номер провадження справи 4/87/22
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.03.2023 Справа № 908/1547/22

м.Запоріжжя Запорізької області

Суддя Зінченко Наталя Григорівна, розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику представників сторін справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «НОВА ФОРМУЛА», (03169, м. Київ, вул. Садова, буд. 70-А-110), представник позивача адвокат Мусієнко Ольга Вікторівна, (04119, м. Київ, вул. Білоруська, буд. 40)

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ГОСПОДАР», (69050, м. Запоріжжя, вул. Космічна, буд. 119, кімн. 19)

про стягнення 36462,91 грн.

29.08.2022 до господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява вих. № 22/08/03 від 22.08.2022 (вх. № 1703/08-07/22 від 29.08.2022) Товариства з обмеженою відповідальністю «НОВА ФОРМУЛА», м. Київ до Товариства з обмеженою відповідальністю «ГОСПОДАР», м. Запоріжжя про стягнення 88602,91 грн. заборгованості за договором поставки товару № 14К-05/22 від 02.05.2022, в тому числі основного боргу за поставлений товар в розмірі 52140,00 грн., 6428,22 грн. пені, 26070,00 грн. штрафу, 450,45 грн. 3 % річних і 3514,24 грн. інфляційних втрат.

Згідно Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.08.2022 справу № 908/1547/22 за вищевказаною позовною заявою розподілено судді Зінченко Н.Г.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 02.09.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 908/1547/22 в порядку спрощеного позовного провадження, справі присвоєно номер провадження справи 4/87/22, ухвалено здійснювати розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

28.09.2022 до служби діловодства господарського суду Запорізької області від Товариства з обмеженою відповідальністю «НОВА ФОРМУЛА», м. Київ надійшла Заява про зменшення розміру позовних вимог вих. № 23/09/04 від 23.09.2022 (вх. № 11808/08-08/22 від 28.09.2022), відповідно до якої позивач просить суд прийняти до розгляду зменшені позовні вимоги у зв`язку із сплатою відповідачем після порушення провадження у справі № 908/1547/22 основного боргу в розмірі 52140,00 грн. (на підтвердження чого суду надано платіжне доручення № 374 від 06.09.2022) та стягнути з відповідача на його користь за порушення грошових зобов`язань за договором поставки товару № 14К-05/22 від 02.05.2022 6428,22 грн. пені, 26070,00 грн. штрафу, 450,45 грн. 3 % річних і 3514,24 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 46 ГПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

У відповідності до частин 2 і 3 ст. 252 ГПК України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Отже, 02.10.2022 є останнім днем тридцятиденного терміну наданого сторонам на вчинення процесуальних дій, строк вчинення яких обмежений першим судовим засіданням.

Розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «НОВА ФОРМУЛА», м. Київ про зменшення розміру позовних вимог вих. № 23/09/04 від 23.09.2022 (вх. № 11808/08-08/22 від 28.09.2022) та матеріали справи № 908/1547/21, суд дійшов висновку, що вказана заява подана позивачем до закінчення тридцятиденного терміну наданого сторонам на вчинення процесуальних дій, строк вчинення яких обмежений першим судовим засіданням, що відповідає приписам п. 2 ч. 2 ст. 46 ГПК України з урахуванням вимог ч., ч. 2 і 3 ст. 252 ГПК України.

За таких обставин, заява Товариства з обмеженою відповідальністю «НОВА ФОРМУЛА», м. Київ про зменшення розміру позовних вимог приймається судом до розгляду, судом розглянуті і вирішені по суті зменшені позовні вимоги про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ГОСПОДАР», м. Запоріжжя 6428,22 грн. пені, 26070,00 грн. штрафу, 450,45 грн. 3 % річних і 3514,24 грн. інфляційних втрат за порушення грошових зобов`язань за договором поставки товару № 14К-05/22 від 02.05.2022.

Заявлені позивачем вимоги викладені в позовній заяві та обґрунтовані посиланням на приписи ст., ст. 11, 525, 526, 530, 610, 612, 625, 626-629, 655, 712 ЦК України, ст., ст. 173, 174, 193, 265 ГК України. Мотивуючи заявлені вимоги позивач зазначає, що через порушення відповідачем умов договору поставки товару № 14К-05/22 від 02.05.2022 та положень чинного законодавства в частині оплати за поставлений товар за видатковою накладною № 5030057 від 03.05.2022 у відповідача станом на час звернення позивача до суду з позовом у даній справі утворилася заборгованість в розмірі 52140,00 грн. У зв`язку із невиконанням відповідачем своїх зобов`язань щодо повної та своєчасної оплати отриманого товару, позивачем на підставі положень ст. 625 ЦК України та умов п., п. 7.1, 7.2 договору нараховані відповідачу пеня в сумі 6428,22 грн., 26070,00 грн. штраф у розмірі 50 % від суми поставленого, але неоплаченого, товару, інфляційні втрати в сумі 3514,24 грн. і 3 % річних в сумі 450,45 грн. Після порушення судом провадження у справі № 908/1547/22 відповідачем платіжним дорученням № 374 від 06.09.2022 погашено основний борг за товар поставлений згідно видаткової накладної № 5030057 від 03.05.2022 за договором поставки товару № 14К-05/22 від 02.05.2022. Враховуючи викладене, позивач з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог просить суд задовольнити зменшені позовні вимоги та стягнути з відповідача на його користь 6428,22 грн. пені, 26070,00 грн. штрафу, 450,45 грн. 3 % річних і 3514,24 грн. інфляційних втрат за порушення грошових зобов`язань за договором поставки товару № 14К-05/22 від 02.05.2022. Також позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь 2481,00 грн. судового збору.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 02.09.2022 про відкриття провадження у справі № 908/1547/22 відповідачу запропоновано у строк до 19.09.2022, але не пізніше 15 днів з дня отримання ухвали суду, подати відзив на позовну заяву і всі можливі докази у підтвердження його заперечень проти позову або його визнання, а також у строк до 19.10.2022, проте не пізніші 10 днів з дня отримання від позивача відповіді на відзив на позовну заяву, подати суду заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву. Цією ж ухвалою суду позивачу запропоновано у строк до 03.10.2022, проте не пізніше 10 днів з дня отримання від відповідача відзиву на позовну заяву, подати суду відповідь на відзив на позовну заяву.

22.09.2022 до служби діловодства господарського суду Запорізької області від відповідача на підставі ст., ст. 165, 251 ГПК України надійшов Відзив на позовну заяву вих. № б/н від 19.09.2022 (вх. № 11513/08-08/22 від 22.09.2022).

Відповідно до ч. 7 ст. 116 ГПК України строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здані на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку.

З конверту, в якому Відзив на позовну заяву вих. № б/н від 19.09.2022 (вх. № 11513/08-08/22 від 22.09.2022) надійшов на адресу суду, та поштової накладної "Укрпошта Експрес" № 368 вбачається, що для відправлення оператору поштового зв`язку поштове відправлення надано 19.09.2022.

Таким чином, виходячи з приписів ч. 7 ст. 116 ГПК України, суд вважає, що Товариством з обмеженою відповідальністю «ГОСПОДАР», м. Запоріжжя відзив на позовну заяву поданий в межах строку, встановленого законом та судом в ухвалі суду по справі від 02.09.2022

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що дізнавшись про відкриття судом провадження у справі № 908/1547/22, відповідач платіжним дорученням № 374 від 06.09.2022 сплатив позивачу основний борг за товар поставлений згідно видаткової накладної № 5030057 від 03.05.2022 за договором поставки товару № 14К-05/22 від 02.05.2022. При цьому відповідач звертає увагу суду, що позивачем не дотримано умов п. 8.1 договору щодо вирішення спорів за договором шляхом переговорів. Будь-яких листів-претензій чи прохань щодо сплати товару відповідачу від позивача не надходило. Відповідач не погоджується із нарахуванням штрафних санкцій, оскільки вважає, що їх нарахування є безпідставним джерелом збагачення позивача за рахунок відповідача. Крім того, відповідач просить суд врахувати, що у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та введенням в Україні воєнного стану стало причиною несплати відповідачем товару за договором та важкого фінансового стану підприємства. З урахуванням викладеного, відповідач просить суд надати сторонам у справі № 908/1547/22 час для підготовки та укладення мирової угоди.

Позивач правом на подання відповіді на відзив на позовну заяву не скористався, відповідну письмову заяву суду не подав, відтак заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву від відповідача до суду не надходили.

У відповідності до частин 2 і 3 ст. 252 ГПК України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Отже, 02.10.2022 сплив тридцятиденний термін наданий сторонам на вчинення процесуальних дій, строк вчинення яких обмежений першим судовим засіданням. Будь-яких процесуальних заяв або заяв по суті протягом цього періоду до суду не надходило. Тому суд вважає за можливе розглянути вказану справу по суті.

Відповідно до ч., ч. 5, 7 ст. 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін до суду не надходило.

Згідно ст. 248 ГПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Враховуючи приписи ч. 4 ст. 240 ГПК України, у зв`язку з розглядом справи без повідомлення (виклику) учасників справи, приймаючи до уваги військову агресію Російської Федерації проти України, ведення на території України режиму воєнного стану, складну безпекову ситуацією в місті Запоріжжі, постійні ракетні обстріли обласного центру і, відповідно, наявність обставин, що загрожують життю, здоров`ю та безпеці працівників апарата суду та відвідувачів суду в умовах збройної агресії проти України, рішення прийнято без його проголошення 27.03.2023.

Розглянувши матеріали справи, суд

УСТАНОВИВ

02.05.2022 Товариством з обмеженою відповідальністю «НОВА ФОРМУЛА», (Постачальник, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ГОСПОДАР», (Покупець, відповідач у справі) укладено Договір поставки товару (з відстрочкою платежу) № 14К-05/22 (далі за текстом Договір).

Відповідно до умов п. 1.1 Договору Постачальник зобов`язався поставити і передати у власність Покупця товар, а Покупець зобов`язався прийняти цей товар та своєчасно здійснювати оплату його вартості на умовах даного Договору.

Пунктом 9.1 Договору визначено, що Договір набирає чинності з моменту його підписання повноваженими представниками обох сторін та діє до 31 грудня поточного року (року в якому був укладений Договір) включно.

У випадку відсутності до дати закінчення наступного терміну дії Договору офіційного письмового повідомлення рекомендованим листом від будь-якої із сторін до іншої сторони про небажання продовжувати договірні відносини, термін дії цього Договору вважається автоматично продовженим до 31 грудня наступного року включно. (п. 9.2 Договору)

Сторонами доказів розірвання, припинення чи визнання недійним Договору суду не надано.

Згідно з п., п. 1.2, 1.3, 2.1 Договору предметом постачання є автомобільні запчастини, мастила, інші комплектуючі для транспортних засобів, що надалі іменуються - товар, найменування, асортимент та кількості якого зазначаються в заявці Покупця, яка узгоджується між сторонами за допомогою факсимільного зв`язку або електронної пошти. Підтвердженням факту узгодження сторонами асортименту, кількості і ціни товару є прийняття Покупцем товару по видатковій накладній Постачальника, яка після підписання її обома сторонами має юридичну силу специфікації і є невід`ємною частиною Договору. Найменування, асортимент, марка товару, одиниці виміру, кількість та ціна за одиницю товару вказуються у видаткових накладних, які є невід`ємною частиною Договору.

За умовами п., п. 3.1-3.3 Договору сторони домовилися, що ціна на товар у Постачальника встановлюється у гривні і фіксується в рахунку-фактурі на дату виставлення рахунку-фактури на кожну окрему партію товару. Ціна тари (упаковки) включена в ціну товару. Загальна сума Договору визначається загальною вартістю Товару, що постачається на умовах даного Договору згідно всіх видаткових накладних, підписаних з обох сторін. Оплата товару Покупцем проводиться в національній валюті України на умовах відстрочки платежу 5 календарних днів з моменту поставки товару на підставі видаткових накладних шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок.

Відповідно до п., п. 4.2, 4.3, 4.5 Договору відвантаження товару здійснюється зі складу Постачальника силами та транспортом Покупця або залученим ним перевізником. Моментом поставки товару вважається момент підписання уповноваженим представником Покупця видаткової накладної на товар. Право власності на товар переходить від Постачальника до Покупця з моменту поставки товару.

Матеріали справи свідчать, що на виконання умов Договору позивач поставив відповідачу товар, обумовлений Договором, на загальну суму 52140,00 грн. з ПДВ, про що свідчить видаткова накладна № 5030057 від 03.05.2022.

Видаткова накладна № 5030057 від 03.05.2022 на суму 52140,00 грн. підписана уповноваженими особами з боку Постачальника і Покупця, підпис сторін скріплені печатками юридичних осіб.

Отже, факт поставки позивачем відповідачу товару на суму 52140,00 грн. згідно видаткової накладної № 5030057 від 03.05.2022 на виконання умов Договору поставки товару (з відстрочкою платежу) № 14К-05/22 від 02.05.2022 доведений самою видатковою накладною № 5030057 від 03.05.2022, яка узгоджена сторонами та підтверджує факт прийняття відповідачем товару без жодних зауважень та претензій, про що свідчать підписи уповноважених представників позивача та відповідача на цій видатковій накладній.

Таким чином, позивач взяті на себе зобов`язання згідно умов Договору виконав у повному обсязі та належним чином.

Відповідачем факт отримання від позивача товару на загальну суму 52140,00 грн. згідно видаткової накладної № 5030057 від 03.05.2022 не оспорюється, належними і допустимими доказами, в розумінні ст., ст. 76, 77 ГПК України, не спростований.

Мотивуючи заявлені вимоги позивач зазначає, що на момент його звернення до суду з позовом у даній справі відповідачем товар, поставлений згідно видаткової накладної № 5030057 від 03.05.2022, у визначені Договором строки та в повному обсязі оплачений не був.

Обставини справи свідчать, що спірні правовідносини сторін врегульовані договором, який за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати. Покупець зобов`язаний сплатити повну ціну переданого товару.

Зі змісту п. 3.3 Договору вбачається, що сторонами чітко визначений строк оплати отриманого товару, а саме оплата товару Покупцем проводиться на умовах відстрочки платежу 5 календарних днів з моменту поставки товару на підставі видаткових накладних шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок.

Приймаючи до уваги умови п. 3.3 Договору поставлений товар відповідач мав оплатити у строк до 09.05.2022 включно.

При цьому, судом враховані положення ч. 5 ст. 254 ЦК України, якою унормовано, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Враховуючи, що 08.05.2022 припадає на вихідний день, то останнім днем сплати за видатковою накладною № 5030057 від 03.05.2022 є саме 09.05.2022.

Матеріали справи свідчать, що відповідачем оплата товару, отриманого за видатковою накладною № 5030057 від 03.05.2022, у передбачені строки та в повному обсязі не здійснена.

Таким чином, станом на час звернення позивача до суду з позовом у даній справі заборгованість відповідача за отриманий товар згідно видаткової накладної № 5030057 від 03.05.2022 за Договором поставки товару (з відстрочкою платежу) № 14К-05/22 від 02.05.2022 становила 52140,00 грн.

Відповідачем факт порушення взятих на себе зобов`язань за умовами Договору в частині своєчасної і повної оплати за отриманий товар належними і допустимими доказами, в розумінні ст., ст. 76, 77 ГПК України, не спростований.

За змістом положень статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Аналогічні положення наведено й у статтях 525, 526 ЦК України.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

З Заяви позивача про зменшення позовних вимог вбачається, що 06.09.2022 платіжним дорученням № 374 відповідачем погашена основна сума заборгованості за Договором поставки товару (з відстрочкою платежу) № 14К-05/22 від 02.05.2022 в розмірі 52140,00 грн.

З урахуванням викладеного, на момент вирішення даної справи судом основна заборгованість відповідача перед позивачем в сумі 52140,00 грн. за поставлений товар погашена.

Судом з урахуванням заяви позивача про зменшення позовних вимог розглядаються вимоги про стягнення з ТОВ «ГОСПОДАР» 26070,00 грн. штрафу, 6428,22 грн. пені, 450,45 грн. 3 % річних і 3514,24 грн. збитків від інфляції.

Нормами ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст. 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За приписами ст. 230 ГК України порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня). Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з ч. 1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Нормами ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. (ч. 6 ст. 231 ГК України)

Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» встановлено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Вимоги щодо стягнення пені позивач обґрунтовує пунктом 7.2 Договору, яким сторони визначили, що при простроченні оплати товару Покупець зобов`язаний сплатити Постачальнику суму боргу з урахуванням пені, нарахованої на суму заборгованості у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочення платежу, за кожен день прострочення від суми заборгованості без обмеження строків її нарахування.

Оскільки судом встановлений факт порушення відповідачем зобов`язань по оплаті отриманого товару у передбачені Договором поставки товару (з відстрочкою платежу) № 14К-05/22 від 02.05.2022 строки та розмірі, то вимога позивача про стягнення з відповідача пені є законною та обґрунтованою.

Відповідно до розрахунку позивача сума пені за неналежне виконання відповідачем зобов`язань за Договором поставки товару (з відстрочкою платежу) № 14К-05/22 від 02.05.2022 становить 6428,22 грн., яка розрахована за період з 10.05.2022 по 22.08.2022.

Судом перевірений за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи «Законодавство» наданий позивачем розрахунок пені та встановлено, що розрахунок позивачем виконано правильно.

Отже, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача щодо стягнення з відповідача 6428,22 грн. пені.

Частиною 1 статті 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до частини 4 ст. 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Отже, наведеною нормою закону встановлені альтернативні підстави визначення розміру штрафних санкцій і передбачена можливість обрання їх розміру сторонами договору.

За приписами ч. 2 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Умовами п. 7.2 Договору сторони передбачили, що при простроченні оплати товару Покупець зобов`язаний сплатити Постачальнику окрім суму боргу з урахуванням пені також штраф у розмірі у розмірі 50 відсотків від суми поставленого, але не оплаченого товару, у випадку прострочення оплати коштів за поставлений товар більше ніж на 30 календарних днів.

Враховуючи прострочення відповідачем оплати товару, поставленого за Договором поставки товару (з відстрочкою платежу) № 14К-05/22 від 02.05.2022, понад 30 календарних днів позивачем заявлена вимога про стягнення з ТОВ «ГОСПОДАР» 26070,00 грн. штрафу.

Перевіривши наведений позивачем розрахунок суми штрафу, суд вважає, що розрахунок виконаний правильно.

За таких обставин, вимога про стягнення з відповідача штрафу в сумі 26070,00 грн. заявлена позивачем обґрунтовано та підлягає задоволенню.

Стовно доводів відповідача, що нарахування позивачем відповідачу штрафних санкцій є безпідставним джерелом збагачення позивача за рахунок відповідача, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з положеннями статей 546 та 549 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, різновидами якої є штраф та пеня.

Статтею 614 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання (частина перша). Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частина друга).

Аналіз положень наведеної норми дає підстави для висновку, що установлюючи презумпцію вини особи, яка порушила зобов`язання, Цивільний кодекс України покладає на неї обов`язок довести відсутність своєї вини. Особа звільняється від відповідальності лише у тому випадку, коли доведе відсутність своєї вини у порушенні зобов`язання.

Одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому вона має обов`язковий для учасників правовідносин характер.

Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення.

Нормами частини 3 статті 551 ЦК України закріплено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ст., ст. 7, 13 ГПК України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідач не довів суду відсутності його вини у неналежному виконанні взятих на себе грошових зобов`язань за Договором поставки товару (з відстрочкою платежу) № 14К-05/22 від 02.05.2022, так само і не довів, що заявлені позивачем до стягнення суми пені та штрафу є надмірно великими та їх стягнення завдає збитків відповідачу.

Відповідно до приписів ст. 549, ч. 2 ст. 625 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплати гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основною боргу, а й інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Відтак, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, порушення відповідачем грошового зобов`язання тягне за собою наслідки, передбачені частиною 2 статті 625 ЦК України.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Приймаючи до уваги встановлений факт прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання з оплати товару, поставленого за Договором поставки товару (з відстрочкою платежу) № 14К-05/22 від 02.05.2022, вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних і інфляційних втрат заявлені позивачем обґрунтовано.

З наданого позивачем розрахунку вбачається, що ним нараховані 3 % річних за прострочення виконання відповідачем зобов`язань за Договором в розмірі 450,45 грн., які розраховані за період з 10.05.2022 по 22.08.2022.

Судом перевірений за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи «Законодавство» розрахунок 3 % річних, та встановлено, що даний розрахунок виконаний правильно.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача щодо стягнення з відповідача 450,45 грн. 3 % річних.

Що стосується інфляційних втрат, слід зазначити наступне.

Індекс інфляції це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Згідно рекомендацій щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладених у листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р, при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (пункт 43 мотивувальної частини постанови).

У разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.

У постанові Верховного Суду від 20.11.2020 у справі № 910/1307/19 викладений правовий висновок, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Позивачем заявлена вимога про стягнення 3514,24 грн. інфляційних втрат, які розраховані за період травень - липень 2022 року.

Судом перевірений за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи «Законодавство» розрахунок інфляційних втрат, наданий позивачем, та встановлено, що даний розрахунок виконаний правильно.

З урахуванням викладеного, вимога про стягнення з відповідача 3514,24 грн. інфляційних втрат заявлена обґрунтовано та підлягає задоволенню судом.

Відповідачем контррозрахунок суми заборгованості заявленої позивачем до стягнення суду не наданий.

Доводи відповідача, що позивачем не дотримано умов п. 8.1 Договору щодо вирішення спорів за договором шляхом переговорів, судом відхиляються як безпідставні, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ГПК України сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом. Особи, які порушили права і законні інтереси інших осіб, зобов`язані поновити їх,не чекаючи пред`явлення претензії або позову.

Згідно зі ст. 124 Конституції України делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Частина 8 Конституції України гарантує звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції, яка має найвищу юридичну силу та норми якої мають пряму дію.

У рішенні Конституційного Суду України від 09.07.2002 у справі № 1-2/2002 за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Кампус Коттон клаб» щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів) вказано, що обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Право на судовий захист не позбавляє суб`єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб`єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

З урахуванням викладеного, Конституційний Суд України дійшов висновку, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Відповідно до ст. 151-2 Конституції України рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Враховуючи викладене, посилання відповідача на недотримання позивачем порядку досудового врегулювання спору, передбаченого Договором поставки товару (з відстрочкою платежу) № 14К-05/22 від 02.05.2022 судом не приймаються.

З приводу посилань відповідача на запровадження на території України режиму воєнного стану у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 2 статті 141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» військові дії вважаються форс-мажорними обставинами, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору.

Форс-мажор, або ж обставини непереборної сили, це надзвичайні та невідворотні обставини, настання яких призвело до об`єктивної неможливості виконати зобов`язання. При цьому закон звільняє від відповідальності за порушення зобов`язань, якщо воно стало саме наслідком форс-мажору.

Отже, визначення форс-мажору передбачає, що сам по собі воєнний стан не може бути автоматично форс-мажором, для визнання його таким обов`язково щоб він безпосередньо спричинив неможливість виконати те чи інше договірне зобов`язання.

Таким чином, ознаками форс-мажорних обставин є наступні: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності.

Господарський суд наголошує, що форс-мажор (у даному випадку військова агресія проти України) повинен бути у причинному зв`язку з негативними наслідками для підприємницької діяльності.

Сторона, яка посилається на вищезгадані обставини, повинна довести, що саме введення воєнного стану призвело до унеможливлення виконання конкретних зобов`язань за договором.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю.

Також суд відзначає, що ключовою ознакою форс-мажору є причинно-наслідковий зв`язок між форс-мажорними обставинами та неможливістю виконати конкретне зобов`язання. Іншими словами, сама по собі війська агресія Російської Федерації проти України не може автоматично означати звільнення від виконання будь-ким в Україні будь-яких зобов`язань, незалежно від того, існує реальна можливість їх виконати чи ні.

Війна як обставина непереборної сили звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із нею обставин юридична чи фізична особа не може виконати ті чи інші зобов`язання.

Вище наведене у сукупності дає підстави для висновку, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.

Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 30.05.2022 у справі №922/2475/21.

Також суд звертає увагу, що, статтею 3 ЦК України закріплено, що одним із основних принципів цивільного права є принцип добросовісності, розумності та справедливості.

Введення на території України режиму воєнного стану є загальновідомою обставиною, проте всі громадяни та підприємства, установи та організації України знаходяться в однаковому становищі, тому позивач у справі (Товариство з обмеженою відповідальністю «НОВА ФОРМУЛА») також знаходиться в несприятливому економічному становищі.

Відповідно до ч., ч. 1-4 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 74 ГПК України обов`язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивач надав всі необхідні докази в обґрунтування позовних вимог.

Доводи відповідача, наведені в обґрунтування заперечень на позовну заяву, судом визнані безпідставними та недоведеними.

На підставі викладеного, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими, заснованими на законі, доведеними та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Згідно зі ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача, оскільки спір доведено до суду з його вини.

Керуючись ст., ст. 123, 129, 231, 232, 233, 236-238, 240, 241, 248, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «НОВА ФОРМУЛА», м. Київ до Товариства з обмеженою відповідальністю «ГОСПОДАР», м. Запоріжжя про стягнення 6428,22 грн. пені, 26070,00 грн. штрафу, 450,45 грн. 3 % річних і 3514,24 грн. інфляційних втрат задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ГОСПОДАР», (69050, м. Запоріжжя, вул. Космічна, буд. 119, кімн. 19, ідентифікаційний код юридичної особи 601) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «НОВА ФОРМУЛА», (03169, м. Київ, вул. Садова, буд. 70-А-110, ідентифікаційний код юридичної особи 01) 6428 (шість тисяч чотириста двадцять вісім) грн. 22 коп. пені, 26070 (двадцять шість тисяч сімдесят) грн. 00 коп. штрафу. 450 (чотириста п`ятдесят) грн. 45 коп. 3 % річних, 3514 (три тисячі п`ятсот чотирнадцять) грн. 24 коп. інфляційних втрат та 2481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одну) грн. 00 коп. судового збору. Видати наказ.

Повне судове рішення складено « 27» березня 2023 р.

Суддя Н. Г. Зінченко

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Центрального апеляційного господарського суду через господарський суд Запорізької області, а у разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.