У Х В А Л А

20 березня 2023 року справа № 927/396/23
Господарський суд Чернігівської області у складі судді Демидової М.О., розглянувши заяву Управління Чернігівської єпархії Української Православної церкви, про забезпечення позову від 17.03.2023

у справі №927/396/23

за позовом Управління Чернігівської єпархії Української Православної церкви, вул. Толстого, будинок №92-Є, м. Чернігів, Чернігівська область, Україна, 14014,

e-mail: .ua, e-mail предстаника: @mail.gov.ua

до Національного архітектурно-історичного заповідника «Чернігів Стародавній», вул. Преображенська, буд. №1, м. Чернігів, Чернігівська область, Україна, 14000,

e-mail:

про визнання договору поновленим

без виклику представників сторін

В С Т А Н О В И В:

До Господарського суду Чернігівської області звернулося Управління Чернігівської єпархії Української Православної церкви з позовом до Національного архітектурно-історичного заповідника «Чернігів Стародавній» про визнання договору про строкове спільне безоплатне користування Чернігівською єпархією Української Православної церкви комплексом споруд пам`яток архітектури національного значення Троїцького монастиря XVII-XVIII ст. (охор №250044-Н) Національного архітектурно-історичного заповідника «Чернігів Стародавній», що є державною власністю №2 від 12.09.2016 поновленим на той же строк, який був раніше встановлений договором, а саме на 5 років до вересня 2026 року.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач користується майном, яке відповідач вимагає від нього повернути в строк до 27.03.2027 включно, на підставі договору №2 від 12.09.2016, який не визнано недійсним, його нікчемність не встановлена законом, строк дії, у відповідності до статті 764 Цивільного кодексу України є поновленим до 12.09.2026.

Разом з позовною заявою позивача також подано заяву від про забезпечення позову від 17.03.2023 шляхом заборони Національному архітектурно-історичному заповіднику «Чернігів Стародавній» вчиняти будь-які дії, спрямовані на вилучення із користування Управління Чернігівської єпархії Української Православної церкви комплекс споруд пам`яток архітектури національного значення Троїцького монастиря XVII-XVIII ст. (охор №250044-Н) Національного архітектурно-історичного заповідника «Чернігів Стародавній», що є державною власністю, і знаходиться за адресою: 14014, м.Чернігів, вул. Толстого, 92- Е, до складу комплексу якого входять та використовуються виключно:

- Троїцький собор XVII ст. (охор. №250044/1-Н), площею 1378.3 кв.м - для проведення богослужінь та релігійних обрядів Українською Православною церквою, а також екскурсійного обслуговування Національного архітектурно-історичного заповідника «Чернігів стародавній»;

-Дзвіниця XVIII ст. (охор. №25004/2-Н), площею 250,5 кв.м - єпархіальним управлінням УПЦ за призначенням та як екскурсійний об`єкт (оглядовий майданчик) Національного архітектурно-історичного заповідника «Чернігів стародавній»;

- Введенська церква XVII ст. (охор. № 250044/3-Н), площею 480,4 кв.м. - для проведення богослужінь та релігійних обрядів Українською Православною церквою, трапезна і «студентська» церква духовного училища псаломщиків-регінтів, а також екскурсійного обслуговування Національного архітектурно-історичного заповідника «Чернігів стародавній»;?

- Північно-східні келії XVII-XVІІІ ст. (охор. №250044М-Н), площею 961,1 кв. м. єпархіальним управлінням УПЦ, як адміністративне приміщення та під житло;

- Південні келії XVII-XVІІІ ст. (охор. №250044/5-Н), площею 46,6 кв.м. -єпархіальним управлінням УПЦ для господарчих потреб;

- Південно-західні келії XVIІ-XVІІІ ст. (oxop. №250044/6-Н), площею 269,2 кв. м. - під медпункт духовного училища псаломщиків-регінтів;

- Будинок архієрея XVIII ст. (oxop. №250044/7-Н), площею 1135,9 кв. м. - як учбовий та житловий корпус духовного училища псадомщиків регінтів;

- Іллінська брама XVIII ст. (oxop. №819/8), площею 53,5 кв.м. - єпархіальним управлінням УПЦ для господарчих потреб;

- Мури з брамами та баштами XVІІ-XVІІІ ст. (охор. № 819/9), довжиною 589,2 пог. м. та загальною площею 2 башт 14, 0 м.кв. - єпархіальним управлінням УПЦ за призначенням та як огорожа монастиря,

, а також чинити перешкоди у користуванні вказаним майном до вирішення спору по суті та набрання рішенням суду законної сили.

В обґрунтування заяви позивач посилається на те, що від відповідача на адресу позивача надійшов лист №01-20/88 від 28.02.2023, у якому відповідач повідомляє позивача про необхідність у термін до 27.03.2023 включно повернути майно Національному архітектурно-історичному заповіднику «Чернігів Стародавній» в належному стані, не гіршому ніж на дату складання акту приймання-передачі, оскільки станом на вересень 2021 року термін договорів, зокрема договору про строкове спільне безоплатне користування Чернігівською єпархією Української Православної церкви комплексом споруд пам`яток архітектури національного значення Троїцького монастиря XVII-XVIII ст. (охор №250044-Н), Національного архітектурно-історичного заповідника «Чернігів Стародавній», що є державною власністю №2 від 12.09.2016 є завершеним. Позивач зазначає, що користується майном, яке відповідач вимагає від нього повернути в строк до 27.03.2023 включно, на підставі договору, який є поновленим до 12.09.2026, що є предметом спору поданого ним позову, і на даний час існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у даній справі. Невжиття заходів забезпечення позову може призвести до того, що намір позивача захисти свої права та інтереси, які він вважає порушеними, в даному судовому провадженні не буде реалізовано у разі невжиття заходів забезпечення позову, що не відповідатиме завдані господарського судочинства та порушить право позивача на судовий захист. Невжиття заходів забезпечення позову у даній справі може зумовити виникнення інших спорів. Для відновлення прав позивача необхідно буде докласти значних зусиль шляхом ініціювання нових судових процесів, що потягне за собою як матеріальні витрати, так і буде вимагати тривалого часу. За доводами позивача заборона відповідачу повертати майно, яке є предметом договору, а також чинити перешкоди у користуванні вказаним майном до вирішення спору по суті та набрання рішенням суду законної сили безпосередньо пов`язано з предметом спору у вказаній справі, а тому може бути застосовано судом в якості забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 140 Господарського процесуального кодексу України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Розглянувши заяву про забезпечення позову, суд зазначає таке.

Статтею 136 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується забороною відповідачу вчиняти певні дії.

Забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, що полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових рішень. При цьому сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Відповідні висновки викладені в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.06.2021 у справі № 914/2438/20 та від 23.06.2021 у справах № 904/6410/20 та № 920/26/21.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Обрання належного, відповідного до предмета спору, заходу забезпечення позову сприяє дотриманню принципу співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, що зрештою дає змогу досягти збалансованості інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичного виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, які не є учасниками цього судового процесу.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.09.2020 у справі №921/40/20.

Оскільки у даній справі позивач звернувся до суду з позовною вимогою немайнового характеру (визнання поновленим договору), судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, то в цьому випадку така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, не підлягає дослідженню, а має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18.

Відповідно до положень ст.76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч.1 ст.79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставин, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Відповідно до ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Розглянувши доводи позивача, що зазначені у заяві про забезпечення позову, суд дійшов висновку про те, що заява про забезпечення позову не містить достатніх та обґрунтованих підстав підтверджених доказами, на підставі яких суд міг би дійти висновку щодо доцільності забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову.

Позивач просить заборонити відповідачу вчиняти будь-які дії, спрямовані на вилучення із користування позивача спірного майна, а також чинити перешкоди щодо його користування.

Суд зазначає, що вилучення відповідачем у позивача спірного нерухомого майна, враховуючи відсутність згоди останнього на добровільне повернення майна, можливо здійснити лише на підставі відповідного рішення суду про примусове виселення користувача із приміщень, які є предметом спірного договору, що набрало законної сили.

Право на звернення до суду гарантується Конституцією України, отже, суд не може забезпечити позов шляхом заборони відповідачу вчиняти будь-які дії, спрямовані на вилучення із користування спірного майна, які фактично полягатимуть у зверненні до суду із позовом про виселення позивача зі спірних приміщень.

Суд зазначає, що наявність саме лише листа із вимогами повернути майно у зв`язку із закінченням терміну дії договору не свідчить про те, що відповідачем вчиняються певні дії, які можна було б розцінити як перешкоджання користуватися майном. Інших доказів, які б могли свідчити, що відповідачем вчиняються певні дії, які фактично перешкоджають позивачу у користуванні майном (фізичного виселення позивача зі спірних нежитлових приміщень або реально перешкоджає останньому перебувати і користуватись спірним майном), позивачем не подано.

Слід зазначити, що Національний архітектурно-історичний заповідник Чернігів Стародавній не наділений повноваженнями щодо примусового повернення майна.

Судом враховано те, що забезпечення позову шляхом заборони вчиняти будь-які дії, спрямовані на вилучення із користування спірного майна та чинення перешкод щодо його використання за відсутності поновлення спірного договору у даній справі є фактично задоволенням позовних вимог. Позивачем не доведено обґрунтованість припущень про те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, а також не подано жодних належних та допустимих доказів, які підтверджують можливі заходи до майбутнього ухилення відповідача від виконання рішення суду

Враховуючи вищевикладені обставини, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення заяви Управління Чернігівської єпархії Української Православної церкви від 17.03.2023 про вжиття заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 6 ст. 140 Господарського процесуального кодексу України про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

Керуючись ст.73, 74, 76, 79, 86, 136, 137, 140 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

У Х В А Л И В:

1. У задоволенні заяви Управління Чернігівської єпархії Української Православної церкви від 17.03.2023 про вжиття заходів забезпечення позову відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Північного апеляційного господарського суду у строк, встановлений ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України шляхом подання апеляційної скарги через місцевий господарський суд.

Повний текст ухвали складено та підписано 20.03.2023.

З текстом ухвали можна ознайомитись у Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua/.

Суддя М.О. Демидова