ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2023 року м. ОдесаСправа № 916/1826/22
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Богатиря К.В.

суддів: Поліщук Л.В., Таран С.В.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради

на рішення Господарського суду Одеської області від 09.01.2023, суддя суду першої інстанції Рога Н.В., м. Одеса, повний текст рішення складено та підписано 16.01.2023

по справі №916/1826/22

за позовом: Департаменту комунальної власності Одеської міської ради

до відповідача: Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна»

за участю третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Комунальне підприємство «Теплопостачання м. Одеса»

про стягнення

ВСТАНОВИВ:

Описова частина.

Позивач Департамент комунальної власності Одеської міської ради, звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» про стягнення заборгованості з орендної плати у розмірі 6 789 грн 41 коп., неустойки у розмірі 40 481 грн 28 коп.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 09.01.2023 у задоволенні позову Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» про стягнення заборгованості з орендної плати у розмірі 6 789 грн 41 коп., неустойки у розмірі 40 481 грн 28 коп. відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача заборгованості зі сплати орендної плати в сумі 6 789,41 грн., місцевий господарський суд виходив із встановлених обставин стосовно того, що у відповідача відсутній обов`язок сплачувати орендні платежі у 100%-му розмірі на користь Департаменту, та що відповідачем сплачено на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради 5% орендної плати.

При цьому судом з`ясовано, що заявлена позивачем до стягнення сума заборгованості складається з частини орендних платежів, які відповідач мав сплачувати на користь КП «Теплопостачання міста Одеси» в розмірі 95% орендної плати, а заборгованість у ПрАТ «ВФ Україна» перед КП «Теплопостачання міста Одеси» відсутня.

Господарський суд Одеської області, дійшовши висновку, що форма проведення розрахунків між ПрАТ «ВФ Україна» та КП «Теплопостачання міста Одеси» у негрошовій формі шляхом взаємозаліку не стосується предмету спору у даній справі, не надавав оцінку відповідним доводам сторін і третьої особи.

Стосовно вимоги позивача про стягнення неустойки в сумі 40 481,28 грн. суд зазначив, що з огляду на положення пункту 7.8 договору автоматична пролонгація договору відбулась на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором №ТГО-291/13 від 18.07.2013. Оскільки договором передбачено строк його дії з 18.07.2013 по 18.06.2016, тобто терміном 2 роки 11 місяців, то дія договору № ТГО-291/13 від 18.07.2013 була продовжена на такий саме строк, тобто до 01.05.2021, починаючи з 01.06.2018.

Встановивши, що наявні в матеріалах справи докази не містять заперечень Департаменту щодо неможливості подальшого продовження договору № ТГО-291/13 від 18.07.2013 у зв`язку із закінченням строку його дії саме 01.05.2021 і протягом місяця після закінчення цього строку, суд першої інстанції дійшов висновку, що договір оренди №ТГО-291/13 від 18.07.2013 не припинив свою дію, зокрема, внаслідок закінчення строку, на який його було укладено, а тому у відповідача відсутній обов`язок із повернення орендованого майна, а відтак, і відсутнє прострочене зобов`язання із повернення орендованого майна, що унеможливлює нарахування неустойки.

Аргументи учасників справи.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 09.01.2023 по справі №916/1826/22.

Щодо стягнення заборгованості з орендної плати скаржник звернув увагу на те, що договором оренди в редакції додаткового договору №1 від 16.04.2018 передбачено, що з 16.04.2018 орендар перераховує орендну плату на поточний рахунок орендодавця Департаменту, яким здійснюється розподіл щомісячної орендної плати та її подальше перерахування на рахунок балансоутримувача КП «Теплопостачання міста Одеси» у порядку, визначеному рішенням Одеської міської ради. Тому відповідач відповідно до умов договору оренди зобов`язаний сплачувати щомісячно орендні платежі до 15 числа поточного місяця у повному обсязі на поточний рахунок Департаменту, які надалі останній перерозподіляє відповідно до порядку, визначеному рішенням Одеської міської ради про бюджет міста Одеси на відповідний бюджетний рік.

Також скаржник вказав, що припинення зобов`язання в частині сплати орендної плати перед балансоутримувачем, між ПрАТ «ВФ Україна» та КП «Теплопостачання міста Одеси» відбулось внаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог у вигляді взаємозаліків у негрошовій формі, проте КП «Теплопостачання міста Одеси» не може вважатися належним кредитором (боржником) у договорах про зарахування зустрічних однорідних вимог, а доцільність укладення таких договорів на підставі існуючої заборгованості, що виникла на підставі договорів оренди об`єктів комунальної власності територіальної громади м.Одеси, відноситься до виключної компетенції Одеської міської ради.

Таким чином, орендар є боржником перед орендодавцем у зв`язку з невиконанням належним чином взятих на себе зобов`язань у частині повної та своєчасної сплати орендної плати, що є порушенням умов договору оренди.

Стосовно строку дії договору оренди скаржник зазначив, що додатковим договором №1 від 16.04.2018 сторони продовжили термін дії договору до 01.06.2018, тобто, з огляду на дату укладення додаткового договору та термін його дії, сторонами погоджено строк дії договору на 47 календарних днів, з 16.04.2018 до 01.06.2018.

Відтак, на переконання апелянта, враховуючи відсутність заперечення орендодавця та балансоутримувача об`єкта оренди щодо припинення або зміни умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору, строк дії договору оренди №ТГО-291/13 від 18.07.2013 неодноразово було автопролонговано на 47 календарних днів, а саме, до 09.03.2020.

Департамент зазначив, що відповідно до вимог законодавства та положень договору він своєчасно повідомив відповідача про припинення терміну дії договору та відмову від продовження його дії, проте відповідач орендоване приміщення не повернув, відповідного акта приймання-передачі приміщення від орендаря до орендодавця між сторонами підписано не було.

Керуючись викладеним вище, апелянт просить апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради задовольнити, а рішення Господарського суду Одеської області від 09.01.2023 по справі № 916/1826/22 за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» - скасувати.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу.

09.03.2023 до Південно-західного апеляційного господарського суду від КП «Теплопостачання міста Одеси» Департаменту комунальної власності Одеської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Стосовно тверджень апелянта про перерахування орендарем орендної плати у повному обсязі на поточний рахунок Департаменту та подальший її розподіл позивачем, КП «Теплопостачання міста Одеси» зазначило, що такі твердження є помилковими, суперечать умовам договору та рішенню Одеської міської ради №2733-VII від 14.12.2017 «Про бюджет міста Одеси на 2018 рік», а також вказало про правильність висновку суду першої інстанції щодо обов`язку саме орендаря окремо сплачувати на користь КП «Теплопостачання міста Одеси», як балансоутримувача, орендну плату в розмірі 95% коштів за оренду майна, та окремо сплачувати орендну плату на користь Департаменту в розмірі 5% коштів за оренду майна.

Щодо тверджень позивача про проведений між КП «Теплопостачання міста Одеси» та відповідачем взаємозалік грошових вимог, комунальне підприємство зазначило, що у КП «Теплопостачання міста Одеси» були зобов`язання перед ПрАТ «ВФ Україна» за окремими договірними відносинами для задоволення потреб у передачі інформації пристроями, які зчитують та передають дані з вузлів обліку (природного газу, теплової енергії тощо). Так, у КП «Теплопостачання міста Одеси» рахувалася заборгованість перед ПрАТ «ВФ Україна» за договором про надання послуг №СА-№13/ТМО-16/17 від 10.02.2017. Вказану заборгованість у певний період підприємство не могло погасити через арешти, накладені органами державної виконавчої служби на рахунки підприємства, і вона могла стати підставою для відключення КП «Теплопостачання міста Одеси» від обслуговування пристроїв зчитування інформації з вузлів обліку (природного газу, теплової енергії тощо), що унеможливило б належну підготовку до майбутнього опалювального періоду.

З огляду на викладене між КП «Теплопостачання міста Одеси» та ПрАТ «ВФ Україна» були проведені заліки зустрічних однорідних вимог. Частка КП «Теплопостачання міста Одеси» у розмірі 95% від коштів за оренду майна за договором є джерелом доходів підприємства та використовується ним на поповнення власних обігових коштів. Зазначені кошти належать КП «Теплопостачання міста Одеси» та не підлягають перерахуванню до бюджету, а також на розрахункові рахунки Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.

Отже, як зазначила третя особа, проведення взаємозаліку є цілком законним та обґрунтованим, оскільки зустрічні однорідні вимоги не підпадають під випадки, встановлені у статті 602 Цивільного кодексу України, за якими не допускається зарахування зустрічних вимог. Крім того, висновок позивача про те, що КП «Теплопостачання міста Одеси» нібито не може вважатися належним кредитором (боржником) у договорі про зарахування зустрічних однорідних вимог, є хибним.

З приводу заборгованості з орендної плати комунальне підприємство зазначило, що позивач заявив вимогу про стягнення орендної плати з відповідача в сумі 6 789,41 грн., яка є часткою орендної плати, що належить КП «Теплопостачання міста Одеси». Станом на 01.09.2022 у КП «Теплопостачання міста Одеси» рахується переплата ПрАТ «ВФ Україна» за договором на суму 1359,83 грн. Судом першої інстанції встановлена відсутність у відповідача заборгованості перед Департаментом щодо сплати належної йому частки у розмірі 5% орендної плати. Окрім того, судом зроблено правильний висновок про необґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості по орендній платі за договором, оскільки судом встановлено відсутність обов`язку сплачувати орендні платежі у 100% розмірі на користь Департаменту. Отже, комунальне підприємство вважає, що вимога позивача про стягнення заборгованості з орендної плати у сумі 6 789,41 грн. є необґрунтованою та незаконною.

Стосовно строку дії договору КП «Теплопостачання міста Одеси» вказало, що суд першої інстанції правильно встановив, що доводи позивача про автоматичне продовження договору до 09.03.2020 є безпідставним.

Також підприємство зазначило, що оскільки дія укладеного договору оренди не припинена, то відсутні жодні правові підстави для застосування частини другої статті 785 Цивільного кодексу України щодо сплати орендарем неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення.

Керуючись викладеним вище, третя особа просить апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 10 листопада 2022 року у справі № 916/1823/22 залишити без змін.

Рух справи у суді апеляційної інстанції.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №916/1826/22 було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Богатир К.В., судді Поліщук Л.В., Таран С.В., що підтверджується витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.01.2023.

На момент надходження апеляційної скарги, матеріали справи №916/1826/22 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду не надходили.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 30.01.2023 відкладено вирішення питання про можливість відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 09.01.2023 по справі №916/1826/22 до надходження матеріалів справи на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду; доручено Господарському суду Одеської області невідкладно надіслати матеріали справи №916/1826/22 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.

До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №916/1826/22.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.02.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 09.01.2023 по справі №916/1826/22; розгляд апеляційної скарги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 09.01.2023 по справі №916/1826/22 вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, а також будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань до 10.03.2023.

Згідно з ч. 13 ст. 8 ГПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Статтею 270 ГПК України визначено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Приписами частини 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається з матеріалів справи, копія ухвали апеляційного господарського суду від 14.02.2023, якою відкрито апеляційне провадження у справі №916/1826/22, направлялася на адресу сторін у справі засобами поштового зв`язку у встановленому законом порядку та була отримана позивачем 19.02.2023, відповідачем 20.02.2023, третьою особою 20.02.2023.

Тобто учасники справи були повідомлені належним чином про розгляд апеляційним господарським судом апеляційної скарги в письмовому провадженні без виклику сторін.

Фактичні обставини, встановлені судом.

18.07.2013 між Комунальним підприємством "Теплопостачання міста Одеси" та Приватним акціонерним товариством "МТС Україна" було укладено договір оренди № ТГО-291/13, відповідно до п.1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування об`єкт оренди загальною площею 2,0 кв.м, яке розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Архітекторська, 20 (Частина крівлі будівлі ЦТП № 74) (об`єкт оренди) (а.с.15-16).

Відповідно до п.1.2 договору передача в оренду об`єкта, зазначеного у п.1.1 цього договору, здійснюється на підставі Цивільного та Господарського кодексів України, Розпорядження міського голови від 11.07.2013 №726-01р "Про передачу в оренду Приватному акціонерному товариству "МТС Україна" частини дахів центральних теплових пунктів, що розташовані в м. Одеса".

Пунктом 1.3 договору встановлено термін дії договору оренди: з 18.07.2013 до 18.06.2016.

Згідно з п. 2.1 укладеного договору орендна плата визначається на підставі ст. 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України 04.10.1995 з наступними змінами та доповненнями, рішень Одеської міської ради і виконкому Одеської міської ради.

Як вбачається з п.2.2 договору, за орендоване нерухоме майно орендар зобов`язується сплачувати орендну плату, що становить за перший, після підписання договору оренди, місяць 402,70 грн (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції) та є базовою ставкою орендної плати за місяць. Орендна плата з урахуванням податку на додану вартість складає 483,24 грн, ПДВ 80,54 грн. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за минулий місяць на щомісячний індекс інфляції, що друкується Мінстатом України. Податок на додану вартість розраховується відповідно до вимог чинного законодавства.

Відповідно до п. 2.4 договору орендар вносить орендну плату щомісячно до 15 числа поточного місяця, незалежно від результатів його господарської діяльності.

Згідно з п.3.2 договору орендодавець має право виступати з ініціативою щодо розірвання договору оренди у разі невиконання або неналежного виконання орендарем обов`язків, передбачених цим договором, у тому числі несплати орендної плати на протязі 3-х місяців поспіль.

Пунктом 3.3 договору передбачено, що орендодавець зобов`язується передати орендарю в оренду об`єкт оренди згідно з п.1.1 цього договору за актом приймання-передачі, який підписується обома сторонами.

Сторонами у п.5.2 погоджено, що за несвоєчасне внесення орендної плати орендар сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочки. Нарахування пені за прострочку виконання обов`язку припиняється через один рік з дня, коли обов`язок повинен був бути виконаний.

Відповідно до п.5.3 договору, у разі невнесення орендарем орендної плати на протязі 3-х місяців з дати закінчення терміну платежу, орендодавець має право відмовитися від договору і вимагати повернення об`єкта оренди. Також орендодавець має право відмовитись від договору оренди у разі невикористання орендарем об`єкту оренди за його профільним призначенням в порядку передбаченому цим договором та законодавством України. У разі відмови орендодавця від договору оренди. Договір є розірваним з моменту укладення акту приймання-передачі орендованого приміщення.

Згідно з п.7.4 договору суперечки, що виникають між сторонами у ході виконання умов договору оренди, вирішуються за згодою сторін. Якщо згоди не буде досягнуто, справа передається на розгляд до Господарського суду Одеської області.

Пунктом 7.7 договору передбачено, що після закінчення строку дії договору орендар має переважне право на його продовження на нових умовах, у разі належного виконання ним умов договору та за відсутності у орендодавця наміру щодо передачі об`єкта оренди на наступний термін на конкурсних засадах.

Відповідно до п. 7.8 договору у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору, він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Згідно з п.7.9 договору заяви, пропозиції, повідомлення, претензії стосовно змін, розірвання, припинення або продовження дії договору оренди на новий термін надсилаються сторонами цього договору рекомендованими або цінними листами за адресами, зазначеними у цьому договору.

Як вбачається з акту приймання-передачі до договору оренди №ТГО-291/13 від 18.07.2013, Комунальне підприємство "Теплопостачання міста Одеси" передало, а Приватне акціонерне товариство "МТС Україна" прийняло в строкове платне користування частину покрівлі будівлі ЦТП № 74 площею 2,0 кв.м., розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Архітекторська, 20, що перебуває на балансі КП Теплопостачання міста Одеси, під розміщення телекомунікаційного обладнання.

16.04.2018 між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради та Приватним акціонерним товариством "ВФ Україна" було укладено додатковий договір №1 до договору оренди №ТГО-291/13 від 18.07.2013 (а.с.65).

Пунктами 1.1 та 1.2 додаткового договору сторонами було змінено назву орендодавця на "Департамент комунальної власності Одеської міської ради" та назву орендаря на "Приватне акціонерне товариство "ВФ Україна".

Пунктом 1.3 додаткового договору доповнено пункт 1.3 розділу "Предмет договору" наступним: "1.3. Продовжити термін дії цього Договору до 01 червня 2018 року".

Як вбачається з пункту 1.4 додаткового договору, підпункт 2.2 пункту 2. "Порядок розрахунків" договору доповнено наступним: "З 01.01.2018 р. Орендар перераховує орендну плату, у встановленому даним договором розмірі, з урахуванням індексу інфляції та ПДВ на поточний рахунок Департаменту комунальної власності Одеської міської ради: № 1909, банк одержувача ГУДКСУ в Одеській області, МФО 828011, .

Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за минулий місяць на щомісячний індекс інфляції, що друкується Мінстатом України.

Податок на додану вартість розраховується відповідно до вимог чинного законодавства.

Розподіл щомісячної суми орендної плати та перерахування її на рахунок балансоутримувача та орендодавця проводиться орендарем у порядку, визначеному рішенням Одеської міської ради про бюджет міста Одеси на відповідний бюджетний рік.

Орендар зобов`язаний вносити орендну плату щомісячно до 15 числа поточного місяця, незалежно від результатів його господарської діяльності."

Пунктом 1.5 визначено, що сплату фактичних витрат за користування водою, каналізацією, газом, електроенергією, центральним опаленням, іншими комунальними послугами, а також земельною ділянок орендар здійснює за вказаними балансоутримувачем банківськими реквізитами, на підставі наданих балансоутримувачем рахунків.

Відповідно до п. 2 додаткового договору № 1 інші умови договору залишаються без змін.

Претензією №0113/687 від 26.02.2020 було проінформовано орендаря, що строк дії договору оренди від 18.07.2013 № ТГО-291/13 закінчується 09.03.2020 та запропоновано у місячний строк сплатити заборгованість з орендної плати та пеню, а також здійснити фактичне повернення співробітникам Департаменту за актом приймання-передачі об`єкта оренди, загальною площею 2,0 кв.м, що розташований за адресою: м. Одеса, вул. Архітекторська, 20 (а.с.28).

Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення даний лист отримано орендарем 02.03.2020 (а.с.29).

Мотивувальна частина.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Частиною 2 ст. 269 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Розглянувши матеріали господарської справи, доводи та вимоги апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню, виходячи з таких підстав.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Так, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно із частиною першою статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до статті 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом пункту 3 частини першої статті 3 (свобода договору як засада цивільного законодавства), пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 509, частини першої статті 627 Цивільного кодексу України укладення договору із погодженням сторонами його умов, що визначені на розсуд сторін з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, та становлять зміст договору, зобов`язує сторони виконувати зобов`язання за цим договором належним чином відповідно до його умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526, частина перша статті 628, стаття 629 Цивільного кодексу України).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що за договором № ТГО-291/13 від 18.07.2013 між сторонами виникли орендні правовідносини.

Правовідносини оренди (найму) врегульовані положеннями глави 58 «Найм (оренда)» розділу ІІІ «Окремі види зобов`язань» книги п`ятої «Зобов`язальне право» Цивільного кодексу України та статей 283- 291 Господарського кодексу України.

Відповідно до статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Аналогічні положення містяться у частині першій статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Відповідно до частини першої статті 638 Цивільного кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У частині першій статті 284 Господарського кодексу України законодавець як істотні умови договору оренди визначив, зокрема, строк, на який укладається договір оренди; орендну плату з урахуванням її індексації; умови повернення орендованого майна або викупу.

Частиною першою статті 762 Цивільного кодексу України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Відповідно до частини першої статті 286 Господарського кодексу України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності.

Згідно із частиною третьою статті 285 Господарського процесуального кодексу України орендар зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату.

За змістом наведених норм договір є підставою виникнення права наймача (орендаря) користуватися орендованим майном упродовж строку дії договору зі своєчасною сплатою наймодавцю (орендодавцю) орендної плати, погодженої умовами договору.

Позивач, обґрунтовуючи позовну вимогу про стягнення заборгованості з оплати орендної плати за договором оренди № ТГО-291/13 від 18.07.2013, послався на те, що відповідач в порушення приписів законодавства та пунктів 2.2., 2.4. договору не виконує належним чином свої зобов`язання зі сплати орендної плати за користування об`єктом оренди, внаслідок чого у відповідача станом на дату закінчення строку дії договору існує заборгованість в сумі 6 789,41 грн.

Колегією суддів встановлено, що між сторонами виникли розбіжності стосовно розуміння пункту 2.2. договору оренди № ТГО-291/13 від 18.07.2013 (в редакції додаткового договору №1 від 16.04.2018), а саме: позивач наголошує на тому, що відповідач зобов`язаний сплачувати щомісячно орендні платежі у повному обсязі на поточний рахунок Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, як орендодавця, які надалі останній перерозподіляє відповідно до порядку, визначеному рішенням Одеської міської ради про бюджет міста Одеси на відповідний бюджетний рік; в свою чергу, відповідач, позицію якого підтримує третя особа, вважає, що саме він, як орендар, здійснює розподіл щомісячної суми орендної плати та перераховує її у визначених частинах окремо на рахунок орендодавця та балансоутримувача.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 Цивільного кодексу України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Частина перша статті 628 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В свою чергу, згідно із частиною першою статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами частин першої, третьої статі 653 Цивільного кодексу України у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Так, під зміною умов договору слід розуміти чітко передбачену юридично-логічну послідовність дій, що виражається в різноманітних способах узгодження нових умов договору шляхом волевиявлення.

Зміна договору означає, що при збереженні його сили в цілому та чи інша умова або кілька з них, в тому числі ті, котрі пов`язані з виконанням договірних зобов`язань, формулюються по-новому порівняно з тим, як це було зафіксовано початково при укладенні первісного договору.

Зміна договору спрямована на зміну окремих його умов шляхом вчинення, як правило, обома сторонами відповідних юридичних дій, які фактично за своєю природою є правочином.

Колегія суддів, дослідивши зміст пункту 2.2. договору оренди № ТГО-291/13 від 18.07.2013 (в редакції додаткового договору №1 від 16.04.2018), встановила, що у вказаному пункті сторони визначили, що з 01.01.2018 орендар перераховує орендну плату у встановленому договором розмірі, з урахуванням індексу інфляції та ПДВ, на поточний рахунок Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, вказавши номер рахунку та інші платіжні реквізити орендодавця, а також узгодили умову про те, що розподіл щомісячної суми орендної плати та перерахування її на рахунок балансоутримувача та орендодавця проводиться орендарем у порядку, визначеному рішенням Одеської міської ради про бюджет міста Одеси на відповідний бюджетний рік.

З огляду на викладене, умови, погоджені сторонами в додатковому договорі №1 від 16.04.2018, змінили договір оренди № ТГО-291/13 від 18.07.2013 в частині порядку сплати орендарем орендної плати, при цьому сторони чітко висловили своє волевиявлення стосовно того, що саме орендар здійснює розподіл щомісячної суми орендної плати та перераховує її окремо на рахунок орендодавця та балансоутримувача у порядку, визначеному рішенням Одеської міської ради про бюджет міста Одеси на відповідний бюджетний рік, а положення договору про перерахування з 01.01.2018 орендної плати на поточний рахунок Департаменту комунальної власності Одеської міської ради спрямовані на врегулювання відносин сторін в частині сплати орендної плати на конкретні платіжні реквізити орендодавця.

Умова договору про розподіл коштів за оренду майна безпосередньо відсилає до рішень Одеської міської ради про бюджет міста Одеси на відповідний бюджетний рік.

Так, згідно із пунктом 27 рішення Одеської міської ради № 2733-VІІ від 14.12.2017 «Про бюджет міста Одеси на 2018 рік» у разі, коли орендодавцем нерухомого майна є комунальні підприємства, засновником яких виступає Одеська міська рада, кошти за оренду майна, сумарна площа якого на одне комунальне підприємство не перевищує 200кв.м., є джерелом доходів відповідних комунальних підприємств та використовуються на поповнення власних обігових коштів. Кошти за оренду майна, яке знаходиться на балансі бюджетних установ, організацій, сумарна площа якого на одну установу, організацію не перевищує 200 кв.м., є джерелом власних надходжень відповідних бюджетних установ, організацій. Також вказаним рішенням Одеської міської ради встановлено, що у разі коли сумарна площа нерухомого майна, яке передається в оренду перевищує 200 кв.м., договори оренди укладаються Департаментом комунальної власності Одеської міської ради, та орендні платежі розподіляються орендарем у наступному порядку:

1) у разі, якщо балансоутримувачем є комунальні підприємства, засновником яких виступає Одеська міська рада, крім КП «Міжнародний аеропорт Одеса» (орендодавець-департамент комунальної власності Одеської міської ради):

- 95 відсотків коштів за оренду майна, включаючи ПДВ, які є джерелом доходів відповідних комунальних підприємств та використовуються на поповнення власних обігових коштів, орендар перераховує на рахунок комунального підприємства - балансоутримувача;

- 5 відсотків, включаючи ПДВ, перераховуються орендарем на рахунок департаменту комунальної власності Одеської міської ради, відкритий в управлінні Державної казначейської служби у м. Одесі Одеської області, в порядку, визначеному п.26 даного рішення.

Аналогічні за змістом положення також містяться у пункті 25 рішення Одеської міської ради № 3991-VІІ від 12.12.2018 «Про бюджет міста Одеси на 2019 рік» та пункті 26 рішення Одеської міської ради № 5453-VІІ від 11.12.2019 «Про бюджет міста Одеси на 2020 рік».

Дослідивши зміст наведених вище рішень Одеської міської ради, Південно-західний апеляційний господарський суд вважає правильним висновок Господарського суду Одеської області про наявність у відповідача обов`язку щодо сплати 95% коштів з ПДВ за оренду майна на рахунок Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси» та 5% коштів з ПДВ на рахунок Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.

З урахуванням встановлених обставин, доводи скаржника стосовно того, що відповідний розподіл коштів з орендної плати, визначений рішеннями Одеської міської ради, повинен проводитися безпосередньо Департаментом комунальної власності Одеської міської ради після перерахування відповідачем повної суми орендної плати на рахунок позивача, колегією суддів не приймаються, адже пунктом 2.2. договору оренди №ТГО-291/13 від 18.07.2013 (в редакції додаткового договору №1 від 16.04.2018), та нормативно-правовими актами місцевого самоврядування, якими регулюються спірні правовідносини, однозначно визначено, що саме орендарем проводиться відповідний розподіл.

Як вбачається із розрахунку заборгованості за укладеним договором, наданим позивачем, та не заперечується сторонами у справі, відповідачем систематично сплачувалися 5% коштів за оренду майна на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.

Натомість заявлена позивачем до стягнення сума заборгованості складається з частини орендних платежів, які відповідач мав сплачувати на користь КП «Теплопостачання міста Одеси» в розмірі 95% орендної плати.

Разом з тим, як вбачається із акту звірки взаємних розрахунків станом на 31.08.2022 між КП «Теплопостачання міста Одеси» та ПрАТ «ВФ Україна», у орендаря за укладеним договором відсутня заборгованість перед балансоутримувачем, більш того, у КП «Теплопостачання міста Одеси» наявна заборгованість перед відповідачем у розмірі 1359,83 грн., що також підтверджується розрахунком заборгованості по орендній платі за період з січня 2018 року по серпень 2022 року, завіреним печаткою КП «Теплопостачання міста Одеси».

При цьому, керуючись статтею 76 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає належність доказів та предмет доказування, суд першої інстанції правильно зауважив, що форма проведення розрахунків ПрАТ «ВФ Україна» та КП «Теплопостачання міста Одеси» у негрошовій формі шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог не стосується предмету спору у даній справі, у зв`язку з чим відсутні підстави для надання оцінки цим доводам сторін і третьої особи.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність підстав для стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати у розмірі 6789,41 грн., оскільки у відповідача відсутній обов`язок сплачувати орендні платежі у 100%-му розмірі на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради та у відповідача відсутня заборгованість перед Департаментом комунальної власності Одеської міської ради щодо сплати належної йому частки в розмірі 5% орендної плати.

Щодо заявленої Департаментом комунальної власності Одеської міської ради вимоги щодо стягнення з ПрАТ «ВФ Україна» неустойки у сумі 40481,28 грн. колегія суддів зазначає таке.

Частиною першою статті 763 Цивільного кодексу України встановлене загальне правило, за яким договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Закінчення строку, на який було укладено договір оренди, є однією з підстав його припинення (частина четверта статті 291 Господарського кодексу України).

Виняток з наведеного правила передбачено статтею 764 Цивільного кодексу України, відповідно до якої якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Також згідно із частиною четвертою статті 284 Господарського кодексу України строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України.

Частиною першою статті 785 Цивільного кодексу України передбачено, що в разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Аналогічні положення містив Закон України «Про оренду державного та комунального майна» в редакції Закону України від 10.04.1992 № 2269-XII до втрати ним чинності з 01.02.2020 (у зв`язку з введенням в дію з 01.02.2020 Закону України від 03.10.2019 № 157-IX «Про оренду державного та комунального майна»), який діяв на час укладення договору оренди № ТГО-297/13 від 18.07.2013.

Так, згідно із частиною другою статті 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 10.04.1992 № 2269-XII (до втрати ним чинності з 01.02.2020) у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором, а за змістом статті 27 вказаного Закону у разі закінчення строку договору оренди та відмови від його продовження орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві об`єкт оренди на умовах, визначених у договорі оренди.

За змістом наведених норм із закінченням строку договору найму (оренди), на який його було укладено, за наявності заперечень наймодавця щодо подальшого користування наймачем майном, договір є припиненим, що означає припинення дії (чинності) для сторін всіх його умов, а припинення договору є підставою виникнення обов`язку наймача негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Користування майном за договором є правомірним, якщо воно відповідає умовам укладеного договору та положенням чинного законодавства, які регулюють такі правовідносини з урахуванням особливостей предмета найму та суб`єктів договірних правовідносин.

Відносини найму (оренди) у разі неправомірного користування майном можуть регулюватися умовами договору, що визначають наслідки неправомірного користування майном, та нормами законодавства, які застосовуються до осіб, які порушили зобов`язання у сфері орендних відносин.

Після спливу строку дії договору невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду).

Тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві та відповідно до якої якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

За змістом статей 610, 611, 612 Цивільного кодексу України невиконання зобов`язання у погоджений сторонами в договорі строк є порушенням зобов`язання, що зумовлює застосування до боржника наслідків, установлених договором або законом.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника встановлених законом негативних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового обов`язку, що узгоджується з нормами статті 610 Цивільного кодексу України та статті 216 Господарського кодексу України.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 Цивільного кодексу України).

Положеннями статті 549 Цивільного кодексу України та статті 230 Господарського кодексу України визначено загальне поняття штрафних санкцій, яке у господарському судочинстві включає неустойку, штраф, пеню, яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил господарської діяльності, невиконання господарського зобов`язання.

За приписами статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Частиною першою статті 230 Господарського кодексу України визначено поняття штрафних санкцій. Ними визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина перша статті 548 Цивільного кодексу України).

Тобто, неустойка згідно із частиною другої статті 785 Цивільного кодексу України розглядається як законна неустойка і застосовується незалежно від погодження сторонами цієї форми відповідальності в договорі найму (оренди).

Водночас неустойка за частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України має спеціальний правовий режим, який обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди є майновим і виникає після закінчення дії договору. Наймодавець (орендодавець) у цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші ефективні засоби впливу задля виконання відповідного зобов`язання, окрім як використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном.

Узагальнюючи наведені висновки стосовно наслідків припинення договору у разі, якщо орендар не повертає майно після припинення строку дії договору, зокрема, у вигляді подальшого неправомірного користування майном, та права орендодавця застосувати передбачений законом спосіб захисту порушеного права - стягнення з орендаря неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення (частина друга статті 785 Цивільного кодексу України), суд, у разі звернення з позовною заявою про стягнення неустойки, зобов`язаний встановити факт припинення дії договору оренди, а також факт користування/володіння річчю, яка є предметом договору оренди, поза межами дії договору без наявності на те правових підстав.

Як свідчать матеріали справи, позивач листом № 01-13/687 від 26.02.2020 проінформував орендаря, що строк дії договору оренди від 18.07.2013 № ТГО-291/13 закінчується 09.03.2020 та запропонував сплатити заборгованість з орендної плати та здійснити фактичне повернення співробітникам Департаменту за актом приймання-передачі об`єкта оренди, загальною площею 2,0 кв.м., що розташований за адресою: м.Одеса, вул. Архітекторська, 20. Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення даний лист отримано орендарем 02.03.2020.

З огляду на те, що, на думку позивача, строк дії договору було автопролонговано до 09.03.2020, позивач вважає, що за період з 10.03.2020 до 30.11.2021 зазначений об`єкт, загальною площею 2,0 кв.м, що розташований за адресою: м. Одеса, вул. Архітекторська, 20, використовувався ПрАТ «ВФ Україна» без належних правових підстав, що, в свою чергу, стало підставою для нарахування спірної суми неустойки.

При цьому періодом, за який така неустойка нарахована, позивачем у тексті позовної заяви визначено з 10.03.2020 до 30.11.2020.

Зі змісту наведених вище правових норм, закріплених у частині другій статті 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 10.04.1992 № 2269-XII (до втрати ним чинності з 01.02.2020) та статті 764 Цивільного кодексу України, вбачається, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на той самий термін і на тих самих умовах, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує жодна із сторін договору.

Відтак, має значення лише те, чи збіг встановлений «місячний термін», оскільки саме із його закінченням пов`язане настання такого юридично значимого наслідку, як продовження договору оренди на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Водночас сторони договору не обмежені в праві заявити про припинення або зміну умов договору, як протягом одного місяця після закінчення строку дії договору, так і в будь-який час протягом всього строку дії вказаного договору.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № 914/433/16, від 09.04.2019 у справі № 904/3415/18.

Досліджуючи факт припинення дії договору оренди, колегією суддів встановлено, що пунктом 1.3 договору сторонами встановлено термін дії договору оренди: з 18.07.2013 до 18.06.2016.

Тобто, строк дії договору складає 2 роки та 11 місяців.

Пунктом 1.3 додаткового договору №1 від 16.04.2018 сторонами доповнено пункт 1.3 розділу «Предмет договору» наступним: « 1.3. Продовжити термін дії цього договору до 01 червня 2018 року».

У пункті 7.8 договору передбачено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору, він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

При цьому, з огляду на відсутність передбаченої пунктом 7.8. договору заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди, договір № ТГО-291/13 від 18.07.2013 було продовжено автоматично після 01.06.2018 на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Оскільки договором було передбачено строк його дії саме терміном 2 роки 11 місяців, відповідно, дія договору № ТГО-291/13 від 18.07.2013 була продовжена на цей строк, тобто до 01.05.2021, починаючи з 01.06.2018, про що правильно зазначив суд першої інстанції, обґрунтовано застосувавши у даному випадку положення договору оренди та приписи Закону України №2269-XII від 10.04.1992 «Про оренду державного та комунального майна» (чинного до 31.01.2020), Цивільного та Господарського кодексів України, якими врегульовано пролонгацію договору оренди.

У зв`язку з наведеним спростовуються доводи скаржника про те, що з огляду на дату укладення додаткового договору та термін його дії, сторонами погоджено строк дії договору з 16.04.2018 до 01.06.2018 (на 47 календарних днів), який неодноразово автоматично продовжувався на 47 календарних днів, тобто до 09.03.2020.

Водночас, місцевий господарський суд, відмовляючи у задоволенні вимоги про стягнення неустойки за прострочення повернення об`єкту з оренди в порядку частини другої статті 785 Цивільного кодексу України, виходив з того, що оскільки наявні в матеріалах справи докази не містять заперечень Департаменту щодо неможливості подальшого продовження договору № ТГО-291/13 від 18.07.2013 у зв`язку із закінченням строку його дії саме 01.05.2021 і протягом місяця після закінчення цього строку, то договір оренди № ТГО-291/13 від 18.07.2013 не припинив свою дію, зокрема, внаслідок закінчення строку, на який його було укладено.

Проте такі висновки Господарського суду Одеської області є помилковими, виходячи з наступного.

На час укладення договору оренди № ТГО-297/13 від 18.07.2013 діяли положення Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 10.04.1992 № 2269-XII.

03.10.2019 було прийнято Закон України «Про оренду державного та комунального майна» № 157-ІХ. У розділі «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону передбачено, що він набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію з 1 лютого 2020 року (за виключенням окремих зазначених норм).

При цьому пунктом 5 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 157-IX визнано таким, що втратив чинність, Закон України «Про оренду державного та комунального майна» (Відомості Верховної Ради України, 1992 р., № 30, ст. 416 із наступними змінами) з дня введення в дію цього Закону.

Ураховуючи опублікування тексту Закону України № 157-ІХ в офіційному друкованому виданні «Голос України» 26.12.2019, останній набрав чинності 27.12.2019 і введений в дію з 01.02.2020, отже, з цієї дати підлягають застосуванню його норми (за винятком норм, наведених у розділі «Прикінцеві та перехідні положення»).

При цьому за загальним правилом, якщо прийнятим нормативним актом порівняно з попереднім змінюється правове регулювання відносин в тій чи іншій сфері, то нові норми застосовуються з дати набрання ними чинності, якщо інше не визначено в самому нормативному акті (частина перша статті 5 Цивільного кодексу України).

Відповідно до пункту 2 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 157-IX договори оренди державного або комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, продовжуються в порядку, передбаченому законодавством, яке діяло до дати набрання чинності цим Законом, до дати, яка наступить раніше: набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України чи рішенням представницького органу місцевого самоврядування (щодо договорів оренди комунального майна, розташованого в межах відповідної територіальної громади), передбаченим абзацом 5 частини 2 статті 18 цього Закону, або 1 липня 2020 року. Після настання однієї з дат, яка відповідно до цього пункту наступить раніше, але у будь-якому випадку не раніше дня введення в дію цього Закону, договори оренди продовжуються в порядку, визначеному цим Законом. Договори оренди державного та комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, зберігають свою чинність та продовжують діяти до моменту закінчення строку, на який вони були укладені.

Колегія суддів зазначає, що порядок продовження договорів оренди державного та комунального майна, який діяв до 31.01.2020 та був передбачений Законом України №2269-XII (втратив чинність 31.01.2020), може бути застосовано до процедури продовження тих договорів, строк дії яких закінчився до 01.07.2020 включно, а щодо інших договорів оренди державного та комунального майна (строк дії яких закінчився після 01.07.2020) у силу вимог абзацу 3 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 157-IX має застосовуватися порядок продовження, визначений Законом України № 157-ІХ.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.10.2021 у справі № 907/720/20 та від 09.11.2021 у справі №908/2637/20 зі спорів, що виникли з подібних правовідносин.

Таким чином, законодавець передбачив умови та порядок продовження дії договорів оренди державного та комунального майна, укладених відповідно до положень Закону України № 2269-XII, в тому числі й у період після втрати вказаним законом чинності.

Оскільки договір оренди № ТГО-291/13 від 18.07.2013 укладений до набрання чинності Законом України «Про оренду державного та комунального майна» № 157-ІХ, при цьому після закінчення означеного договору його дію було автоматично продовжено після 01.06.2018 в порядку, передбаченому законодавством, яке діяло до дати набрання чинності цим Законом, - до 01.05.2021, до зазначеного терміну вказаний договір зберігав свою чинність та продовжував діяти.

Однак після 01.05.2021 до правовідносин з продовження договору оренди № ТГО-291/13 від 18.07.2013 слід застосовувати положення Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 №157-IX.

Порядок продовження договору оренди встановлений у статті 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» №157-IX від 03.10.2019 та деталізований у постанові Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 №483 «Деякі питання оренди державного та комунального майна», якою затверджений Порядок передачі в оренду державного та комунального майна.

За загальними правилами статті 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» №157-IX від 03.10.2019 договори оренди можуть бути продовжені на той самий строк, на який вони були укладені, на підставі заяви орендаря про продовження договору, поданої орендодавцю не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору оренди; продовження договорів оренди здійснюється за результатами проведення аукціону або без його проведення у визначених у частині другій статті 18 Закону №157-IX від 03.10.2019 випадках; рішення про продовження договору оренди державного майна, передбаченого частиною другою статті 18 Закону №157-IX від 03.10.2019, і рішення про відмову у продовженні договору оренди державного майна приймаються орендодавцем; рішення про продовження договору оренди комунального майна, передбаченого частиною другою цієї статті, та рішення про відмову у продовженні договору оренди комунального майна приймаються орендодавцем або представницьким органом місцевого самоврядування чи визначеними ним органами у випадках, встановлених рішенням представницького органу місцевого самоврядування; після отримання заяви орендаря про продовження договору, який підлягає продовженню за результатами проведення аукціону, орендодавець (або представницький орган місцевого самоврядування чи визначені ним органи) згідно з Порядком передачі майна в оренду приймає одне з таких рішень: про оголошення аукціону, за результатами якого чинний договір оренди може бути продовжений з існуючим орендарем або укладений з новим орендарем; про відмову у продовженні договору з підстав, передбачених статтею 19 цього Закону.

Натомість в матеріалах справи відсутні докази дотримання сторонами встановленого статтею 18 Закону № 157-ІХ порядку продовження строку дії договору оренди на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором, що унеможливлює продовження строку його дії на той самий термін і на тих самих умовах після 01.05.2021.

Оцінюючи висновок Господарського суду Одеської області, що договір оренди №ТГО-291/13 від 18.07.2013 не припинив свою дію, оскільки автоматично продовжився після 01.05.2021, колегія суддів враховує, що відповідно до рішення Конституційного Суду України від 18.06.2020 № 5-р (II)/2020 принцип верховенства права (правовладдя) вимагає суддівської дії у ситуаціях, коли співіснують суперечливі норми одного ієрархічного рівня. У таких ситуаціях до судів різних видів юрисдикції висунуто вимогу застосовувати класичні для юридичної практики формули (принципи): закон пізніший має перевагу над давнішим (lex posterior derogat priori); закон спеціальний має перевагу над загальним (lex specialis derogat generali); закон загальний пізніший не має переваги над спеціальним давнішим (lex posterior generalis non derogat priori speciali). Якщо суд не застосовує цих формул (принципів) за обставин, що вимагають від нього їх застосування, то принцип верховенства права (правовладдя) втрачає свою дієвість.

Враховуючи, що у спірних правовідносинах у співвідношенні із загальним законом (стаття 764 Цивільного кодексу України та частина четверта статті 284 Господарського кодексу України) спеціальним законом є Закон України Про оренду державного та комунального майна №157-IX від 03.10.2019, пункт 2 Прикінцевих та перехідних положень якого підлягає пріоритетному застосуванню до спірних орендних правовідносин, колегія суддів вважає, що наведеним спростовується помилковий висновок суду першої інстанції про автоматичну пролонгацію договору оренди після 01.05.2021, який ґрунтується передусім на безпідставному застосуванні до правовідносин продовження договору оренди державного та комунального майна загальних норм статті 764 Цивільного кодексу України та частини четвертої статті 284 Господарського кодексу України, а не положень статті 18 Закону України № 157-IX як спеціального закону.

Разом з цим, помилкові висновки суду не призвели до ухвалення неправильного рішення у справі, оскільки з огляду на встановлені судом апеляційної інстанції обставини щодо дії договору оренди № ТГО-291/13 з 18.07.2013 до 01.05.2021, колегія суддів зазначає, що сума неустойки, нарахована позивачем за період дії договору (з 10.03.2020 до 30.11.2020), тобто за період правомірного користування відповідачем орендованим майном, виключає застосування до відповідача визначеної положеннями частини другої статті 785 Цивільного кодексу України міри відповідальності, що має наслідком відмову у задоволенні вимог позивача щодо стягнення з відповідача суми неустойки у розмірі 40 481,28 грн., нарахованої за визначений позивачем у тексті позовної заяви період.

Доводи апеляційної скарги також жодним чином не спростовують висновків, до яких дійшла колегія суддів та не доводять неправильність чи незаконність рішення, прийнятого судом першої інстанції.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Висновки апеляційного господарського суду.

Згідно статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Будь-яких підстав для скасування рішення Господарського суду Одеської області від 09.01.2023 по справі №916/1826/22 за результатами його апеляційного перегляду колегією суддів не встановлено.

За вказаних обставин оскаржуване рішення Господарського суду Одеської області від 09.01.2023 по справі №916/1826/22 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга залишенню без задоволення із віднесенням витрат на оплату судового збору за подачу апеляційної скарги на апелянта.

Керуючись статтями 269-271, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 09.01.2023 по справі №916/1826/22 - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Одеської області від 09.01.2023 по справі №916/1826/22 - залишити без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

Відповідно до ст. 287 ч. 3 ГПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню за винятком випадків, передбачених п.п. а), б), в), г) п. 2) ч. 3 ст. 287 цього Кодексу.

Постанову складено та підписано 27.03.2023.

Головуючий К.В. Богатир

Судді: Л.В. Поліщук

С.В. Таран