернення майна.

Посилання скаржника на те, що 04.04.2019 позивачу було повністю повернуто спірне майно, про що свідчать протоколи, в яких містяться підписи директора Товариства з додатковою відповідальністю "ТХОРІВСЬКЕ" Глава О.О. та представника позивача - адвоката Борух С.В. і жодних скарг відсутності будь-яких речей не надходило, колегією суддів оцінюється виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 04.04.2019 на території спиртзаводу "Тхорівський" ДП "Укрспирт" слідчий Ломовцев М.С. оголосив протокол, що позивачу повернуто спірне майно, але при цьому, позивач не отримав вищевказане майно, оскільки слідчий це майно не повернув, а ознайомив з ухвалами Солом`янського районного суду міста Києва від 20.03.2019 та від 03.04.2019 по кримінальному провадженню № 0000020 від 06.03.2018 про тимчасовий доступ до речей і документів з можливістю огляду та вилучення, що вилучалось в ході проведення обшуків з 04.04.2018 по 17.04.2018, з 16.07.2018 по 17.07.2018, з 29.11.2018 по 30.11.2018, яке належить позивачу.

В подальшому, як було вищезазначено, 17.04.2019 ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва визнано бездіяльність слідчого та прокурора, що здійснюють досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000020 від 06.03.2018 щодо невиконання ухвал Солом`янського районного суду міста Києва від 06.08.2018, від 05.02.2019 та від 12.02.2019 протиправною.

Також, 01.08.2019 ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва було задоволено скаргу на дії слідчого з ОВС ВРКП СУФР ГУ ДФС у Київській області. Зобов`язано слідчого з ОВС ВРКП СУФР ГУ ДФС у Київській області, який здійснює досудове розслідування в кримінальному провадженні № 0000020 від 06.03.2018 повернути Товариству з додатковою відповідальністю "ТХОРІВСЬКЕ", вилучене майно під час обшуків, проведених в період часу з 04.04.2018 по 17.04.2018, в період з 16.07.2018 по 17.07.2018 та в період з 29.11.2018 по 30.11.2018 за адресою: Київська область, Сквирський район, с. Тхорівка, вул. Сквирська, 42.

Враховуючи вищевикладені обставини, колегія суддів зауважує на тому, що матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували факт повернення позивачу вилученого під час обшуку майна.

При цьому, доводи відповідачів та третьої особи про те, що частина товару є речовими доказами в іншому кримінальному провадженні №0000006, а частина товару була списана з балансу третьої особи, на думку судовою колегії нівелюють обов`язку з виконання судових рішень (ухвал) та повернення майна позивачу, або ж відшкодування вартості такого майна.

З огляду на встановлення обставин набуття позивачем майнових прав на спірне майна, вилучення такого майна під час обшуків та його неповернення, керуючись принципами справедливості та верховенства права.

Також, враховуючи, що відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що в даному випадку вартість спірного майна, що підлягає відшкодуванню має визначатись з наданих позивачем даних про балансову вартість майна, станом на квітень 2018 року (тобто, до моменту вилучення такого майна під час обшуків).

Схожих висновків щодо можливості визначення розміру реальних збитків виходячи з фактичної вартості майна, встановленої на підставі наданих позивачем доказів такої вартості, дійшов Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду при розгляді справи № 910/434/19.

Відтак, оскільки, позивачем належними та допустимими доказами доведено неправомірність дій відповідача-2 та відповідача-3, що полягають у невиконанні обов`язків з повернення вилученого у позивача майна, наявність шкоди у вигляді реальних збитків, визначених виходячи з вартості вилученого та неповернутого майна та причинний зв`язок між неправомірними діями відповідача-2 та відповідача-3 і заподіяною позивачу шкодою, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про те, що позовні вимоги про стягнення реальних збитків у розмірі 12 040 628,72 грн підлягають частковому задоволенню, а саме у розмірі 9 194 150, 73 грн (6 909 784,55 грн + 2 284 366,18 грн).

Твердження відповідача-2 про те, що місцевий господарський суд дійшов помилкових висновків про наявність підстав для стягнення збитків у розмірі 2 284 366,18 грн в рахунок відшкодування вартості спірного обладнання взявши за основу для визначення цієї суми виключно дані про балансову вартість майна позивача станом на квітень 2018 року, не ідентифікувавши його та не з`ясувавши факти набуття саме позивачем майнових прав на спірне обладнання, що в свою чергу прямо суперечить положенням ст.ст. 1166, 1173, 1174 Цивільного кодексу України, колегією суддів оцінюється критично, оскільки залишкова балансова вартість майна позивача станом на квітень 2018 року склала 2 284 366,18 грн, яку суд першої інстанції взяв правомірно до уваги.

Усі інші доводи та міркування скаржника, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, взяті судовою колегією до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду першої інстанції, з огляду на встановлені судом апеляційної інстанції фактичні обставини справиз.

В інших частинах позовних вимог стосовно упущеної вигоди та моральної шкоди, які не оскаржувались скаржником, судове рішення місцевого господарського суду в апеляційному порядку не переглядалось.

Таким чином, суд першої інстанції повно встановив суттєві для справи обставини, дослідив та правильно оцінив надані сторонами докази, вірно кваліфікував спірні правовідносини та правильно застосував до них належні норми матеріального і процесуального права, а тому Північний апеляційний господарський суд вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, отже, підстави для його скасування відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у рішенні суду, питання вичерпності висновків господарського суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції ураховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки за результатами апеляційної скарги

За таких обставин, судова колегія вважає, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи, підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення місцевого господарського суду у даній справі відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

З огляду на викладене, судова колегія дійшла висновку про те, що апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 21.06.2022 у справі № 910/5643/21 - без змін.

Матеріали справи № 910/5643/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 29.03.2023.

Головуючий суддя І.А. Іоннікова

Судді Ю.Б. Михальська

К.В. Тарасенко