ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" березня 2023 р. Справа №914/1828/22

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючої судді Орищин Г.В.,

суддів Галушко Н.А.,

Желіка М.Б.

секретар судового засідання Костерева О.А.,

розглянув апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Олів Лайн» від 09.01.2023

на рішення Господарського суду Львівської області від 14.12.2022 (повний текст рішення складено 22.12.22, суддя Долінська О.З)

у справі № 914/1828/22

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Олів Лайн», с. Чайки Київської області

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Онікс», м. Львів

про визнання недійсним договору позики

без участі представників сторін

9 серпня 2022 Товариство з обмеженою відповідальністю (далі ТОВ) «Олів Лайн» звернулося до Господарського суду Львівської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі ТОВ) «Агрофірма «Онікс» про визнання недійсним договору позики № ФД-230921 від 23.09.2021 р.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач покликався на наступне:

Між ТОВ «Агрофірма «Онікс» (позикодавець) та ТОВ «Олів Лайн» (позичальник) 23.09.2021 було укладено договір позики № ФД-230921, за умовами якого позикодавець надав позичальнику грошові кошти без нарахування відсотків в розмірі 6500000,00 грн., які позичальник зобов`язався повернути повністю або частково не пізніше ніж до 31.03.2022. За порушення строків повернення позики договором передбачено стягнення пені у розмірі подвійної облікової ставки за кожен день прострочення та штрафу у розмірі 10% від суми неповерненої позики.

Позивач зазначає, що сторонами у договорі передбачено одночасне стягнення пені за прострочення виконання зобов`язання повернення позики та штрафу за прострочення виконання зобов`язання на строк більше 3-х банківських днів за порушення строків повернення позики, що є подвійним стягненням неустойки за несвоєчасне виконання зобов`язання та порушує приписи ст. 61 Конституції України, згідно з якою ніхто не може бути двічі притягнутий до відповідальності одного виду.

Згодом, позивач подав заяву про зміну підстав позову, в якій покликається на ту обставину, що укладений 23.09.2021 р. правочин № ФД-230921 про надання позики в розмірі 6500000,00 грн. є значним правочином, в розумінні ст. 44 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» та, відповідно, вчинений директором ТОВ «Агрофірма «Онікс» Путько Ю.А. з перевищенням повноважень щодо представництва юридичної особи на укладення такого договору і є недійсним, з огляду на приписи ст. 44 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», ст. 92, 241 ЦК України. Відтак, на підставі наведеного, позивач просив суд визнати недійсним договір позики ФД-230921 від 23.09.2021 р., укладений між ТОВ «Агрофірма «Онікс» та ТОВ «Олів Лайн», а судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 14.12.2022 у даній справі в задоволенні позовних вимог ТОВ «Олів Лайн» відмовлено; судовий збір та витрати на професійну правову допомогу покладено на позивача.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд виходив з наступного:

- проаналізувавши долучені відповідачем до матеріалів справи статут ТОВ «Агрофірма «Онікс», копію фінансової звітності Малого підприємства від 01.01.2021 - ТОВ «Агрофірма «Онікс», довідку відповідача про розмір чистих активів від 07.10.2022, суд встановив, що власний капітал товариства станом на 31.12.2020 становив 436708300,00 грн., а розмір чистих активів станом на 30.06.2021 становив 261289400,00 грн. Отже, з врахуванням розміру чистих активів відповідача станом на 23.09.2021, керівник ТОВ «Агрофірма «Онікс» Путько Ю.А. мав необхідні повноваження для укладення та виконання договору позики №ФД-230921 від 23.09.2021;

- можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено ч. 2 ст. 231 ГК України, а в інших випадках за порушення виконання господарських зобов`язань, чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відтак, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України. Зважаючи на те, що підстави, зазначені позивачем у позові, не знайшли свого належного підтвердження в поданих суду доказах, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем обставин, на які він посилається, як на підставу своїх позовних вимог щодо визнання недійсним договору позики № ФД-230921 від 23 вересня 2021 року;

- з огляду на відмову в задоволенні позовних вимог, суд, у відповідності до ст. 129 ГПК України, судовий збір за розгляд даної справи поклав на позивача. Водночас, відповідач звернувся до суду із заявою про відшкодування йому за рахунок позивача витрат на професійну правову допомогу. Враховуючи відсутність від позивача заперечень щодо суми заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що заявлені до стягнення витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20000,00 грн. є співмірними із складністю справи та наданих адвокатом послуг, часом, витраченим адвокатом на надання послуг; розмір витрат підтверджено поданими у справі доказами, відтак, такі витрати підлягають стягненню з позивача на користь відповідача.

Не погодившись із ухваленим рішенням місцевого господарського суду, позивач оскаржив таке в апеляційному порядку. В своїй апеляційній скарзі позивач зазначає наступне:

- одночасне стягнення пені за прострочення виконання зобов`язання з повернення позики, та штрафу за прострочення виконання зобов`язання на строк більше 3-х банківських днів, є подвійним стягненням неустойки за несвоєчасне виконання зобов`язання, що не узгоджується з приписами статті 61 Конституції України, згідно з якою ніхто не може бути двічі притягнутий до відповідальності одного виду, в зв`язку із чим наявні підстави для визнання договору позики № ФД-230921 від 23.09.2021 р. недійсним;

- крім того, на переконання позивача, укладений правочин №ФД-230921 від 23.09.2021 про надання позики в розмірі 6500000,00 грн. є значним правочином в розумінні ст. 44 ЗУ «Про товариства з обмеженою та додатково відповідальністю» та вчинений директором ТОВ «Агрофірма «Онікс» Путько Ю.А. з перевищенням наданих повноважень щодо представництва юридичної особи на укладення такого договору і є недійсним, виходячи з приписів ст. 44 ЗУ «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», ст. 92, 241 ЦК України;

- апелянт вважає, що письмові пояснення, відзив на позов, докази, подані відповідачем не слід брати до уваги, як такі, що подані неналежним представником відповідача, позаяк долучений до відзиву на позов ордер на надання правничої (правової) допомоги № 1232590 від 02.09.2022 року, виданий адвокату Ліваку Антону Петровичу, не містить обов`язкового реквізиту, встановленого п. 12.5. Положення про ордер, а саме номера посвідчення адвоката України, ким та коли воно видане, відповідно, вказаний ордер не є документом, що посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги, встановлені п. 3 абз. 2 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

З огляду на викладені обставини, позивач просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 14.12.2022 у справі № 914/1828/22 та прийняти нове, яким визнати недійсним договір позики № ФД-230921 від 23.09.2021, укладений між ТОВ «Агрофірма «Онікс» та ТОВ «Олів Лайн».

Скориставшись своїм правом, наданим ст. 263 ГПК України, відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує доводи апелянта, з огляду на таке:

- відповідач вважає, що місцевий господарський суд, з врахуванням розміру чистих активів відповідача станом на 23.09.2021, дійшов вірного висновку про те, що керівник ТОВ «Агрофірма «Онікс» мав достатні повноваження для укладення та виконання договору позики, а тому вказаний правочин вчинений директором товариства без перевищення наданих йому повноважень щодо представництва юридичної особи на укладення такого договору;

- крім цього, відповідач зазначає, що, звертаючись з позовом про визнання недійсним правочину, позивач повинен довести наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними, без доведення цих обставин, у суду відсутні підстави для задоволення такого позову;

- одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову позивача до відповідача про визнання недійсним договору позики.

Процесуальний хід розгляду справи відображений у відповідних ухвалах Західного апеляційного господарського суду. За клопотанням представника відповідача, розгляд справи призначено в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів поза межами приміщення суду.

Представниця позивача звернулася до суду апеляційної інстанції з клопотанням про розгляд справи за відсутності представника апелянта.

В дане судове засідання на зв`язок із судом вийшов представник відповідача, однак, через 2 хвилини судового засідання (згідно протоколу судового засідання), зв`язок із представником відповідача було втрачено через обставини, незалежні від суду.

Відповідно до ч. 5 ст. 197 ГПК України ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку, тощо, несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

З огляду на наведене, судова колегія вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу ТОВ «Олів Лайн» за відсутності представників сторін.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, судова колегія вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення відсутні, з огляду на наступне:

Як вбачається з матеріалів справи, 23.09.2021 р. між ТОВ «Агрофірма «Онікс» (позикодавець) та ТОВ « Олів Лайн» (позичальник) було укладено договір позики № ФД-230921 (поворотної фінансової допомоги), відповідно до умов якого позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти у розмірі 6500000,00 грн. без нарахування відсотків, а позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк.

Позикодавець передає позику позичальникові повністю до 23 вересня 2021 року. Позика передається в безготівковій формі позикодавцем позичальнику шляхом перерахування на його поточний рахунок (п. 3.1 та 3.2 договору).

Пунктами 4.1 та 4.2 договору передбачено, що строк позики розпочинається з моменту отримання грошових коштів на поточний рахунок позичальника і триває до 31 березня 2022 р. Строк, визначений у п.4.1 цього договору, може бути продовжений за домовленістю сторін.

Позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві позику частково або повністю в будь-який термін, але не пізніше строку, визначеного в п.4.1 цього Договору (п.5.1 договору).

Відповідно до п. 5.2 договору позика повертається в безготівковій формі шляхом перерахування на поточний рахунок позикодавця.

Даний договір припиняє свою дію в день повернення повної суми позики (п. 6.2 договору).

Відповідно до п. 5.3. договору у випадку порушення позичальником строків повернення позики згідно з п. 4.1 даного договору, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки, що діяла на момент прострочення позичальника, за кожен день прострочення і, відповідно до п. 5.4 договору визначено, що у випадку порушення позичальником строків повернення позики згідно з п. 4.1 даного договору більше 3-х банківських днів, позичальник додатково, крім штрафних санкцій, визначених в п. 5.3 договору, зобов`язаний сплатити позикодавцю штраф у розмірі 10% від суми неповерненої позики.

23 вересня 2021 року відповідач перерахував на користь позивача обумовлену суму позики, що підтверджується платіжними дорученнями №66 та №67 від 23.09.2021 року на суму 5700000,00 грн. та, відповідно, на 800000,00 грн., долученими до матеріалів справи.

На переконання позивача, договір позики ФД-230921 від 23.09.2021 року є недійсним, оскільки одночасне стягнення пені за прострочення виконання зобов`язання повернення позики та штрафу за прострочення виконання зобов`язання на строк більше трьох банківських днів строків повернення позики є подвійним стягненням неустойки за несвоєчасне виконання зобов`язання, що не узгоджується з приписами ст.ст. 8, 61 Конституції України, ст. ст. 6, 16, ч. 3 ст. 215, ст. 203, ст. ст. 525, 526, 546, ч. 1 ст. 549, ст. 627, ч. 1 ст. 628 ЦК України, ст. 20, ч. 1 ст. 173, ч. 7 ст. 179, ст. ст. 180, 193, 216, 230, ч. 1, 4 ст. 231 Господарського кодексу України.

Водночас, як на додаткову підставу для визнання спірного договору недійсним, позивач покликається на те, що укладений правочин № ФД-230921 від 23.09.2021 р. про надання позики в розмірі 6500000,00 грн. є значним правочином в розумінні ст. 44 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», відтак вчинений директором ТОВ «Агрофірма «Онікс» Путько Ю.А. з перевищенням наданих повноважень щодо представництва юридичної особи на укладення такого договору.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 та 2 статті 1047 Цивільного кодексу України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

За загальною нормою цивільного права, договір вважається укладеним в належній формі тільки якщо сторони домовилися з приводу всіх суттєвих умов договору (ч.1 ст. 638 Цивільного кодексу України).

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 Цивільного кодексу України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст.640 Цивільного кодексу України, за якою відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошових коштів або інших речей позичальнику.

Досліджуючи договори позики, суд повинен виявити справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Відповідно до ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Істотною умовою договору позики є його предмет, яким можуть бути гроші або інші речі, визначені родовими ознаками. Причому позичальник, отримавши кошти, зобов`язаний повернути таку саму суму або рівну кількість речей того самого роду такої самої якості.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, 23.09.2021 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Онікс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Олів Лайн» було укладено договір позики № ФД-230921 (поворотної фінансової допомоги).

Цього ж дня, відповідач, на виконання умов вказаного договору позики, перерахував на користь позивача обумовлену суму позики, що підтверджується платіжним дорученням №66 від 23.09.2021 року на суму 5700000,00 грн. та платіжним дорученням № 67 від 23.09.2021 на суму 800000,00 грн., які долучено до матеріалів справи.

Позивач звернувся до суду з даним позовом та просить суд визнати недійсним вказаний договір позики № ФД-230921 від 23.09.2021 року.

Відповідно до ст.ст. 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання оспорюваного правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновками, що містяться, зокрема, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.02.2021 у справі №904/2979/20, у постанові Верховного Суду від 28.11.2019 у справі №910/8357/18, у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі №6-78цс13, від 11.05.2016 у справі №6-806цс16.

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (висновок викладений у постановах об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.09.2019 у справі №638/2304/17, від 27.01.2020 у справі №761/26815/17, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.02.2021 у справі №904/2979/20).

За загальним правилом, у спорі про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №905/1227/17, від 02.10.2019 у справі №587/2331/16-ц, від 22.10.2019 у справі №911/2129/17, від 19.11.2019 у справі №918/204/18).

Щодо одночасного стягнення пені за прострочення виконання зобов`язання (повернення позики) та штрафу за прострочення виконання зобов`язання строків повернення позики (на строк більше трьох банківських днів), що на думку позивача, є подвійним стягненням неустойки, суд вважає за необхідне зазначити наступне:

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

При цьому, позивачем не заперечується факт отримання грошових коштів відповідно до оспорюваного договору позики ФД-230921 від 23.09.2021 р. Жодних звернень із зауваженнями щодо змісту оспорюваного договору позики зі сторони позивача не надходило, а тому беручи до уваги презумпцію правомірності правочину, наявні відповідні цивільно-правові відносини між сторонами.

У відповідності до ч. 1 ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором.

Штрафними санкціями згідно з ч. 1 ст. 230 ГК України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 ГК України розмір штрафних санкцій встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, а відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 06.08.2018 у справі №908/1843/17 одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно зі ст. 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій. Аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду України від 09.04.2012 у справі №3-88гс11, постанові Верховного Суду України від 27.04.2012 у справі №3-24гс12, постанові Верховного Суду від 09.02.2018 у справі №911/2813/17, постанові Верховного Суду від 22.03.2018 у справі №911/1351/17, постанові Верховного Суду від 17.05.2018 у справі №910/6046/16, постанові Верховного Суду від 25.05.2018 у справі №922/1720/17.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 23.07.2019 у справі №910/7398/18 можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено ч. 2 ст. 231 ГК України, а в інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань, чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Враховуючи наведене, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України.

Необхідно враховувати, що ст. 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, а також те, що згідно ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Проте, позивач, оспорюючи певні пункти договору позики ФД-230921 від 23.09.2021 р., звернувся в суд з вимогою про визнання договору недійсним в цілому.

Щодо повноважень директора відповідача на підписання договору позики ФД-230921 від 23.09.2021 року, слід зазначити наступне:

Частиною 3 статті 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Відповідно до ст. 241 ЦК України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

Згідно з ч. 2 ст. 44 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», рішення про надання згоди на вчинення правочину, якщо вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину, перевищує 50 відсотків вартості чистих активів товариства відповідно до останньої затвердженої фінансової звітності, приймаються виключно загальними зборами учасників, якщо інше не передбачено статутом товариства.

Водночас, ч. 1 ст. 44 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», Законом або статутом товариства може встановлюватися особливий порядок надання згоди уповноваженими на те органами товариства на вчинення певних правочинів, залежно від вартості предмета правочину чи інших критеріїв (значні правочини).

В ході розгляду даної справи судом першої інстанції, відповідачем 12.10.2022 було долучено до матеріалів справи статут Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Онікс» (нова редакція), затверджений протоколом загальних зборів учасників відповідача №11/06/19-АО від 11.06.2019, відповідно до п. 3.15 якого, директор вирішує всі питання діяльності товариства, крім тих, що входять до виключної компетенції загальних зборів учасників.

Відповідно до п. 3.6. статуту, рішення про надання згоди на вчинення правочину, якщо вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину, перевищує 50 відсотків вартості чистих активів товариства станом на кінець попереднього кварталу, приймаються виключно загальними зборами учасників. Інших обмежень щодо укладення правочинів керівником відповідача, статутом не передбачено, окрім прийняття рішення про придбання товариством частки (частини частки) учасника, що є не аналогічним правочином щодо укладеного договору позики.

Водночас, до матеріалів справи відповідачем було також долучено копію фінансової звітності малого підприємства від 01.01.2021 - ТОВ «Агрофірма «Онікс», квитанцію №2, що підтверджує подання відповідачем фінансової звітності малого підприємства від 01.01.2021 (Звіт: 1-м, 2-м. Фінансовий звіт суб`єкта малого підприємництва за 2020 рік), довідку відповідача про розмір чистих активів від 07.10.2022, з аналізу яких вбачається, що власний капітал відповідача станом на 31.12.2020 рік становив 436708300,00 грн. Водночас, згідно з балансом (фінансовим звітом суб`єкта малого підприємства) власний капітал (чисті активи рядок 1495) відповідача, станом на 30.06.2021, становив 261289400,00 грн., що підтверджується довідкою відповідача про розмір чистих активів від 07.10.2022.

З врахуванням розміру чистих активів ТОВ «Агрофірми «Онікс» станом на 23.09.2021, суд констатує, що керівник товариства Путько Ю.А. мав необхідні повноваження для укладення та виконання спірного договору позики ФД-230921 від 23.09.2021.

Слід зазначити також, що відповідно до п. 3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013, наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (ст. 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з`ясовувати пов`язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу або перерахування коштів другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів та інші).

Звертаючись з позовом про визнання недійсним правочину, позивач повинен довести наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними; без доведення цих обставин, суд не має підстав для задоволення позову.

Аналіз змісту частини третьої статті 215 ЦК України дає підстави для висновку, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка, в тому числі, була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону, не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист порушеного цивільного права.

Якщо недійсність правочину обґрунтовується обставинами, які на момент його вчинення не існували, це не може бути підставою для рішення суду про визнання його недійсним. Так само позивач у справі повинен мати право на позов у матеріальному сенсі на момент його вчинення.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України, що кореспондується з ч. 2 ст. 180 ГК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 2.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2011р. №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» (із змінами і доповненнями), відповідно до якої, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Підсумовуючи наведене, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позивачем не доведено обставин, на які він посилається, як на підставу для визнання недійсним договору позики № ФД-230921 від 23 вересня 2021 року, відтак суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та правомірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ТОВ «Олів Лайн».

Судова колегія оцінює критично покликання апелянта про неналежність повноважень представника відповідача, відтак безпідставне долучення до матеріалів справи судом першої інстанції всіх поданих відповідачем доказів, оскільки у справі (а.с 75 на звороті) наявна копія ордера № 1232594 від 06.09.2022 на представництво інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Онікс» адвокатом Ліваком А.П., яка містить усі необхідні реквізити.

З огляду на відмову у задоволенні позовних вимог, суд обґрунтовано, відповідно до приписів ст. 129 ГПК України, поклав усі судові витрати на позивача.

Відповідно до вимог частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту статті 77 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно статті 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З врахуванням викладеного вище в сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм чинного законодавства, наведених правових позицій Верховного Суду та встановлених обставин справи.

Арґументи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції, не доводять порушення або неправильного застосування судом під час розгляду справи норм матеріального та процесуального права, а тому не можуть бути підставою для зміни чи скасування ухваленого у цій справі рішення.

Судові витрати, у відповідності до ст. 129 ГПК України, покладаються на скаржника.

Керуючись ст. 129, 269, 273, 275, 276, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Олів Лайн» відмовити.

Рішення Господарського суду Львівської області від 14.12.2022 у справі №914/1828/22 залишити без змін.

Судові витрати покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Справу повернути в Господарський суд Львівської області.

Повний текст постанови складено 27.03.2023.

Головуючий суддя Г.В. Орищин

суддя Н.А. Галушко

суддя М.Б. Желік