ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"14" березня 2023 р. Cправа № 902/930/21

за позовом: Керівника Тульчинської окружної прокуратури (вул. Гагаріна,14, м. Тульчин, Тульчинський р-н., Вінницька обл.) в інтересах держави в особі: Тульчинської міської ради (вул. М. Леонтовича, 1, м. Тульчин, Тульчинський р-н., Вінницька обл., 23600)

до: Дочірнього сільськогосподарського рибоводного підприємства "Тульчинський рибцех "ПрАТ "СП "Вінницярибгосп" (вул. Скалецького, 4, м. Тульчин, Тульчинський р-н, Вінницька обл., 23600)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Приватне акціонерне товариство "Сільськогосподарське підприємство "Вінницярибгосп" (вул. Зарічна,12, с. Якушинці, Вінницького р-н., Вінницької обл., 23222)

про скасування державної реєстрації

Суддя Яремчук Ю.О.

Секретар судового засідання Манзюк Х.О.

за участю представників:

прокурор:Паук В.В.

позивача: не з`явився

відповідача, третьої особи: Подгурська Д.О., Озерська І.В.

В С Т А Н О В И В :

15.09.2021 керівник Тульчинської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Тульчинської міської ради звернувся до Господарського суду Вінницької області з позовом до Дочірнього сільськогосподарського рибоводного підприємства "Тульчинський рибцех "ПрАТ "СП "Вінницярибгосп" про скасування державної реєстрації та повернення земельних ділянок.

Згідно Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали позовної заяви (з присвоєним єдиним унікальним номером судової справи № 902/930/21) передано на розгляд судді Яремчуку Ю.О.

Ухвалою суду від 17.09.2021 позовну заяву керівника Тульчинської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Тульчинської міської ради до Дочірнього сільськогосподарського рибоводного підприємства "Тульчинський рибцех"ПрАТ "СП "Вінницярибгосп" про скасування п`яти державних реєстрацій та повернення 5 земельних ділянок - залишено без руху. Встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви - протягом десяти днів з дня вручення копії ухвали про залишення позовної заяви без руху.

27.09.2021 від Тульчинської окружної прокуратури надійшла заява про усунення недоліків до позовної заяви.

Суд дослідивши дану заяву дійшов висновку, що остання подана в строк встановлений ухвалою суду від 17.09.2021.

Ухвалою суду від 04.10.2021 судове засідання у справі призначено на 03.11.2021р.

20.10.2021 до суду від Дочірнього сільськогосподарського рибоводного підприємства «Тульчинський рибцех» ПрАТ «СП «Вінницярибгосп» надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 01-34/9367/21 від 20.10.2021), який долучений судом до матеріалів справи.

03.11.2023 від Приватного акціонерного товариства «Сільськогосподарське підприємство «Вінницярибгосп» надійшло пояснення по суті спору (вх. № 01-34/9779/21 від 03.11.2021), яке долучене судом до матеріалів справи.

За наслідками судового засідання 03.11.2021 суд дійшов висновку про відкладення розгляду справи на 16.11.2021, про що, винесено ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання.

05.11.2021 до суду від Тульчинської окружної прокуратури надійшла відповідь на відзив (вх. № канц. 01-34/9842/21 від 05.11.2021), яка долучена судом до матеріалів справи.

12.11.2021 до суду від Дочірнього сільськогосподарського рибоводного підприємства «тульчинський рибцех» ПрАТ «СП «Вінницярибгосп» надійшло заперечення (вх. № канц. 01-34/10126/21 від 12.11.2021), який долучений судом до матеріалів справи.

На визначену дату судом в судове засідання з`явились прокурор, представник відповідача та присутній.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання належним чином повідомлений.

За наслідками розгляду справи суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті, про що винесено ухвалу яку занесено до протоколу судового засідання.

Повідомити учасників справи про судовий розгляд справи по суті на 08.12.2021.

На визначену дату судом в судове засідання з`явився прокурор та представники відповідача та третьої особи.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши спірні правовідносини сторін суд враховує, що спір у справі №902/930/21, з поміж іншого, пов`язаний з переходом речового права на земельну ділянку державної власності в порядку правонаступництва.

Суд зазначає, що відсутність єдиної правозастосовчої практики у питанні щодо порядку переходу речового права на земельну ділянку державної власності в порядку правонаступництва призведе до неоднакового застосування норм права у аналогічних правовідносинах.

Статтею 228 ГПК України передбачено право суду зупинити провадження, зокрема, у разі перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду. З питань, зазначених у цій статті, суд постановляє ухвалу.

Суд встановив, що ухвалою суду від 24.02.2021 р. справу №906/620/19, яка перебувала в провадженні Господарського суду Житомирської області, за позовом керівника Бердичівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Житомирської обласної державної адміністрації Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області до Товариства з додатковою відповідальністю "Житомирське обласне сільськогосподарсько-рибоводнепідприємство" про припинення права постійного користування земельною ділянкою площею 51,8 га на території Вчорайшенської сільської ради, скасування державного акту на право постійного користування землею та зобов`язання повернути земельну ділянку передано на розгляд судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Підставою для передання стало, що у провадженні судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду перебуває значна кількість аналогічних справ з тотожними підставами, предметом спору та складом учасників справи (зокрема, справи №№906/621/19, 906/704/19, 906/705/19, 906/708/19, 906/709/19). У всіх зазначених вище справах судами першої та апеляційної інстанцій вирішувалось питання щодо можливості набуття ТДВ "Житомиррибгосп" права постійного користування земельною ділянкою водного фонду в порядку правонаступництва. Однак зі змісту судових рішень, які також наразі є предметом перегляду Верховного Суду, вбачається неоднозначне застосування судами попередніх інстанцій норм законодавства, якими врегульовано спірні правовідносини щодо порядку переходу речового права на земельну ділянку державної власності в порядку правонаступництва.

Верховний Суд дійшов висновку про можливе відступлення (уточнення) від правових позицій, викладених у постанові Верховного Суду від 27.01.2021 у справі №906/706/19, враховуючи перебування у провадженні Верховного Суду значної кількості аналогічних справ, з метою формування єдиної правозастосовчої практики, колегія суддів вважає за необхідне передати справу №906/620/19 на розгляд судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Враховуючи вищевикладене, оскільки у справі №906/620/19 буде надано висновок щодо порядку переходу речового права на земельну ділянку державної власності в порядку правонаступництва, що з метою дотримання прав та законних інтересів учасників справи, а також унеможливлення неоднакового застосування норм права у аналогічних правовідносинах, суддів вважає, що провадження у справі №902/930/21 належить зупинити до отримання висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Ухвалою суду від 13.12.2021 провадження у справі №902/930/21 зупинено до розгляду судовою палатою для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №906/620/19.

13.12.2022 до суду від Вінницької обласної прокуратури надійшла заява про поновлення провадження у справі, оскільки підстави з яких було зупинено провадження у даній справі відпали.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст. 230 ГПК України провадження у справі поновлюється за клопотанням учасників справи або за ініціативою суду не пізніше десяти днів з дня отримання судом повідомлення про усунення обставин, що викликали його зупинення. Про поновлення провадження у справі суд постановляє ухвалу. Провадження у справі продовжується із стадії, на якій його було зупинено.

З врахуванням викладеного слід призначити судове засідання з розгляду справи.

Ухвалою суду від 20.12.2022 поновлено провадження у справі № 902/930/21.

Повідомлено учасників справи про розгляд справи по суті, що відбудеться 09.01.2023.

На визначену дату судом в судове засідання з`явився прокурор та представник відповідача. Представники позивача та третьої особи не з`явились, про дату, час та місце судового засідання належним чином повідомлені ухвалою суду від 20.12.2022.

За результатами проведеного судового засідання суд дійшов висновку про задоволення усного клопотання прокурора про відкладення судового засідання, як наслідок суд дійшов висновку про відкладення судового засідання, про що винесено ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання.

Ухвалою суду від 09.01.2023 повідомлено учасників справи про розгляд справи по суті, що відбудеться 25.01.2023.

Разом з тим, судове засідання з розгляду справи по суті у справі № 902/930/21 призначене на 25.01.2023 о 10:00 год. не відбулось у зв`язку з масштабною та тривалою повітряною тривогою, загрозою ракетних ударів по всій території України.

Ухвалою суду від 25.01.2023 повідомлено учасників справи про судовий розгляд справи по суті, що відбудеться 27.02.2023.

На визначену дату судом в судове засідання з`явились прокурор та представники відповідача. Інші учасники судового процесу не з`явились, про дату, час та місце судового засідання належним чином повідомлені ухвалою від 25.01.2023.

За результатами проведеного судового засідання суд дійшов висновку про відкладення розгляду справи по суті на 14.03.2023, про що винесено ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання.

Ухвалою суду від 27.02.2023 повідомлено учасників справи про судовий розгляд справи по суті, що відбудеться 14.03.2023.

На визначену дату судом в судове засідання з`явились прокурор, представники відповідача третьої особи.

Представник позивача не з`явився, про дату час та місце судового засідання належним чином повідомлений ухвалою суду від 27.02.2023.

Статтею 42 Господарського процесуального кодексу України визначено права та обов`язки учасників судового процесу, зокрема учасники справи зобов`язані: виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази тощо.

Крім того, частиною 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч.1 ст.4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Також суд зазначає, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 р. (Закон України від 17.07.1997 р. № 475/97 - ВР), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи (справа "Скопелліті проти Італії" від 23.11.1993 р.), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25.03.1999 р.).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду неефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Суд нагадує, що роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 р. у справі "Красношапка проти України").

Суд нагадує, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (див.рішення Суду у справі Шульга проти України, no. 16652/04, від 02.12.2010).

До того ж організація провадження таким чином, щоб воно було швидким та ефективним, є завданням саме національних судів (див. рішення Суду у справі Білий проти України, no. 14475/03, від 21.10.2010).

Згідно із ч.1 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи положення ст.ст.13, 74 ГПК України якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній матеріалами і документами без явки в судове засідання представника позивача.

Суд, розглянувши матеріали справи, детально дослідивши докази надані сторонами встановив наступні обставини.

В обґрунтування заявлених позовних вимог прокурором зазначається, що Тульчинською окружною прокуратурою в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», з метою встановлення наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді, проведено вивчення стану додержання вимог земельного законодавства на території Тульчинського району Вінницької області. З огляду на що прокуратурою встановлено, що відповідач втратив право постійного користування земельними ділянками одночасно з припиненням діяльності державного підприємства, оскільки право постійного користування в порядку правонаступництва до відповідача не перейшло. Отже, відповідач користується земельними ділянками без достатніх правових підстав і має повернути їх державі. Державним реєстратором при реєстрації прав постійного користування земельними ділянками водного фонду за ДСРП "Тульчинський рибцех" не з`ясовано, що останній не є державним чи комунальним підприємством, або іншим суб`єктом господарювання, який в силу ст. 92 Земельного кодексу України (ЗК України) має право набувати земельні ділянки на праві постійного користування, а тому рішення про державну реєстрацію права та їх обтяжень підлягають скасуванню як незаконні, а земельні ділянки державної та комунальної власності поверненню їх власникам.

Позивач Тульчинська міська рада неодноразово подавала клопотання в яких зауважувала, що заявлений прокурором позов підтримала у повному обсязі з тих же підстав, які викладено у позовній заяві та просила розгляд справи здійснювати за наявними матеріалами без їх участі.

Суть заперечень відповідача (Дочірнього сільськогосподарського рибоводного підприємства "Тульчинський рибцех" ПрАТ "СП Вінницярибгосп") зводиться до того, що починаючи з 1995 року ПрАТ «СП «Вінницярибгосп», а також ДСРП «Тульчинський рибцех» ПрАТ «СП Вінницярибгосп» у відповідності до вимог законодавства пройшло ряд перетворень, та як наслідок ДСРП "Тульчинський рибцех" ПрАТ "СП "Вінницярибгосп" є правонаступником Тульчинського виробничого рибцеху, правомірно користується земельними ділянками на підставі раніше виданих державних актів на право постійного користування землею.

При цьому, відповідачем з поміж інших доводів зазначається, що згідно листа Головного управління Держкомзему у Вінницькій області від 26.01.2012 року №01-08-29/502 щодо надання роз`яснень відносно права постійного користування Пиківського, Бершадського, Прилуцького, Тиврівського, Тульчинського Уланівського, Літинського рибцехів встановлено, що згадані виробничі рибцехи об`єднання «Вінницярибгосп» отримали державні акти на право постійного користування землею до набрання чинності Земельним кодексом України від 25.01.2001 року. У випадку, якщо право постійного користування рибцехами не припинено у встановленому законом порядку та державні акти не визнані недійсними у судовому порядку, вони є чинними і посвідчують право постійного користування земельними ділянками.

Тому враховуючи те, що державний акт на право постійного користування землею серії І-ВН № 000182 від 13.02.1996 року, виданий Тульчинською міською радою народних депутатів та державний акт на право постійного користування землею серії ВН №000047 від 07.02.1996 року, виданий Тульчинською районною радою народних депутатів є чинними, а право постійного користування не припинено у встановленому законом порядку, ДСРП «Тульчинський рибцех» ПрАТ «СП «Вінницярибгосп», будучи правонаступником Тульчинського виробничого рибцеху, правомірно користувалось та користується земельними ділянками на підставі раніше виданих державних актів на право постійного користування землею.

З посиланням на викладену у постанові Верховного Суду України від 26.09.2011 №6-14цс11) правову позицію відповідач вказує, що право користування земельною ділянкою, набуте у встановленому порядку до 01.01.2002 (дата набрання чинності ЗК України, прийнятого 25.10.2001) не втрачається внаслідок його не переоформлення підприємством, яке за положеннями чинного ЗК не може набувати права постійного землекористування, а зберігається за ним до приведення прав і обов`язків щодо такої земельної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства, у тому числі за правонаступником такого землекористувача.

Оскільки законодавчо строки переоформлення права постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди не встановлені, право на постійне користування земельними ділянками не скасовано, а тому ДСРП "Тульчинський рибцех" ПрАТ "СП "Вінницярибгосп" продовжило користування земельними ділянками правомірно та на законних підставах.

Зокрема відповідачем зазначається правова позиція, що викладена у постанові Вінницького окружного адміністративного суду від 15 серпня 2012 року у справі № 2а/0270/3606/12, яка залишена без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 26 вересня 2012 року, якою встановлено, що з моменту видачі державних актів на право постійного користування землею, Тульчинський виробничий рибцех об`єднання «Вінницярибгосп», як сільськогосподарське підприємство, набуло право постійного користування земельними ділянками, що розташовані на території відповідних Рад народних депутатів.

Окрім того, вказаними судовими рішеннями встановлено, що оскільки ДСРП «Тульчинський рибцех» ПрАТ «СП «Вінницярибгосп» є правонаступником ДСРП «Тульчинський рибцех» СВАТ "Вінницярибгосп", то в силу ст. 108 ЦК України до нього перейшли всі права цього підприємства, в тому числі і право постійного користування земельними ділянками водного фонду на підставі вже загаданих державних актів про право постійного користування землею, адже діючим на час його перетворення земельним законодавством сільськогосподарські підприємства мали право постійного користування земельною ділянкою.

Таким чином, за доводами відповідача встановлено факт того, що ДСРП «Тульчинський рибцех» ПрАТ «Вінницярибгосп», як правонаступник ДСРП «Тульчинський рибцех» СВАТ «Вінницярибгосп», у спірний період правомірно користувався земельними ділянками відповідно до чинних державних актів на право постійного користування землею 1996 року (державних актів на право постійного користування землею серії І-ВН № 000182 від 13.02.1996 року, виданого Тульчинською міською радою народних депутатів, серії ВН № 000047 від 07.02.1996 року, виданого Тульчинською районною радою народних депутатів, та серії ІІ-ВН № 002908 від 13.02.1996 року, виданого Клебанівською сільською радою).

При вирішенні даного публічно-правового спору судами додатково враховано, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 08.11.2011 року у справі № 2а-351/09 підтверджено правомірністі використання позивачем, як правонаступником Тульчинського виробничого цеху об`єднання «Вінницярибгосп», земельної ділянки на підставі державного акту серії ІІ-ВН № 002908 від 13.02.1996 року і в силу вимог ч. 1 ст. 72 КАС України дана обставина не підлягає доказуванню при розгляді інших справ

Вказані обставини були враховані Господарським судом Вінницької області при розгляді подібній справі №902/300/20.

Так, рішенням Господарського суду Вінницької області від 10.12.2020 у справі №902/300/20 у задоволенні позову Керівника Бершадської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Вінницької обласної державної адміністрації, Баланівської сільської ради Бершадського району Вінницької області до Дочірнього сільськогосподарського рибоводного підприємства «Бершадський рибцех» ПрАТ «СП Вінницярибгосп», Державного реєстратора Чечельницької селищної ради Вінницької області Фаренюка Сергія Анатолійовича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Бирлівська сільська рада, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Приватне акціонерне товариство «Сільськогосподарське підприємство «Вінницярибгосп» відмовлено повністю.

У вказаному рішенні суду, суд дійшов до висновку, що право постійного користування земельною ділянкою, набуте особою у встановленому законодавством порядку, відповідно до законодавства, що діяло на момент набуття права постійного користування, не втрачається та не підлягає обов`язковій заміні. При цьому до права постійного користування земельною ділянкою, яке було раніше набуте попередником юридичної особи, у випадку переходу цього права до правонаступника, не застосовуються обмеження передбачені частиною другою статті 92 Земельного кодексу України .

Враховуючи вищевикладене, оспорювання керівника Тульчинської окружної прокуратури того, що право постійного користування не перейшло до ДСРП «Тульчинський рибцех« ПрАТ «СП Вінницярибгоспє недоцільними та необгрунтованими.

Щодо визнання незаконними та скасування рішення державного реєстратора Чечельницької селищної ради Вінницької області, відповідач акцентує увагу, що оскільки право на користування земельними ділянками виникло раніше, рішення Державного реєстратора Чечельницької селищної ради Вінницької області з приводу оспорюваних земельних ділянок не мали на меті нової, первинної реєстрації, а лише внесення відомостей до реєстру стосовно наявного існуючого, раніше набутого права користування спірними земельними ділянками. При цьому підстави для відмови у державній реєстрації, встановлені ст. 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" відсутні, тому процедуру державної реєстрації права постійного користування порушено не було, отже, відсутні підстави для скасування відповідних рішень державного реєстратора.

Окрім того, Дочірнє сільськогосподарське рибоводне підприємство "Тульчинський рибцех" ПрАТ "СП Вінницярибгосп" зазначає, що Керівник Тульчинської місцевої прокуратури не надав підтверджуючі документи щодо наявності законних та вагомих підстав для представництва Тульчинської міської ради у даній справі.

Щодо твердження керівника Тульчинської окружної прокуратури про відсутність інформації та документів стосовно входження до статутного фонду СВАТ «Вінницярибгосп» права постійного користування земельними ділянками ДСРП «Тульчинський рибцех» у процесі приватизації позиція відповідача зводиться до того, що право постійного користування земельними ділянками не могло ввійти до статутного фонду СВАТ «Вінницярибгосп», оскільки не визначалось майном чи об`єктом приватизації на момент видання Державного акту та перетворення юридичної особи; та оскільки у Фонду державного майна України відсутні повноваження щодо обліку та розпорядження земель - інформація та документи щодо права постійного користування земельними ділянками ДСРП «Тульчинський рибцех» на території Тульчинської міської ради та Зарічнянської сільської ради Тульчинського району - відсутні і не могли бути надані на запит керівника Тульчинської окружної прокуратури.

Крім того, відповідачем звертається увага суду на те, що згідно з інформацією, що міститься у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на даний час Дочірнє сільськогосподарське рибоводне підприємство «Тульчинський рибцех» ПрАТ «Вінницярибгосп» зареєстроване за тим же ідентифікаційним кодом 24897147, що і раніше Дочірнє сільськогосподарське рибоводне підприємство «Тульчинський рибцех» СВАТ «Вінницярибгосп», так і Тульчинський виробничий рибцех Вінницького державного виробничого сільськогосподарського рибоводного підприємства «Вінницярибгосп», що підтверджується довідкою №638 про включення до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України від 04.03.2002.

В свою чергу, Тульчинською місцевою прокуратурою заперечується правонаступництво ДСРП "Тульчинський рибцех" ПрАТ "СП "Вінницярибгосп" та правомірність переходу права користування спірними земельними ділянками.

За доводами прокурора зазначене не відповідає дійсності, оскільки на момент винесення наказу Міністерства рибного господарства України № 120 від 31.07.1995, щодо створення Вінницького обласного державного виробничо сільськогосподарсько- рибоводного Підприємства на базі господарств Об`єднання Вінницярибгосп (яке ліквідовується), Вінницької, Уланівської, Тиврівської рибоводно меліоративних станцій та пересувної механізованої колони № 4, відповідно до ст. 37 ЦК УРСР було передбачено, що юридична особа може припинитися лише шляхом ліквідації або реорганізації. Реорганізація передбачалась шляхом злиття, поділу або приєднання та при злитті і поділі юридичних осіб майно (права і обов`язки) переходять до нововиниклих юридичних осіб, при приєднанні юридичної особи до іншої юридичної особи її майно (права і обов`язки) переходять до останньої. Майно переходить в день підписання передаточного балансу, якщо інше не передбачене законом або постановою про реорганізацію.

За доводами прокурора до вищезазначеного наказу чітко зазначено, що цим наказом прийнято рішення про ліквідацію, як юридичної особи Об`єднання Вінницярибгосп, тобто ліквідація Об`єднання «Вінницярибгосп» є юридичним фактом для припинення права на постійне користування земельними ділянками його структурним підрозділом - Тульчинським виробничим рибцехом, а відповідно з цього моменту припинено ланцюг правонаступництва прав та обов`язків юридичних осіб на спірні ділянки, адже структурний підрозділ Об`єднання «Вінницярибгосп» не міг продовжити існування та не міг передати право користування земельними ділянками правонаступникам, оскільки не відповідав вимогам ст. 37 ЦК УРСР, окрім того, зазначене також підтверджується відсутністю передаточного балансу майна (права на постійне користування земельними ділянками) Об`єднання «Вінницярибгосп» до Підприємства «Вінницярибгосп».

Враховуючи, що Об`єднання «Вінницярибгосп» було ліквідовано та створено нове Підприємство «Вінницярибгосп» на нього поширювались вимоги Земельного кодексу України від 18.12.1990, де відповідно до ст. ст. 19, 22 зазначено, що підприємства, заінтересовані в одержанні земельних ділянок, звертаються з відповідним клопотанням до місцевої ради, яка має право надавати земельні ділянки. Право власності на землю або право користування землею виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі і одержання документа, що посвідчує це право.

При цьому, відповідач протягом даного часу не здійснював у законному порядку дій щодо правомірного користування спірними земельними ділянками. Автоматичне переоформлення прав землекористування законодавством не передбачено.

Твердження відповідача про те, що впродовж перетворень, які проходило підприємство з 1996 року його ідентифікаційний код залишався незмінним, що являється однією із ознак правонаступництва, не заслуговує на увагу, оскільки для належного правонаступництва повинні існувати докази підтвердження переходу до ПрАТ «СП «Вінницярибгосп» права постійного користування спірними земельними ділянками згідно із законодавчо встановленою процедурою.

Окрім того, інформація про включення Тульчинського виробничого рибцеху Об`єднання «Вінницярибгосп», якому видавались державні акти на право постійного користування землею, до ЄДРПОУ відповідачем не підтверджена.

Твердження відповідача про те, що Міністерство рибного господарства видало наказ про ліквідацію Об`єднання Вінницярибгосп та створення Підприємства Вінницярибгосп раніше (31.07.1995) чим видано державні акти на право постійного користування земельними ділянками (07.02.1996 та 13.02.1996), а отже вказане унеможливлює припинення права на постійне користування земельними ділянками Тульчинським виробничим риб цехом з 31.07.1995, також не заслуговує на увагу, оскільки відповідно до Закону України «Про підприємства в Україні» випливає, що має бути відповідний порядок і строки ліквідації, тобто в день винесення наказу Об`єднання «Вінницярибгосп» не могло бути автоматично ліквідовано, а відповідно мало пройти визначену законом процедуру ліквідації.

Зазначене також підтверджується наказом Вінницького обласного виробничого Об`єднання «Вінницярибгосп» від 25.06.1996 № 82 «Про створення Вінницького обласного державного виробничого сільськогосподарського рибоводного підприємства «Вінницярибгосп», зокрема у п. 5 та п. 6 даного наказу передбачено створення ліквідаційних комісій, яким необхідно провести інвентаризацію, також п. 8 передбачено необхідність проінформувати через засоби масової інформації і повідомити письмово державні органи про ліквідацію Об`єднання Вінницярибгосп та створення нового Підприємства.

Що стосується посилання відповідача на лист Головного управління Держкомзему у Вінницькій області від 26.01.2012 № 01-08-29/502, то даний лист не являється належним доказом, який підтверджує правонаступництво ПрАТ «СП «Вінницярибгосп» щодо права постійного користування земельними ділянками, так само як і Статут підприємства, оскільки вони не являються законодавчими актами, які регулюють відповідні правовідносини.

З огляду на вказане, прокурор стверджує, що у зв`язку з прийняттям рішення про приватизацію об`єкта, що знаходиться у загальнодержавній власності Вінницького обласного державного виробничого сільськогосподарсько-рибоводного підприємства, структурним підрозділом якого є Тульчинський виробничий рибцех, та перетворення у сільськогосподарське відкрите акціонерне товариство, право постійного користування до новоутвореного підприємства не перейшло.

Відповідно до пояснень третьої особи (Приватного акціонерного товариства "Сільськогосподарське підприємство "Вінницярибгосп") Приватне акціонерне товариство "Сільськогосподарське підприємство "Вінницярибгосп" є правонаступником прав і обов`язків сільськогосподарського відкритого акціонерного товариства "Вінницярибгосп", яке є правонаступником прав і обов`язків заснованого відповідно до рішення Регіонального відділення Фонду державного майна України по Вінницькій області від 27.08.1998 року №954 шляхом перетворення Вінницького обласного державного виробничого сільськогосподарського рибоводного підприємства "Вінницярибгосп" у сільськогосподарське відкрите акціонерне товариство відповідно до Закону України "Про особливості приватизації майна в агропромисловому комплексі" від 10.07.96 № 292/96-ВР. При цьому ПрАТ "СП "Вінницярибгосп" є правонаступником Вінницького облрибкомбінату.

Оскільки ДСРП "Бершадський рибцех" ПрАТ "СП "Вінницярибгосп" є правонаступником Бершадського виробничого рибцеху, то відповідно до частини 5 статті 59 Господарського кодексу України у разі перетворення одного суб`єкта господарювання в інший до нового суб`єкта господарювання переходять усі майнові права та обов`язки попереднього суб`єкта господарювання, в тому числі і право на земельні ділянки.

Крім того в поясненні третьої особи зазначено, що враховуючи те, що державний акт на право постійного користування землею серії І-ВН № 000182 від 13.02.1996 року, виданий Тульчинською міською радою народних депутатів та державний акт на право постійного користування землею серії ВН №000047 від 07.02.1996 року, виданий Тульчинською районною радою народних депутатів є чинними, а право постійного користування не припинено у встановленому законом порядку, ДСРП «Тульчинський рибпех» ПрАТ «СП «Вінницярибгосп», будучи правонаступником Тульчинського виробничого рибцеху, правомірно користувалось та користується земельними ділянками на підставі раніше виданих державних актів на право постійного користування землею.

З огляду на викладене ПАТ «Сільськогосподарське підприємство «Вінницярибгосп» вважає оспорювання керівника Тульчинської окружної прокуратури того, що право постійного користування перейшло до ДСРП «Тульчинський рибцех« ПрАТ «СП Вінницярибгосп» є недоцільними та необгрунтованими.

Щодо твердження керівника Тульчинської окружної прокуратури про відсутність інформації та документів стосовно входження до статутного фонду СВАТ «Вінницярибгосп» права постійного користування земельними ділянками ДСРП «Тульчинський рибцех» у процесі приватизації третьою особою зазначається, що право постійного користування земельними ділянками не могло ввійти до статутного фонду СВАТ «Віннипярибгосп», оскільки не визначалось майном чи об`єктом приватизації на момент видання Державного акту та перетворення юридичної особи та оскільки у Фонду державного майна України відсутні повноваження щодо обліку та розпорядження земель - інформація та документи щодо права постійного користування земельними ділянками ДСРП «Тульчинський рибцех» на території Тульчинської міської ради та Зарічнянської сільської ради Тульчинського району - відсутні і не могли бути надані на запит керівника Тульчинської окружної прокуратури.

Що стосується позовної вимоги про зобов`язання повернути Тульчинській міській раді 5 земельних ділянок, варто зазначити, що на території даних земельних ділянок, серед іншого, знаходяться адміністративні будівлі та майно, що відноситься до статутного фонду ДСРП «Тульчинський рибцех» ПрАТ «СП «Віннипярибгосп», які передані їм на основі акту прийому-передачі статутних фондів від 07.02.2002 року та протоколу №1Загальних зборів акціонерів СВАТ «Вінницярибгосп» від 09.06.2000 р. Повернення спірних земельних ділянок Тульчинській міській раді разом із адміністративними будівлями та майном, що їй не належать, призведе до порушення прав ПрАТ «СП «Вінницярибгосп» та ДСРП «Тульчинський рибцех» ПрАТ «СП «Вінницярибгосп», а також унеможливлять провадження в подальшому господарської діяльності.

Із наявних доказів в матеріалах справи судом встановлено, що спір виник щодо рішень про державну реєстрацію права постійного користування за Дочірнім сільськогосподарським рибоводним підприємством "Тульчинський рибцех" ПрАТ "СП Вінницярибгосп" відносно земельних ділянок, а саме: 2-х земельних ділянки водного фонду (кадастрові номера: :02:002:0225 та :02:001:0271), що розташовані на території Зарічнянської сільської ради Тульчинського району Вінницької області та 3-х земельних ділянки водного фонду (кадастрові номера: :01:023:0105, :01:022:0230, :01:022:0229), що розташовані на території м. Тульчин Тульчинського району Вінницької області.

Так, у відповідності до Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права за Дочірнім сільськогосподарським рибоводним підприємством "Тульчинський рибцех" ПрАТ "СП Вінницярибгосп" вищевказані земельні ділянки зареєстровано слідуючим чином:

- згідно витягу НВ-021 на права постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером :02:002:0225 площею 68,8314 га на підставі державного акту на право постійного користування землею серія та номер: ВН 000047 від 07.02.1996 виданого Тульчинському виробничому рибцеху об`єднання «Вінницярибгосп»;

- згідно витягу НВ-021 іншого речового права, а саме права постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером :02:001:0271 площею 30,2346 га на підставі державного акту на право постійного користування землею серія та номер: ВН 000047 від 07.02.1996 виданого Тульчинському виробничому рибцеху об`єднання «Вінницярибгосп»;

- згідно витягу НВ-021 іншого речового права, а саме права постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером :01:023:0105 площею 89,32 га на підставі державного акту на право постійного користування землею серія та номер: І-ВН 000182 від 13.02.1996 виданого Тульчинському виробничому рибцеху об`єднання «Вінницярибгосп»;

- згідно витягу НВ-021 іншого речового права, а саме права постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером :01:022:0230 площею 1,029 га на підставі державного акту на право постійного користування землею серія та номер: І-ВН 000182 від 13.02.1996 виданого Тульчинському виробничому рибцеху об`єднання «Вінницярибгосп»;

- згідно витягу НВ-021 іншого речового права, а саме права постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером :01:022:0229 площею 0,06 га на підставі державного акту на право постійного користування землею серія та номер: І-ВН 000182 виданого Тульчинському виробничому рибцеху об`єднання «Вінницярибгосп».

Таким чином, судом встановлено, що право постійного користування Дочірнього сільськогосподарського рибоводного підприємства "Тульчинський рибцех" ПрАТ "СП Вінницярибгосп" вказаними земельними ділянками зареєстровано на підставі Державних актів на право постійного користування землею.

Як слідує зі змісту ч.5 Статуту Вінницького державного обласного виробничого об`єднання рибного господарства "Вінницярибгосп" (об`єднання "Вінницярибгосп"), зареєстрованого Вінницьким виконкомом районної Ради народних депутатів 20.12.1991, реєстраційний №322, до складу об`єднання "Вінницярибгосп" входило ряд структурних підрозділів, в т.ч. Тульчинський виробничий рибцех.

Відповідно до наказу Міністерства рибного господарства України №120 від 31.07.1995 на базі господарств об`єднання "Вінницярибгосп": рибокомбінату, Вінницької, Уланівської та Тиврівської рибо-водно-меліоративних станцій та ПМК-4 створено Вінницьке обласне державне виробниче сільськогосподарсько-рибоводне підприємство (а.с. 122-123 т1).

Як підтверджується довідкою з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України №23/2313 від 30.07.1996 Вінницьке обласне державне виробниче господарсько-рибоводне підприємство "Вінницярибгосп" зареєстровано в ЄДРПОУ 29.07.1996 за ідентифікаційним кодом 00476576 (а.с.90 т1).

На підставі наказу Регіонального відділення Фонду державного майна України №1419 від 22.12.1998 затверджено план приватизації державного майна Вінницького обласного державного виробничого сільськогосподарського рибоводного підприємства "Вінницярибгосп" та визначено перетворити Вінницьке обласне державне виробниче сільськогосподарське рибоводне підприємство у сільськогосподарське відкрите акціонерне товариство.

Наказом Сільськогосподарського відкритого акціонерного товариства "Вінницярибгосп" №1 від 03.01.1999 року, у зв`язку з перереєстрацією з 01.01.1999 Вінницьке обласне державне виробниче сільськогосподарське рибоводне підприємство "Вінницярибгосп" переіменоване у Сільськогосподарське відкрите акціонерне товариство "Вінницярибгосп". Цим наказом, до моменту проведення перших загальних зборів і надання структурним підрозділам статусу дочірніх підприємств, затверджено структуру СВАТ "Вінницярибгосп", до складу якого на правах структурного підрозділу було включено, серед інших, Тульчинський виробничий рибцех.

Згідно витягу з протоколу № 1 від 09.06.2000 загальних зборів акціонерів СВАТ "Вінницярибгосп" на базі структурного підрозділу "Тульчинського виробничого рибцеху СВАТ "Вінницярибгосп" створено Дочірнє сільськогосподарське рибоводне підприємство "Тульчинський рибцех" СВАТ "Вінницярибгосп" (а.с. 115-120 т1).

Тульчинський виробничий рибцех Вінницького державного виробничого сільськогосподарського рибоводного підприємства "Вінницярибгосп" було зареєстровано за ідентифікаційним кодом 24897147, та включено до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України.

Судом встановлено, що з інформацією, яка міститься у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на даний час Дочірнє сільськогосподарське рибоводне підприємство «Тульчинський рибцех» ПрАТ «Вінницярибгосп» зареєстроване за там же ідентифікаційним кодом 24897147, що і раніше Дочірнє сільськогосподарське рибоводне підприємство «Тульчинський рибцех» СВАТ «Вінницярибгосп», так і Тульчинський виробничий рибцех Вінницького державного виробничого сільськогосподарського рибоводного підприємства «Вінницярибгосп», що підтверджується довідкою №638 про включення до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України від 04.03.2002 року.

За наслідками розгляду справи суд дійшов наступних висновків.

Щодо інтересів держави та підстав їх представництва прокурором у суді.

За приписами Конституції України, земля, яка знаходиться в межах території України, є об`єктом права власності Українського народу.

Право власності Українського народу є публічною власністю. Такі властивості об`єктів права власності Українського народу, як загальнодоступність, життєва необхідність, зумовлюють особливі риси цього виду права власності.

Додержання законодавства при використанні земель водного фонду, забезпечення їх раціонального та цільового використання має важливе значення для нашої держави та є визначальним завданням при організації діяльності прокурора із захисту інтересів держави.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до статті 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

За положеннями частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Ключовим для застосування цих норм є поняття «інтерес держави».

У Рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. З мотивувальної частини).

Оскільки «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Згідно з пунктом 2 Рекомендації Rес (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам - учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятої 19.09.2012 на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.

Звернення прокурора з позовом у цьому випадку зумовлено тим, що внаслідок незаконних дій щодо реєстрації права постійного користування держава позбавлена можливості використовувати земельну ділянку на власний розсуд, зокрема надавати в оренду спірні ділянки під значно вищий відсоток.

Разом із тим аналіз положень статті 53 ГПК України у взаємозв`язку зі змістом пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України та частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави вважати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу.

Таким органом у вказаному випадку є Тульчинська міська рада.

Так, судом встановлено, що 27.08.2021 на адресу Тульчинської міської ради Прокурором було скеровано лист з повідомленням про порушення інтересів Тульчинської міської ради, та надання інформації окружній прокуратурі про заходи які вживались або плануються вживатись міською радою з метою захисту порушених прав.

Листом від 07.09.2021 Тульчинська міська рада повідомила, що у зв`язку з обмеженим фінансуванням видатків бюджету Тульчинської міської територіальної громади, у міській раді відсутня можливість самостійно здійснити захист своїх інтересів, а також зазначила, що просить окружну прокуратуру вжити заходів із здійснення представництва інтересів держави.

Невжиття Тульчинською міською радою, протягом тривалого часу заходів до усунення порушень, які мали місце при використанні відповідачем земельних ділянок водного фонду державної власності, свідчить про невиконання обов`язку щодо захисту та відновлення порушених майнових інтересів держави та призводить до спричинення суттєвої шкоди державним інтересам, підриву основ фінансово-економічної діяльності держави, оскільки до бюджету не надходять в повному обсязі кошти від використання вищевказаних земельних ділянок.

Вказане свідчить про нездійснення суб`єктом владних повноважень захисту законних інтересів держави та відповідно до статті 23 Закону України «Про прокуратуру» є підставою для вжиття прокурором заходів представницького характеру та пред`явлення відповідного позову, ураховуючи, що інтереси держави на цей час залишаються незахищеними.

Чинним законодавством чітко не визначено, що необхідно розуміти під «нездійсненням або неналежним здійсненням суб`єктом владних повноважень своїх функцій», у зв`язку із чим прокурор у кожному випадку обґрунтовує та доводить наявність відповідних фактів самостійно з огляду на конкретні обставини справи. При цьому враховуються висновки Верховного Суду, зроблені при розгляді інших справ за участю прокурора (ухвали від 07.05.2018 у справі № 910/18283/17, від 10.07.2018 у справі № 812/1689/16, постанови від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 13.06.2018 у справі № 687/379/17-ц, № 924/1256/17).

На думку Верховного Суду, нездійснення захисту полягає у тому, що уповноважений суб`єкт владних повноважень за наявності факту порушення інтересів держави, маючи відповідні повноваження для їх захисту, всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.

Така поведінка (бездіяльність) уповноваженого державного органу та органу місцевого самоврядування може вчинятися з умислом чи з необережності; бути наслідком об`єктивних (відсутність коштів на сплату судового збору, тривале не заповнення вакантної посади юриста) чи суб`єктивних (вчинення дій на користь можливого відповідача, інших корупційних або кримінально караних дій) причин.

Прокурор може підтвердити наявність підстав для представництва інтересів держави в суді шляхом надання належного обґрунтування, підтвердженого достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду, запитами, а також копіями документів, отриманих від суб`єкта владних повноважень, що свідчать про наявність підстав для відповідного представництва.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва суд не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи. Частиною сьомою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що в разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження.

Відтак, питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде встановлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності. Господарсько-правовий спір між компетентним органом, в особі якого позов подано прокурором в інтересах держави, та відповідачем не є спором між прокурором і відповідним органом, а також не є тим процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу у протиправній бездіяльності.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необгрутованим (аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 та Верховного суду від 30.07.2020 справа № 904/5598/18).

За таких обставин, вбачаються виключні підстави для представництва прокурором інтересів держави та звернення до суду із вказаним позовом.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про охорону земель» об`єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України.

Відповідно до статті 78 Земельного кодексу України земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Право власності на землю - це право володіти, користуватися, розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного кодексу України.

Порушення встановленого законом порядку володіння, користування і розпорядження землями, що перебувають у державній та комунальній власності, спричиняють шкоду державі і є підставою для втручання органів прокуратури, у тому числі для звернення з позовами до суду в інтересах держави щодо припинення права користування земельними ділянками.

З урахуванням викладеного, на думку суду, на виконання вказаних повноважень та з метою захисту інтересів держави, Тульчинська окружна прокуратура правомірно звертається до господарського суду з вказаною позовною заявою в інтересах держави в особі - Тульчинської міської ради.

На виконання вимог частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» Тульчинською окружною прокуратурою попередньо, до звернення до суду, повідомлено вищевказаний уповноважений орган про представництво прокуратурою інтересів відповідним листом.

Оцінка суду, висновки суду та законодавство, що підлягає застосуванню.

Частинами першою, другою статті 7 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час видачі та реєстрації Державного акта та реорганізації) визначалося, що користування землею може бути постійним або тимчасовим; постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку.

Статтею 92 Земельного кодексу України в чинній редакції передбачено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Тобто, право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених Земельним кодексом України.

Вичерпний перелік підстав припинення права користування земельною ділянкою передбачений статтею 27 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час видачі та реєстрації Державного акта та реорганізації) та статтею 141 Земельного кодексу України в чинній редакції.

Однієї з таких підстав є припинення діяльності підприємства, установи, організації, селянського (фермерського) господарства, на яку посилається прокурор, в обгрунтування своїх позовних вимог.

Слід зазначити, що така підстава припинення права користування земельною ділянкою може мати місце виключно у випадку, коли припинення діяльності підприємства повністю виключає правонаступництво.

Суд констатує, що провадження у даній справі було зупинено до розгляду справи № 906/620/19, враховуючи перебування у провадженні Верховного Суду значної кількості аналогічних справ, з метою формування єдиної правозастосовчої практики.

Як зазначив Верховний Суд у Постанові від 15.11.2021 по справі № 906/620/19, наведені положення ЗК України потрібно застосовувати таким чином, що коли відбувається припинення особи без правонаступництво, то у такому випадку виникають підстави для припинення права користування земельною ділянкою. У разі ж реорганізації особи, зміни її організаційно-правової форми чи назви, підстави для припинення права користування земельною ділянкою не виникають.

Так, у постанові від 15.11.2021 у справі №906/620/19 Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду, посилаючись на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 31.01.2019 у справі №914/839/18, від 10.10.2018 у справі №907/916/17, від 02.04.2019 у справі №921/710/17-г/6, дійшов висновку, що право постійного користування землею, яке виникло в суб`єкта до набрання чинності Земельним кодексом України (01.01.2002) продовжує зберігатися у подальшому.

Також суд зауважив, що при реорганізації юридичної особи відбувається універсальне правонаступництво. При універсальному правонаступництві все майно особи як сукупність прав та обов`язків, які їй належать, переходить до правонаступника чи правонаступників, при цьому в цій сукупності переходять усі окремі права та обов`язки, які належали на момент правонаступництва правопопереднику незалежно від їх виявлення на той момент.

Подібний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 27.01.2021 у справі № 906/706/19, у якій Верховний Суд зазначає, що набуте Житомиррибгоспом право постійного користування земельною ділянкою не припинилось, а перейшло до його правонаступника ТДВ «Житомиррибгосп», утвореного внаслідок зміни організаційно-правової форми державного підприємства за наслідками приватизації.

Зазначену правову позицію також викладено у постановах Верховного Суду України від 26.09.2011 у справі № 6-14цс11 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 22.05.2019 у справі № 914/1104/18, від 26.09.2019 у справі № 924/1114/18, від 15.01.2020 у справі № 925/361/19 та від 02.09.2020 у справі № 918/194/19.

Зокрема, Верховний суд України у постанові від 26.09.2011 у справі № 6-14цс11 зазначив, що судом встановлено, що право постійного користування земельною ділянкою у Мукачівського лісокомбінату виникло в 1985 році на підставі державного акта Б № 029742 на право користування землею. Внаслідок перетворення Мукачівського лісокомбінату у ЗАТ «Мукачівський лісокомбінат», яке відбулося 28 грудня 1995 року, останнє стало його повним правонаступником.

Суд констатує, прокурор заперечує набуття відповідачем Дочірнім сільськогосподарським рибоводним підприємством «Тульчинський рибцех «ПрАТ «СП «Вінницярибгосп» права землекористування на підставі виданих Тульчинському виробничому рибцеху об`єднання «Вінницярибгосп» Державних актів, мотивуючи свою позицію змістом статті 37 Цивільного кодексу УРСР (в редакції станом на 1993 рік), згідно з якою реорганізація юридичної особи є формою припинення цієї юридичної особи та статті 27 Земельного кодексу України (у аналогічній редакції) відповідно до якої право користування земельною ділянкою припиняється внаслідок припинення діяльності підприємства.

Відповідно до частини третьої статті 30 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) при передачі підприємствами, установами і організаціями будівель та споруд іншим підприємствам, установами і організаціям разом з цими об`єктами до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій знаходяться зазначені будівлі та споруди.

Аналогічна норма міститься у частині другій статті 120 чинного ЗК України.

Пункт «б» Перехідних положень ЗК України визначає, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Проте, обов`язок переоформлення права користування земельною ділянкою, який міститься у пункті 6 Перехідних положень ЗК України, визнаний неконституційним на підставі рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року.

Разом з цим п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 2 квітня 2002 року № 449 «Про затвердження форми державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» встановлює, що раніше видані державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю, державні акти на право власності на земельну ділянку та державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб.

Отже, право постійного користування земельними ділянками, набуте відповідачем в установленому законом порядку, не втрачається, а зберігається до його належного переоформлення.

Як встановлено судом, що відповідно до пункту 5 Статуту Вінницького державного обласного виробничого об`єднання рибоводного господарства «Вінницярибгосп» (далі об`єднання «Вінницярибгосп»), зареєстрованого Вінницьким виконкомом районної Ради народних депутатів 20.12.1991, реєстраційний №322, до складу об`єднання «Вінницярибгосп» входили структурні підрозділи, в тому числі Тульчинський виробничий рибцех об`єднання «Вінницярибгосп».

Відповідно до наказу Міністерства рибного господарства України №120 від 31.07.1995 року на базі господарств об`єднання "Вінницярибгосп": рибокомбінату, Вінницької, Уланівської та Тиврівської рибо-водно-меліоративних станцій та ПМК-4 створено Вінницьке обласне державне виробниче сільськогосподарсько-рибоводне підприємство.

З урахуванням положень ст. 6 Закону України «Про підприємство в Україні» директором Вінницького обласного державного виробничого сільськогосподарського рибоводного підприємства «Вінницярибгосп» Машко О.А. видано наказ №1 від 30.07.1996 року, згідно якого «в зв`язку з державною реєстрацією з 30 липня 1996 року бувше об`єднання «Вінницярибгосп» стає Вінницьке обласне державне виробниче сільськогосподарсько-рибоводне підприємство «Вінницярибгосп».

Відповідно до Довідки з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України №23/2313 від 30.07.1996 року Вінницьке обласне державне виробниче сільськогосподарське рибоводне підприємство «Вінницярибгосп» зареєстроване у ЄДРПОУ за ідентифікаційним кодом 00476576.

Відповідно до наказу Державного комітету рибного господарства України №115 від 18.08.1998 року проведено структурну перебудову Вінницького обласного державного виробничого сільськогосподарсько-рибоводного підприємства «Вінницярибгосп» та створено на його базі Вінницьке обласне державне виробниче сільськогосподарсько-рибоводне підприємство з правом юридичної особи, до складу якого входять структурні підрозділи, в тому числі Тульчинський виробничий рибоводний цех.

В подальшому, на підставі наказу Регіонального відділення Фонду державного майна України №1419 від 22 грудня 1998 р. було затверджено план приватизації державного майна Вінницького обласного державного виробничого сільськогосподарського рибоводного підприємства «Вінницярибгосп» та визначено перетворити Вінницьке обласне державне виробниче сільськогосподарське рибоводне підприємство у сільськогосподарське відкрите акціонерне товариство.

На підставі Наказу Сільськогосподарського відкритого акціонерного товариства «Вінницярибгосп» №1 від 3 січня 1999 року, у зв`язку з перереєстрацією з 1 січня 1999 року Вінницьке обласне державне виробниче сільськогосподарське рибоводне підприємство «Вінницярибгосп» перейменоване у сільськогосподарське відкрите акціонерне товариство «Вінницярибгосп». Цим наказом, до моменту проведення перших загальних зборів і надання структурним підрозділам статусу дочірніх підприємств, затверджено структуру СВАТ «Вінницярибгосп», до складу якого на правах структурного підрозділу було включено, серед інших, Тульчинський виробничий рибцех.

Відповідно до протоколу № 1 від 09.06.2000 загальних зборів акціонерів СВАТ «Вінницярибгосп» на базі структурного підрозділу Тульчинського виробничого рибцеху СВАТ «Вінницярибгосп» створено Дочірнє сільськогосподарське рибоводне підприємство «Тульчинський рибцех» СВАТ «Вінницярибгосп».

Разом з цим, у відповідності до пункту 1.2 Статуту Приватного акціонерного товариства «Сільськогосподарське підприємство «Вінницярибгосп», Приватне акціонерне товариство «Сільськогосподарське підприємство «Вінницярибгосп» є правонаступником прав і обов`язків сільськогосподарського відкритого акціонерного товариства «Вінницярибгосп», яке є правонаступником прав і обов`язків заснованого відповідно до рішення Регіонального відділення фонду державного майна України по Вінницькій області від 27.08.1998 року №954 шляхом перетворення Вінницького обласного державного виробничого сільськогосподарського рибоводного підприємства «Вінницярибгосп» у сільськогосподарське відкрите акціонерне товариство відповідно до Закону України «Про особливості приватизації майна в агропромисловому комплексі» від 10.07.96 № 292/96-ВР.

Отже, ПрАТ «СП «Вінницярибгосп» є правонаступником Вінницького державного обласного виробничого об`єднання рибоводного господарства «Вінницярибгосп».

Відповідно п. 1.2 Статуту Дочірнього сільськогосподарського рибоводного підприємства «Тульчинський рибцех» ПрАТ «СП «Вінницярибгосп», ДСРП «Тульчинський рибцех» ПрАТ «СП «Вінницярибгосп» є правонаступником ДСРП «Тульчинський рибцех» СВАТ «Вінницярибгосп», яке є правонаступником прав і обов`язків Тульчинського виробничого рибцеху СВАТ «Вінницярибгосп», засноване відповідно до рішення загальних зборів акціонерів СВАТ «Вінницярибгосп» від 09.06.2000 року протокол №1, згідно з Законами України «Про господарські товариства», «Про підприємства в Україні» та іншими нормативними актами України та Статуту СВАТ «Вінницярибгосп».

При цьому, згідно з інформацією, що міститься у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на даний час Дочірнє сільськогосподарське рибоводне підприємство «Тульчинський рибцех» ПрАТ «Вінницярибгосп» зареєстроване за тим же ідентифікаційним кодом 24897147, що і раніше Дочірнє сільськогосподарське рибоводне підприємство «Тульчинський рибцех» СВАТ «Вінницярибгосп», так і Тульчинський виробничий рибцех Вінницького державного виробничого сільськогосподарського рибоводного підприємства «Вінницярибгосп», що підтверджується довідкою №638 про включення до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України від 04.03.2002.

За доводами суду оскільки ДСРП «Тульчинський рибцех» ПрАТ «СП «Вінницярибгосп» є правонаступником Тульчинського виробничого рибцеху, то відповідно до частини 5 статті 59 Господарського кодексу України у разі перетворення одного суб`єкта господарювання в інший до нового суб`єкта господарювання переходять усі майнові права та обов`язки попереднього суб`єкта господарювання, в тому числі і право на земельну ділянку.

Відповідно, до ДСРП «Тульчинський рибцех» ПрАТ «СП «Вінницярибгосп» перейшли усі майнові права та обов`язки попереднього суб`єкта господарювання, в тому числі і право постійного користування земельними ділянками.

Більше того, зазначені Акти були видані безпосередньо Тульчинському виробничому рибцеху, а не Вінницькому об`єднанню рибного господарства "Вінницярибгосп", яке ліквідовано.

Згідно з довідками ЄДРПОУ Тульчинський виробничий рибцех та Вінницьке обласне державне виробниче сільськогосподарсько-рибоводне підприємство "Вінницярибгосп" є самостійними суб"єктами господарювання. При цьому Тульчинський виробничий рибцех, хоча і є підрозділом Вінницького обласного державного виробничого сільськогосподарсько-рибоводного підприємства "Вінницярибгосп" та у ЄДРПОУ зареєстрований раніше, тобто Тульчинський виробничий рибцех окремо наділений правом користування земельними ділянками і таке право не припинилося внаслідок припинення і перетворення господарюючого суб`єкта "Вінницярибгосп".

Належне переоформлення земельних ділянок за Дочірнім сільськогосподарським рибоводним підприємством "Тульчинський рибцех" ПрАТ "СП Вінницярибгосп" а саме: 2-х земельних ділянки водного фонду (кадастрові номера: :02:002:0225 та :02:001:0271), що розташовані на території Зарічнянської сільської ради Тульчинського району Вінницької області та 3-х земельних ділянки водного фонду (кадастрові номера: :01:023:0105, :01:022:0230, :01:022:0229), що розташовані на території м. Тульчин Тульчинського району Вінницької області підтверджується Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права підставою виникнення права постійного користування.

Відповідно до статті 37 Цивільного кодексу УРСР 1963 року однією з форм припинення юридичної особи визначала реорганізацію шляхом злиття, поділу або приєднання. При злитті і поділі юридичних осіб майно (права і обов`язки) переходить до новостворених юридичних осіб. При приєднанні юридичної особи до іншої юридичної особи її майно (права і обов`язки) переходить до останньої.

Частина сьома статті 34 Закону України «Про підприємства в Україні» (в редакції, чинній на час видачі та реєстрації Державного акта та реорганізації) передбачала, що у разі реорганізації шляхом перетворення до підприємства, яке виникло, переходять усі майнові права і обов`язки колишнього підприємства. Також за змістом частини четвертої цієї статті підприємство вважається реорганізованим або ліквідованим з моменту виключення його з державного реєстру України.

Аналогічна норма міститься в статті 108 Цивільного кодексу України, частина друга якої передбачає, що у разі перетворення до нової юридичної особи переходять усе майно, усі права та обов`язки попередньої юридичної особи.

Тобто, реорганізація державного підприємства шляхом перетворення в ході проведення приватизації не мала наслідком припинення діяльності такого підприємства, як помилково зазначає прокурор, а мала наслідком перетворення, що передбачає відповідно до умов законодавства, як в чинній редакції, так і в редакції, діючій на момент виникнення спірних правовідносин, повне правонаступництво останнім всього майна, прав та обов`язків реорганізованої юридичної особи.

Звідси, суд дійшов висновку, що право постійного користування землею, яке виникло в суб`єкта господарювання до набрання чинності ЗК України - 01 січня 2002 року, продовжує зберігатися у подальшому, а отже, може переходити від підприємства до його правонаступника навіть якщо чинне законодавство вже не передбачає підстав для набуття права постійного користування землею для такої особи.

Таким чином, мала місце саме перереєстрація юридичної особи внаслідок зміни форми власності і організаційно-правової форми підприємства у зв`язку з приватизацією його цілісного майнового комплексу.

Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необгрунованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Оскільки Дочірне сільськогосподарське рибоводне підприємство «Тульчинський рибцех «ПрАТ «СП «Вінницярибгосп» створене в процесі реорганізації шляхом перетворення підприємства, є повним правонаступником всього майна, всіх прав та обов`язків попередньої юридичної особи, та користується земельними ділянками на праві постійного користування, підтвердженого державними актами на право постійного користування землею які є чинними .

Крім того, судом враховано, що згідно листа Головного управління Держкомзему у Вінницькій області від 26.01.2012 року №01-08-29/502 щодо надання роз`яснень відносно права постійного користування Пиківського, Бершадського, Прилуцького, Тиврівського, Тульчинського Уланівського, Літинського рибцехів встановлено, що згадані виробничі рибцехи об`єднання «Вінницярибгосп» отримали державні акти на право постійного користування землею до набрання чинності Земельним кодексом України від 25.01.2001 року. У випадку, якщо право постійного користування рибцехами не припинено у встановленому законом порядку та державні акти не визнані недійсними у судовому порядку, вони є чинними і посвідчують право постійного користування земельними ділянками.

Враховуючи те, що державний акт на право постійного користування землею серії І-ВН № 000182 від 13.02.1996 року, виданий Тульчинською міською радою народних депутатів та державний акт на право постійного користування землею серії ВН №000047 від 07.02.1996 року, виданий Тульчинською районною радою народних депутатів є чинними, а право постійного користування не припинено у встановленому законом порядку, ДСРП «Тульчинський рибцех» ПрАТ «СП «Вінницярибгосп», будучи правонаступником Тульчинського виробничого рибцеху, правомірно користувалось та користується земельними ділянками на підставі раніше виданих державних актів на право постійного користування землею.

Водночас суд вважає, за необхідне зазначити, що відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 15 серпня 2012 року у справі № 2а/0270/3606/12, яка залишена без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 26 вересня 2012 року встановлено, що з моменту видачі державних актів на право постійного користування землею, Тульчинський виробничий рибцех об`єднання «Вінницярибгосп», як сільськогосподарське підприємство, набуло право постійного користування земельними ділянками, що розташовані на території відповідних Рад народних депутатів.

Окрім того, вказаними судовими рішеннями встановлено, що оскільки ДСРП «Тульчинський рибцех» ПрАТ «СП «Вінницярибгосп» є правонаступником ДСРП «Тульчинський рибцех» СВАТ "Вінницярибгосп", то в силу ст. 108 ЦК України до нього перейшли всі права цього підприємства, в тому числі і право постійного користування земельними ділянками водного фонду на підставі вже загаданих державних актів про право постійного користування землею, адже діючим на час його перетворення земельним законодавством сільськогосподарські підприємства мали право постійного користування земельною ділянкою.

Таким чином, встановлено факт того, що ДСРП «Тульчинський рибцех» ПрАТ «Вінницярибгосп», як правонаступник ДСРП «Тульчинський рибцех» СВАТ «Вінницярибгосп», у спірний період правомірно користувався земельними ділянками відповідно до чинних державних актів на право постійного користування землею 1996 року (державних актів на право постійного користування землею серії І-ВН № 000182 від 13.02.1996 року, виданого Тульчинською міською радою народних депутатів, серії ВН № 000047 від 07.02.1996 року, виданого Тульчинською районною радою народних депутатів, та серії ІІ-ВН № 002908 від 13.02.1996 року, виданого Клебанівською сільською радою) (копія постанови Вінницького окружного адміністративного суду від 15 серпня 2012 рогу у справі N3 2а/0270/3606/12.

При вирішенні даного публічно-правового спору судами додатково враховано, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 08.11.2011 року у справі №2а-351/09 підтверджено правомірність використання позивачем, як правонаступником Тульчинського виробничого цеху об`єднання «Вінницярибгосп», земельної ділянки на підставі державного акту серії ІІ-ВН № 002908 від 13.02.1996 року і в силу вимог ч. 1 ст. 72 КАС України дана обставина не підлягає доказуванню при розгляді інших справ.

За приписами ч.1 ст. 11 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. При цьому ч. 1 ст. 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено вичерпний перелік підстав для відмови у державній реєстрації прав.

З огляду на встановлені обставини справи та враховуючи надану судом оцінку спірним правовідносинам, прокурором не доведено наявності підстав для відмови у державній реєстрації права постійного користування на земельні ділянки за Дочірнім сільськогосподарським рибоводним підприємством "Тульчинський рибцех" ПрАТ "СП Вінницярибгосп", відтак відсутні підстави для скасування відповідних рішень щодо реєстрації права постійного користування земельними ділянками та зобов`язання повернути земельні ділянки.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29.05.2019 по справі № 367/2022/15-ц (14-376цс18) звертає увагу на те, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. А тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача. За певних умов таким належним способом може бути скасування запису про проведену державну реєстрацію права (пункт 5.17 постанови від 04.09.2018 у справі № 915/127/18). Проте у випадку, коли заявлена вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування запису про проведену державну реєстрацію права також не є належним способом захисту прав позивача.

Так, однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (пункт 144 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16).

Ураховуючи значене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за їх необгрунтованістю.

Частиною третьою статті 2 ГПК України визначено, що основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема є: верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; обов`язковість судового рішення; розумність строків розгляду справи судом; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до частини першої, третьої статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частин першої, третьої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною першою статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до статті 78 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. (стаття 79 ГПК України).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини п`ятої статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

В силу приписів ст. 129 ГПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову в повному обсязі, витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви залишаються за прокурором.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат в частині витрат відповідач на правову допомогу, суд зазначає таке.

Згідно із ч.ч. 1-3 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокат - це фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом; адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

За змістом ч.3 ст.4 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро (організаційні форми адвокатської діяльності).

Згідно зі ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).

Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Як слідує з матеріалів справи, 29.09.2021 між Адвокатським об`єднанням "Дестра" (АО) та Дочірнім сільськогосподарським рибоводним підприємством "Бершадський рибцех" ПрАТ "СП Вінницярибгосп" (Клієнт) було укладено Договір №36/21 про надання юридичної (правничої) допомоги (Договір) (а.с.37-40 т.2), відповідно до п.1.1. якого Клієнт доручає, а АО приймає на себе зобов`язання надавати юридичну (правничу) допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним договором, відповідно до вимог чинного законодавства України.

АО на підставі доручення (угоди), яке надається Клієнтом в письмовій або електронній формі, так само як і в усній формі із наступним занесенням до бланку доручення (угоди), приймає на себе зобов`язання з надання певного виду юридичної (правничої) допомоги (п. 2.1. Договору).

Відповідно до підписаного між Відповідачем та Адвокатським об`єднанням "Дестра" Доручення (Угоди) до договору про надання юридичної (правничої) допомоги №36/21 від 29.09.2021 - Дочірнім сільськогосподарським рибоводним підприємством "Тульчинський рибцех" ПрАТ "СП Вінницярибгосп" доручено Адвокатському обєднанню "Дестра" представляти інтереси ДСРП "Тульчинськийрибцех" ПрАТ "СП Вінницярибгосп" в судах усіх інстанцій у справі за позовом керівника Тульчинської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Тульчинської міської ради до ДСРП "Тульчинський рибцех" ПрАТ "СП Вінницярибгосп", про визнання незаконними та скасування рішень щодо реєстрації права постійного користування земельними ділянками, зобов`язання повернути земельні ділянки.

Відповідно до п. 4.1. Договору сторони погодили, що винагорода за послуги, що надаються АО (гонорар), визначається за згодою АО та Клієнта в межах 1 800 (одна тисяча вісімсот) гривень за годину роботи особи, яка надавала правову допомогу, якщо інший порядок розрахунків не зазначений в дорученні (угоді) до даного договору.

Підставою для виплати гонорару є звіт (акт надання послуг), який повинен містити інформацію про вид наданої послуги; час, витрачений на виконання; понесені фактичні витрати (п.4.3. Договору).

Відповідно до підписаних між АО та Клієнтом Звіту (акту надання послуг) вих. №444/21 від 30.12.2021 сторони погодили та підтвердили факт надання професійної правової допомоги (адвокатських послуг) на загальну суму 15 600,00 грн з розрахунку витраченого часу в загальній кількості 8 год. 40 хв..

Також матеріали справи містять копію Свідоцтва серії ЧЦ №000277 від 31.08.2018 про право Брилянт Ірини Олександрівни на заняття адвокатською діяльністю та ордер серії ВН №184347 від 19.10.2021 на представництво адвокатом Брилянт Іриною Олександрівною у складі Адвокатського обєднання "Дестра" інтересів ДСРП "Тульчинський рибцех" ПрАТ "СП Вінницярибгосп".

Окремо слід зазначити, що заявлена сума витрат відповідача на професійну правничу допомогу перебуває в межах попереднього (орієнтовного) розрахунку таких витрат (15 годин, що становить 27000 грн), який зазначено у відзиві на позовну заяву. При цьому суд враховує, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права (постанова Верховного Суду від 16.05.2019 у справі № 823/2638/18).

Таким чином, розмір витрат відповідача на професійну правничу допомогу в сумі 15 600,00 грн обґрунтовано належними та допустимими доказами, розрахунок заявленої суми відповідає умовам Договору ( 8 год. 40 хв. 1800 грн/год = 15 600,00 грн). При цьому такі витрати фактично понесено відповідачем відповідно до платіжного доручення № 24 від 04.10.2021 на суму 12 000,00 грн та платіжного доручення № 66 від 07.02.2022 на суму 3 600,00 грн.

Частиною 4 ст. 126 ГПК України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співрозмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст. 126 ГПК України). При цьому обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката. Таку правову позицію щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, викладено в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19.

Оскільки проти розміру витрат на правничу допомогу має заперечувати обов`язково інша сторона, то якщо вона не заперечує, у суду відсутні підстави надавати оцінку кількості часу витраченому адвокатом на виконання робіт (постанова КГС ВС від 24.11.2020 у справі №911/4242/15).

Разом з тим, прокурор заперечив щодо задоволення клопотання представника відповідача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, вказуючи, що дана справа не є складною, правовідносини у ній є подібними до правовідносин, які розглядались у справі № 902/300/20, зазначає про невідповідність даних Звіту та протоколів відповідних судових зсідань, зазначає про не співмірність, зазначає про не співмірність вартості послуг з ринковими обставинами.

Відносно заперечень прокурора суд зазначає, що шляхом обопільного підписання Звітів (актів надання послуг) сторони за Договором про надання юридичної (правничої) допомоги підтвердили обсяг наданих послуг. При цьому, суд погоджується із доводами прокурора стосовно невідповідності витраченого часу на правничу допомогу, що становить 8 год. 40 хв. Так, суд дослідивши матеріали справи встановив, що відповідачем на правничу допомогу було витрачено 8 год.15 хв.

З огляду на викладене, беручи до уваги, що заявлені відповідачем витрати на професійну правничу допомогу є обґрунтованими в розмірі 14 850,00 грн, тому суд дійшов висновку про необхідність покладення зазначених витрат на Тульчинську окружну прокуратуру в заявленій представником відповідача в даній сумі в силу приписів ст. 129 ГПК України, оскільки у задоволенні позову відмовлено повністю.

Керуючись ст. ст. 2, 3, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 42, 45, 46, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 79, 80, 86, 91, 113, 118, 123, 126, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. В позові відмовити повністю.

2. Витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви залишити за прокурором.

3. Стягнути з Тульчинської окружної прокуратури (вул. Гагаріна,14, м. Тульчин, Тульчинський р-н., Вінницька обл., ) на користь Дочірнього сільськогосподарського рибоводного підприємства "Тульчинський рибцех "ПрАТ "СП "Вінницярибгосп" (вул. Скалецького, 4, м. Тульчин, Тульчинський р-н, Вінницька обл., 23600, ) 14 850,00 грн - витрат на професійну правничу допомогу.

4. Згідно з приписами ч.1 ст.241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

5. Відповідно до положень ч.1 ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північно-західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

6. Примірник повного судового рішення надіслати учасникам справи рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено 23 березня 2023 р.

Суддя Яремчук Ю.О.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2,3 - прокурору, позивачу (вул. Гагаріна,14, м.Тульчин, Тульчинський р-н., Вінницька обл.) (вул. М. Леонтовича, 1, м. Тульчин, Тульчинський р-н., Вінницька обл., 23600)

4 - відповідачу (вул. Скалецького, 4, м. Тульчин, Тульчинський р-н, Вінницька обл., 23600)

5- третій особі - (вул. Зарічна,12, с. Якушинці, Вінницького р-н., Вінницької обл., 23222)