ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2023 року Справа № 903/555/22

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Дужич С.П. , суддя Савченко Г.І.

без виклику сторін у справі

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Лисака Олега Олександровича

на рішення Господарського суду Волинської області, ухваленого 01.12.22р. суддею Слободян О. Г. у м.Луцьку, повний текст складено 09.12.22р.

у справі № 903/555/22

за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"

до Фізичної особи-підприємця Лисака Олега Олександровича

про стягнення 15990грн. 75коп.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Волинської області від 01.12.2022р. у справі №903/555/22 позов Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до Фізичної особи-підприємця Лисака Олега Олександровича про стягнення 15990,75грн. задоволено частково.

Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Лисака Олега Олександровича на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" 14354,84грн. (з яких: 10675,20грн. заборгованість за кредитом, 3199,22грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, та 480,42грн. заборгованість по комісії за користування кредитом), а також 2481,00грн. витрат по сплаті судового збору.

Відмовлено у позові в частині стягнення 1635,91грн. пені.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Фізична особа-підприємець Лисак Олег Олександрович звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржене рішення скасувати та ухвали нове, яким відмовити у позовних вимогах. Також, одночасно з апеляційною скаргою, скаржник заявив клопотання про поновлення пропущеного строку подання апеляційної скарги.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, зокрема, наступне:

- вважає, що рішення місцевого господарського суду ухвалене з порушенням норм чинного законодавства;

- покликається на те, що судом першої інстанції прийнято хибне рішення про підписання заявки про надання кредиту за послугою "Кредитний ліміт на поточний рахунок фізичної особи-підприємця "Підприємницький" на умовах, які зазначені в заяві, а також щодо укладення договору банківського обслуговування від 22.10.2018р., встановленні кредитного ліміту, нарахуванні заборованості по процентах за користування кредитом, комісії за користування кредитом тощо;

- зазначає про те, що позивач не надав доказів того, які саме Умови та тарифи були розміщені на сайті ПАТ КБ "Приватбанк" на час укладення кредитного договору (приєднання до Умов) та яких саме тарифів приєднався та зобов`язався виконувати ФОП Лисак О.О.. Докази про ознайомлення позивачем відповідача із змістом зазначених Умов та правил надання кредиту "Підприємницький" в матеріалах справи відсутні;

- вважає, що судом вірно зазначено, про недоведеність, що саме з цим витягом з Умов та правил надання банківських послуг ознайомився відповідач, погодився з ними, підписуючи заяву анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що саме цей документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів містив умови, зокрема, щодо строку повернення кредиту, щодо розміру сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку нарахування;

- вказує на те, що судом прийнято до уваги як доказ надсилання претензії відповідачу 25.12.2021р.. Дана претензія, яку банк долучив до позовної заяви, містить вимогу погасити заборгованість у розмірі 166 638,57грн., що аж ніяк не співпадає із сумою стягнення по даній справі та встановленим лімітом у 20 000,00грн.. Без обґрунтування вимог банком у претензії, відповідач дану претензію задоволити б не зміг. Дана претензія надіслана поза межами даного договору, а тому як доказ прийнята судом безпідставно;

- вважає, що судом не повністю досліджено та враховано той факт, що заборгованість у розмірі 10675,20грн., заборгованість по процентах за користування кредитом 3199,22грн. та заборгованість по комісії за користування кредитом 480,42грн., банком списано, про що зазначено у поданих позивачем банківських виписках з відповідним призначенням, а відповідно стягненню не підлягає;

- зазначає, що судом не враховано докази наведені відповідачем щодо позовної давності, а саме її пропуску позивачем, оскільки такий закінчився ще у квітні 2022 року, три роки з моменту здійснення останньої оплати по кредиту, яка зазначена у розрахунку заборгованості.

Листом Північно-західного апеляційного господарського суду №903/555/22/944/23 від 10.02.2023р. матеріали справи №903/555/22 витребувано з Господарського суду Волинської області.

17.01.2023р. до Північно-західного апеляційного господарського суду надійшли справи №903/555/22.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 20.02.2023р. поновлено строк на подання апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Лисака Олега Олександровича на рішення Господарського суду Волинської області від 01.12.2022р. у справі №903/555/22, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Лисака Олега Олександровича на рішення Господарського суду Волинської області від 01.12.2022р. у справі №903/555/22, зупинено дію рішення Господарського суду Волинської області від 01.12.2022р. у справі №903/555/22, ухвалено розглянути апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Лисака Олега Олександровича на рішення Господарського суду Волинської області від 01.12.2022р. у справі №903/555/22 без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження та запропоновано позивачу подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу.

08.03.2023р. до Північно-західного апеляційного господарського суду від Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" надійшли письмові пояснення по справі, у яких вказує на те, що відповідачем 22.10.2018р. було підписано заяву про надання кредиту за послугою "Кредитний ліміт на поточний рахунок фізичної особи-підприємця "Підприємницький" шляхом встановлення кредитного ліміту на рахунку №2220 на умовах, які зазначені в заяві. Таким чином, підписанням цієї заявки клієнт на підставі ст.634 ЦК України у повному обсязі приєднується до Умов та Правил надання послуги "Кредитний ліміт на поточний рахунок фізичної особи-підприємця "Підприємницький", що розміщені на офіційному сайті АТ КБ "Приватбанк" у мережі Інтернет за адресою https://privatbank.ua/terms, та які разом із заявою на відкриття рахунку та анкетою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (Умови), цією Заявкою становлять кредитний договір між банком та клієнтом, примірник якого клієнт отримав шляхом самостійного роздрукування. Кредитний договір вступає в силу з моменту підписання Клієнтом цієї Заявки шляхом накладення електронного цифрового підпису у Приват24 для бізнесу. У заяві сторонами погоджено істотні умови кредитного договору (сума кредитного ліміту, проценти за користування кредитом, строк кредитування та ін). Свої зобов`язання за договором позивач виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредитний ліміт в розмірі 20000,00грн. (довідка наявна в матеріалах справи). З розрахунку заборгованості та виписок чітко вбачається, що відповідачем не виконувалися належним чином зазначені умови. Зокрема, погоджені умови щодо сплати відсотків (30% річних). Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог банку. Просить суд, апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Лисака Олега Олександровича залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Волинської області від 01.12.2022р. у справі №903/555/22 без змін.

Згідно із ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, 22.10.2018р. ФОП Лисак Олег Олександрович (далі клієнт) підписав заявку про надання кредиту за послугою "Кредитний ліміт на поточний рахунок фізичної особи-підприємця "Підприємницький" шляхом встановлення кредитного ліміту на рахунку НОМЕР_1 на умовах, які зазначені в заяві (далі - заява).

Підписавши заяву, ФОП Лисак О.О. приєднався до "Умов та правил надання банківських послуг", "Кредитний ліміт на поточний рахунок фізичної особи-підприємця "Підприємницький", що розміщені на офіційному сайті АТ КБ "Приватбанк" у мережі Інтернет за адресою http://privatbank.ua/terms, котрі спільно із заявою на відкриття рахунку та анкетою про приєднання до "Умов та правил надання банківських послуг", становлять договір банківського обслуговування від 22.10.2018р..

У відповідності до договору банківського обслуговування відповідачу було встановлено кредитний ліміт, на поточний рахунок № НОМЕР_1 .

Підписанням цієї заявки клієнт висловив свою пряму і безумовну згоду на встановлення банком будь-якого розміру кредитного ліміту за послугою "Кредитний ліміт на поточний рахунок фізичної особи-підприємця "Підприємницький". Розмір ліміту може бути змінений банком в односторонньому порядку, передбаченому Умовами, у разі зниження надходжень грошових коштів на поточний рахунок або настання інших факторів, передбачених внутрішніми нормативними документами банку.

Кредитний договір вступає в силу з моменту підписання клієнтом цієї заявки шляхом накладення електронного цифрового підпису у Приват24 для бізнесу.

Пунктом 3.2.6.1.4 умов передбачено, що клієнт приєднується до договору шляхом підписання заяви на відкриття рахунку та анкети про приєднання до умов і правил надання банківських послуг та заявки на отримання послуги кредитний ліміт на поточний рахунок фізичної особи-підприємця Підприємницький в Приват24 для бізнесу із використанням кваліфікованого електронного підпису, що разом з цими умовами та правилами становлять кредитний договір. Клієнт банку, який приєднався до умов та правил надання банківських послуг в повному обсязі шляхом підписання іншої заяви або документа та має відкритий поточний рахунок в банку, приєднується до послуги шляхом підписання заявки в Приват24 для бізнесу із використанням КЕП. Приєднання до цього договору є прямою і безумовною згодою клієнта щодо встановлення банком будь-якого розміру кредитного ліміту.

Ліміт встановлюється банком на кожний операційний день. Розмір ліміту розраховується відповідно до затвердженої внутрішньобанківської методики на підставі даних про рух грошових коштів по поточному рахунку, платоспроможності, кредитної історії та інших показників відповідно до внутрішньобанківських нормативів та положень і нормативних актів Національного банку України (п.3.2.6.1.5 умов).

Згідно п.3.2.6.1.7 умов сторони узгодили, що ліміт може бути змінений банком в односторонньому порядку, передбаченому цими умовами, у разі зниження/збільшення надходжень грошових коштів на поточний рахунок або настання інших факторів, передбачених внутрішніми нормативними документами банку. Приєднавшись до цих умов, клієнт висловлює свою згоду на те, що зміна ліміту проводиться банком в односторонньому порядку шляхом повідомлення клієнта в порядку, передбаченому п.3.2.6.1.6 цього договору.

У відповідності до п.3.2.6.3.1, за користування кредитом клієнт сплачує банку комісію за управління фінансовим інструментом, далі - комісія, в розмірі, зазначеному в тарифах банку, що діють на момент надання кредиту. Комісія сплачується щомісяця до 1 числа місяця, що слідує другим за місяцем, в якому виникло дебетове сальдо, від суми максимального дебетового сальдо, що виникло на поточному рахунку клієнта.

Комісія, що не сплачена в строк, що зазначений в цьому пункті, вважається простроченою, крім випадків розірвання договору згідно з п.3.2.6.2.3.10.

Відповідно до п.3.2.6.3.5 розрахунок процентів за користування кредитом банк проводить щоденно, починаючи з моменту виникнення на поточному рахунку клієнта дебетового сальдо при закритті банківського дня до повного погашення заборгованості з кредитом за кількість днів користування кредитними коштами, виходячи з 360 днів у році. День повернення кредиту в часовий інтервал розрахунку процентів не включається.

Сплата процентів за користування кредитом у поточному місяці здійснюється з першого по останнє число наступного місяця.

Проценти, що несплачені в строк, що зазначений в абзаці 3 цього пункту, вважаються простроченими (крім випадків розірвання договору згідно з п.3.2.6.2.3.10).

Відповідно до п.3.2.6.3.8 погашення кредиту, сплата процентів та комісії здійснюється в національній валюті України.

Пунктом 3.2.6.3.10 визначено, що остаточне погашення заборгованості за кредитом клієнт здійснює не пізніше дати, зазначеної в п. 3.2.6.5.1.

Відповідно до п.3.2.6.3.14 умов у разі виникнення прострочених зобов`язань за кредитом, клієнт сплачує банку проценти, розмір яких встановлено тарифами банку, які нараховуються на прострочену заборгованість.

Згідно п.3.2.6.5.1 умов строк користування кредитом становить 12 місяців. Сторони узгодили, що банк має право пролонгувати строк користування кредитом. Продовження обслуговування ліміту відповідно до цього пункту можливе за умови, що по закінченню останнього дня строку на поточному рахунку зафіксовано нульове або позитивне дебетове сальдо та погашено проценти та комісія.

Терміни позовної давності щодо вимог про повернення кредиту, стягнення процентів за користування кредитом, неустойки - пені, штрафів встановлюється сторонами тривалістю 10 років (п.3.2.6.4.6).

У відповідності до п.3.2.6.5.2 умов, цей договір набирає чинності з моменту підписання клієнтом заяви про приєднання та діє до повного виконання сторонами зобов`язань за цим договором.

Судом встановлено, що свої зобов`язання за договором банківського обслуговування АТ КБ "Приватбанк" виконало в повному об`ємі, надавши ФОП Лисаку О.О. кредитний ліміт в розмірі 20000,00грн., що підтверджується долученою до матеріалів справи випискою по рахунку клієнта за період з 01.01.2000р. по 19.07.2022р. та довідкою ПАТ КБ "Приватбанк" про розмір встановленого кредитного ліміту вих. №81022VONVS1FP від 17.02.2022р..

У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем своїх договірних зобов`язань, станом на 19.07.2022р. відповідач має заборгованість у розмірі 15990,75грн. за договором обслуговування кредитних лімітів №б/н від 22.10.2018р., з яких: 10675,20грн. заборгованість за кредитом, 3199,22грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 1635,91грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань по договору, 480,42грн. заборгованість по комісії за користування кредитом.

В подальшому, 25.12.2021р. позивачем на адресу ФОП Лисака О.О. була надіслана претензія (від 15.12.2021р.) з вимогою погасити заборгованість на суму 166638,57грн., що підтверджується списком згрупованих поштових відправлень, фіскальним чеком та описом вкладення до цінного листа.

Однак, претензія була залишена відповідачем без задоволення.

За вказаних обставин, АТ КБ "Приватбанк" звернувся до Господарського суду Волинської області з позовом до ФОП Лисака Олега Олександровича про стягнення 15990,75грн. заборгованості за договором обслуговування кредитних лімітів №б/н від 22.10.2018р., з яких: 10675,20грн. заборгованість за кредитом, 3199,22грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 1635,91грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань по договору, 480,42грн. заборгованість по комісії за користування кредитом. Також просить стягнути з відповідача 2481,00грн. судового збору.

Обґрунтовуючи позовну заяву, АТ КБ "Приватбанк" посилається на те, що ФОП Лисаком Олегом Олександровичем 22.10.2018р. було підписано заяву про надання кредиту за послугою Кредитний ліміт на поточний рахунок фізичної особи-підприємця "Підприємницький" шляхом встановлення кредитного ліміту на рахунку НОМЕР_1 . Підписанням вказаної заявки клієнт (відповідач) на підставі ст.634 Цивільного кодексу України у повному обсязі приєднується до умов та правил надання послуги "Кредитний ліміт на поточний рахунок фізичної особи-підприємця "Підприємницький", що розміщені на офіційному сайті АТ КБ "Приватбанк" у мережі Інтернет за адресою: https://privatbank.ua/terms, та які разом із заявою на відкриття рахунку та анкетою про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, цією заявкою становлять кредитний договір між банком (позивачем) та клієнтом (відповідачем), примірник якого клієнт (відповідач) отримав шляхом самостійного роздрукування. Однак, в порушення умов кредитного договору відповідач не повернув кредитні кошти, у передбачений договором термін та не сплатив інших платежів, передбачених кредитним договором.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 12.08.2022р. відкрито провадження у справі №903/555/22 та постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, тощо.

08.09.2022р. до Господарського суду Волинської області від відповідача надійшла заява (вх.№01-69/86/22) із запереченнями проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. Також, відповідач не погоджується із доводами позивача, наведеними у позовній заяві, оскільки позивачем нараховані грошові зобов`язання за укладеним договором не вірно. Відсутня формула (спосіб) наведеного розрахунку та не зазначено ставку НБУ по якій мала б нараховуватись пеня та період її нарахування, тощо.

08.09.2022р. до Господарського суду Волинської області відповідачем надіслано на адресу суду клопотання про застосування строків позовної давності (вх.№01-69/87/22), в якому зазначено, що строк позовної давності за договором щодо заборгованості за кредитом, відсотках, комісії та пені сплив. Відповідно до законодавства не можна застосовувати позовну давність на кожний місячний платіж, ігноруючи позовну давність на все кредитне зобов`язання, оскільки це буде порушення логічної побудови системи норм Цивільного кодексу України. Позивач, звернувшись із позовною заявою у серпні 2022 року пропустив трьохрічний строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Також, у вказаному клопотанні відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 12.09.2022р. постановлено перейти до розгляду справи №903/555/22 за правилами загального позовного провадження.

26.09.2022р. до Господарського суду Волинської області від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх.№01-57/5308/22), в якому заперечив проти позову та просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Обґрунтовуючи поданий відзив, відповідач посилається на те, що додані копії документів до позовної заяви не містять зразків підписів та/або відбитків печатки відповідача, відсутні докази укладення з ФОП Лисак О. О. кредитного договору, угоди щодо умов та порядку електронного документообігу з використанням електронного цифрового підпису. Позивач не надав доказів того, які саме Умови та тарифи були розміщені на сайті ПАТ КБ "Приватбанк" на час укладення кредитного договору (приєднання Умов) та яких саме тарифів приєднався та зобов`язався виконувати ФОП Лисак О.О.. Також, позивачем не надано належних та допустимих доказів, що саме відповідачем підписано електронним цифровим підписом заявку на отримання послуг та приєднання до Умов, Тарифів ПАТ КБ "Приватбанк".

Також, для створення відповідних електронних підписів до АЦСК Приват Банку необхідно подати комплект документів, про що зазначено на сайті Приватбанку. А для його використання укласти письмову угоду щодо умов та порядку електронного документообігу з використанням електронного цифрового підпису, при цьому доказом цієї домовленості буде лише оригінал письмового документу, зроблений за допомогою паперу та чорнил.

Умови та правила надання банківських послуг не визнаються відповідачем та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. А тому, якщо банк не довів до відома позичальника всі умови кредитування, а також не підписаний паперовий договір кредитування, то суми нарахованих відсотків і штрафи не підлягають до стягнення. Позичальник зобов`язаний повернути лише ту суму, яку взяв у банку.

Крім того, відповідач зазначає, що 20.11.2021р. позивач визнав заборгованість за договором від 22.10.2018р., відсотки за користування кредитом, пеню та комісію, такими що є безнадійною заборгованістю, а значить такою, що вже повернутою не буде, оскільки строк у 3 роки скінчився, та відповідно списана банком, що свідчить про відсутність заборгованості.

З розрахунку заборгованості незрозумілою залишається природа так званої заборгованості по відсотках за користування кредитом 3199,22грн., нарахованим на прострочену заборгованість комісії та пені в розмірі 480,42грн. та 1635,91грн. відповідно. А тому, відповідач вважає позов безпідставним.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 29.09.2022р. продовжено строк підготовчого провадження до 10.11.2022р..

10.10.2022р. до Господарського суду Волинської області від позивача надійшло заперечення (вх.№01-57/5604/22) та (вх.№01-57/5604/22), в яких заперечив щодо доводів відповідача зазначених у відзиві та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. При цьому зазначив, що розрахунок заборгованості не є первинним документом, тому Банком було надано виписки по рахунку. Виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів на балансі кредитної катки відповідача - баланс станом на дату укладання кредитного договору (надана сума кредиту), всі операції за кредитною карткою (з визначенням дата проведення операції та чітким визначенням проведеної операції, зазначенням суми на балансі рахунку після поведеної з коштами операції). З матеріалів справи не вбачається, а відповідачем не доведено відсутність заборгованості та, відповідно, виконання умов договору належним чином.

Стосовно позовної давності позивач вказує, що він звернувся до суду з позовом 01.08.2022р. до спливу строку позовної давності. Даний кредитний продукт має певні особливості та відмінності від інших кредитних договорів. По даному договору відкрито картковий рахунок, встановлено кредитний ліміт на картку, видано картку, а сума обов`язкового мінімального щомісячного платежу залежить від суми використаного кредитного ліміту. Кредитна картка є поновлювальною кредитною лінією, тобто це кредит, що надається банком клієнту в межах встановленого ліміту заборгованості, який використовується повністю або частинами і поновлюється в міру погашення раніше виданого кредиту. Клієнт, використавши та погасивши заборгованість за кредитною лінією, може знову користуватися нею у межах строку дії картки. Посилається на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду України від 19.03.2014р. у справі №6-14цс14 та від 18.06.2014р. у справі №6-61цс 14.

31.10.2022р. до Господарського суду Волинської області від позивача надійшла відповідь на відзив (вх.№01-57/6035/22), в якій заперечив щодо доводів відповідача, викладених у відзиві та просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Також, позивач вказав, що Цивільний кодекс України ототожнює письмову та електронну форму вчинення правочину (ст.205 ЦК), а підписання та скріплення печаткою електронного документа регламентовані Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг" та Законом України "Про електронний цифровий підпис", який був чинний на момент укладення договору. У визначенні поняття "оригінал електронного документа" в ст.7 Закону України "Про ЕД" електронний цифровий підпис прирівнюється до власноручного. В підтвердження укладення кредитного договору, банком надано копію електронного документа (анкета-заява) та роздрукований звіт про перевірку цього документа.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 03.11.2022р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті 10.11.2022р..

10.11.2022р. до Господарського суду Волинської області від відповідача надійшло клопотання (вх.№01-57/6269/22), в якому зазначив, що вбачає можливим розгляд справи без його присутності.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 10.11.2022р. відкладено розгляд справи на 01.12.2022р..

Як вже зазначалося, рішенням Господарського суду Волинської області від 01.12.2022р. у справі №903/555/22 позов задоволено частково.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч.5 ст.55 Конституції України).

Статтею 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України визначає Україну як правову державу, в якій визнається і діє принцип верховенства права. Одним з основних фундаментальних елементів цього принципу є юридична визначеність (legal certainty). Юридичні норми мають бути чіткими, ясними і недвозначними, оскільки інше не може забезпечити їх однакове застосування.

Водночас, ст.9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

На розширення цього положення Основного Закону в ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом першим статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Устименко проти України" (заява №32053/13).

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20.07.2006р. (заяви №29458/04 та №29465/04) вказав, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст.ст.6, 13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Верховною Радою України Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997р..

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що ця норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони втілені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги ст.13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини" від 12.07.2001р. зазначено, що право на доступ до суду, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права.

Як вказано у рішенні Конституційного Суду України №15-рп/2004 від 02.11.2004р., верховенство права - це панування права в суспільстві. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

У відповідності до ст.7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону. Іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи мають право на судовий захист в Україні нарівні з громадянами і юридичними особами України. Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України. Кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону. Кожен має право на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку в суді будь-якої інстанції.

Таким чином, конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

Водночас, під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Відповідно до приписів частини першої та п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У ч.3 ст.203 ЦК України закріплено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України).

У відповідності до ст.173 Господарського кодексу України та ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ст.144 ГК України, майнові права та майнові обов`язки суб`єктів господарювання виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Відповідно до ст.175 ГК України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно ст.193 ГК України, ст.ст.526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено законом або договором, не випливає із суті зобов`язання. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності до ч.2 ст.639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору, ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст.202 ГК України, ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст.3 Закону України "Про електронний цифровий підпис", електронний цифровий підпис за правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису (печатки). Електронний підпис не може бути визнаний недійсним лише через те, що він має електронну форму або не ґрунтується на посиленому сертифікаті ключа.

Як вбачається з матеріалів справи, 22.10.2018р. ФОП Лисак Олег Олександрович (далі клієнт) підписав заявку про надання кредиту за послугою "Кредитний ліміт на поточний рахунок фізичної особи-підприємця "Підприємницький" шляхом встановлення кредитного ліміту на рахунку 2220 на умовах, які зазначені в заяві (заява). Підписавши заяву, ФОП Лисак О.О. приєднався до "Умов та правил надання банківських послуг", "Кредитний ліміт на поточний рахунок фізичної особи-підприємця "Підприємницький", що розміщені на офіційному сайті АТ КБ "Приватбанк" у мережі Інтернет за адресою http://privatbank.ua/terms, котрі спільно із заявою на відкриття рахунку та анкетою про приєднання до "Умов та правил надання банківських послуг", становлять договір банківського обслуговування від 22.10.2018р.. У відповідності до договору банківського обслуговування відповідачу було встановлено кредитний ліміт, на поточний рахунок № НОМЕР_1 .

Судом встановлено, що з моменту підписання заявки та відповідно укладення кредитної угоди між договірними сторонами за останньою виникли цивільно-правові відносини, які врегульовані, як загальними положеннями про зобов`язання, так і окремими зобов`язаннями щодо кредиту.

Отже, укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є кредитним договором.

За приписами ч.ч.1, 2 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно ч.1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

У відповідності до ч.ч.1, 3 ст.1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Кредит - це позичковий капітал банку у грошовій формі, що передається у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.10561 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.

Як свідчать матеріали, свої зобов`язання за договором банківського обслуговування АТ КБ "Приватбанк" виконало в повному об`ємі, надавши ФОП Лисаку О.О. кредитний ліміт в розмірі 20000,00грн., що підтверджується долученою до матеріалів справи випискою по рахунку клієнта за період з 01.01.2000р. по 19.07.2022р. та довідкою ПАТ КБ "Приватбанк" про розмір встановленого кредитного ліміту вих. №81022VONVS1FP від 17.02.2022р..

Однак, судом встановлено, що взяті на себе у відповідності до умов договору банківського обслуговування від 22.10.2018р. зобов`язання в частині повернення кредитних коштів, сплати відсотків та комісії за їх користування (у порядку та строки, визначені договором) ФОП Лисак О.О. не виконав.

Відповідно до наявних у матеріалах справи наданих позивачем розрахунків та банківських виписок за період 01.01.2000р. - 19.07.2022р. заборгованість ФОП Лисака О.О. склала: 10675,20грн. заборгованість за кредитом, 3199,22грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 1635,91грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань по договору, 480,42грн. заборгованість по комісії за користування кредитом.

Також, як встановлено судом, у заявці на отримання послуг "Кредитний ліміт на поточний рахунок фізичної особи-підприємця "Підприємницький" від 22.10.2018р. містяться погоджені між сторонами істотні умови кредитування, зокрема: мінімальний розмір ліміту 10000,00грн.; максимальний розмір кредиту 75000,00грн.; розмір відсоткової ставки - 30%; розмір щомісячної комісії - 0,5% від суми максимального сальдо кредиту, що існувало на кінець банківського дня, в будь-який з днів за попередній місяць; пільговий період 55 днів; термін користування кредитом - 12 місяців.

Поряд із зазначеним заперечуючи позовні вимоги відповідач покликається на те, що у матеріалах позовної заяви відсутні докази отримання ФОП Лисак О.О. електронного цифрового підпису в акредитованому центрі сертифікації ключів, у тому числі ПАТ "Приватбанк", а розшифровка по долучених сертифікатах є неповною. Також, позивачем не надано доказів, що саме відповідачем підписано електронним цифровим підписом Заявку на отримання послуг та приєднання до Умов, Тарифів ПАТ КБ "Прйватбанк".

Однак, щодо зазначених вище доводів відповідача про те, що ним не підписувався договір, слід зазначити наступне.

Як свідчать матеріали справи та наданий позивачем Об`єкту перевірки: Заявка на отримання послуг "Кредитний ліміт на поточний рахунок фізичної особи-підприємця "Підприємницький" pdf - підписувач: Лисак Олег Олександрович, код за ЄДРПОУ/ДРФО : НОМЕР_2 , посада: керівник, результат перевірки КЕП: підпис вірний, час накладення КЕП: 22.10.2018р. 17:06:38; сертифікат видавець: АЦСК ПАТ КБ "Приватбанк", зазначений реєстраційний номер сертифіката, дата видачі: 21.01.2018р., дата закінчення дії: 21.01.2019р.. Також вказані дані підпису та сертифікату КБ "Приватбанк".

Відповідно до ч.1 ст.205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Підписання та скріплення печаткою електронного документа регламентовані Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг" (Закон України "Про ЕД") та Законом України "Про електронний цифровий підпис" (Закон України "Про ЕЦП"), який був чинний на момент укладення правочинів.

Частиною 1 ст.7 Закону України "Про ЕД" визначено, що оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги".

Закон України "Про ЕЦП" встановлює певні вимоги визнання ЕЦП рівним власноручному підпису: ЕЦП підтверджено з використанням чинного на момент накладення підпису посиленого сертифіката ключа, якому відповідає особистий ключ підписувача, за допомогою надійних засобів цифрового підпису.

Укладення угод в електронній формі з використанням сторонами ЕЦП є повністю правомірним.

Електронний підпис не може бути визнаний недійсним лише через те, що він має електронну форму або не ґрунтується на посиленому сертифікаті ключа (ч.2 ст.3 Закону України "Про ЕЦП").

Відповідно до ч.3 ст.18 закону України "Про електронні довірчі послуги", електронний підпис чи печатка не можуть бути визнані недійсними та позбавлені можливості розглядатися як доказ у судових справах виключно на тій підставі, що вони мають електронний вигляд або не відповідають вимогам до кваліфікованого електронного підпису чи печатки.

У відповідності до ч.5 ст. 23 закону України "Про електронні довірчі послуги", правочин, вчинений в електронній формі, може бути визнаний судом недійсним у разі, коли під час його вчинення використовувався кваліфікований електронний підпис чи печатка, кваліфікований сертифікат якого/якої не містить відомостей, передбачених частиною другою цієї статті, або містить недостовірні відомості.

Положеннями ст.5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" визначено, що електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.

Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа (ст.6 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг").

Копією документа на папері для електронного документа є візуальне подання електронного документа на папері, яке засвідчене в порядку, встановленому законодавством (ст.7 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг").

Відповідно до ст.8 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", юридична сила електронного документа з нанесеними одним або множинними ЕЦП та допустимість такого документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму.

Судом встановлено, що заявка від 22.10.2018р. підписана за допомогою електронного підпису, що підтверджується роздрукованим звітом "Об`єкт перевірки: Заявка на отримання послуг "Кредитний ліміт на поточний рахунок фізичної особи-підприємця "Підприємницький" pdf, який містить дані перевірки електронних підписів обох сторін договору.

Також, наявний у матеріалах справи результат перевірки підпису заявки на отримання послуг "Кредитний ліміт на поточний рахунок фізичної особи-підприємця "Підприємницький" від 22.10.2018р. є належним і допустимим доказом, не може ставитись під сумнів та сторонами зворотнього не спростовано.

Таким чином, слід дійти висновку, що заявка на отримання послуг "Кредитний ліміт на поточний рахунок фізичної особи-підприємця "Підприємницький" підписана обома сторонами, шляхом накладення 22.10.2018р. позивачем та відповідачем електронних підписів.

Крім того, надання відповідачу кредитного ліміту у розмірі 20000,00грн підтверджується довідкою банку та банківськими виписками за період 01.01.2000р. - 19.07.2022р..

Однак, доказів на підтвердження повернення відповідачем кредитних коштів позивачу матеріали справи не містять.

Водночас, як встановлено судом, звертаючись із даним позовом, позивачем на підтвердження своїх доводів в частині стягнення основної заборгованості та штрафних санкції, крім самого розрахунку заборгованості долучено Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, який був розміщений на сайті: https://privatbank.ua/terms, і який разом із заявкою становлять договір від 22.10.2018р..

За приписами ч.1 ст.633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Згідно ст.634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім клієнтам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст.633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

В силу ст.1056-1 ЦК України, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Згідно ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1, 2 ст.551 ЦК України передбачено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

З огляду на викладене слід дійти висновку, що у разі укладення кредитного договору плата за користування кредитними коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договором (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Як вбачається з матеріалів справи, у заявці на отримання послуг сторони погодили розміри ліміту, відсоткову ставку - 30% , розмір щомісячної комісії - 0,5% від суми максимального сальдо кредиту, що існувало на кінець банківського дня, в будь-який з днів за попередній місяць, пільговий період 55 днів; термін користування кредитом - 12 місяців. Відповідальність у вигляді пені та її розмір за порушення зобов`язання у заявці не зазначено.

Однак, слід звернути увагу на те, що матеріали справи не містять належного підтвердження, що саме до поданої позивачем редакції "Умов та Правил надання банківських послуг" приєднався відповідач та погодився на умови, які вони містять. При цьому, роздруківка із сайту позивача не приймається судом у якості належного доказу, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити, і вносила відповідні зміни в Умови.

Також, у матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про погодження сторонами розміру відповідальності у вигляді пені.

З огляду на викладене, наявний у матеріалах справи Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ "Приватбанк", який розміщені на сайті банку, не містить підпису відповідача, а тому його не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 22.10.2018р. шляхом підписання заяви-анкети.

Таким чином, вирішуючи спір в даній справі, слід виходити з того, що умовами кредитного договору є лише умови, прийняті позичальником та зафіксовані у підписаній сторонами заяві-анкеті.

Вказана правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03.07.2019р. у справі №342/180/17, у постанові від 07.10.2020р. у справі №524/31/19.

Отже, враховуючи викладене вище, слід дійти висновку, що у матеріалах справи відсутні докази виникнення у відповідача зобов`язання щодо сплати позивачу заявленої до стягнення пені у розмірі 1635,91грн. за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Також, у відзиві на позов відповідач зауважив, що 20.11.2021р. позивач визнав заборгованість за договором від 22.10.2018р., відсотки за користування кредитом, пеню та комісію, такими що є безнадійною заборгованістю, а значить такою, що вже повернутою не буде, оскільки строк у 3 роки скінчився, та, відповідно, списана банком, що вказує про відсутність заборгованості як такої.

Однак, такі доводи відповідача судом визнано безпідставними, оскільки доказів списання банком такої заборгованості та нарахувань суду не надано. Водночас, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача зазначених коштів, отже, банк не вважає заборгованість відповідача і нарахування безнадійними та списаними.

Крім того, відповідач заперечує суми нарахувань згідно поданих розрахунків позивача.

Слід відмітити, що розрахунок заборгованості за своєю природою не є первинним документом, а є інформаційним документом по факту обробки фактичного операційного руху грошових коштів по рахунках кредитної угоди. Первинним бухгалтерським документом є виписка з банківського рахунку, яка була надана позивачем та підтверджує наявність заборгованості відповідача.

Банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженого наказом Мін`юсту від 12.04.2012р. № 578/5, згідно якого до первинних документів, які фіксують факт виконання господарської операції та служать підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку і в податкових документах, віднесені: касові, банківські документи; повідомлення банків; виписки банків; корінців квитанцій і касових чекових книжок.

Виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів на балансі кредитної катки відповідача баланс станом на дату укладання кредитного договору (надана сума кредиту), всі операції за кредитною карткою (з визначенням дата проведення операції та чітким визначенням проведеної операції, зазначенням суми на балансі рахунку після поведеної з коштами операції).

Як встановлено судом, що із наданої виписки вбачається, що відповідач знімав кредитні кошти, потім частково погашав заборгованість за договором і знову користувався кредитними коштами.

Також, матеріали справи свідчать, що відповідачем не доведено відсутність заборгованості по наданому кредиту.

За вказаних обставин, наявними у матеріалах справи банківськими виписками підтверджується, що ФОП Лисак О.О. користувався кредитними коштами, однак відповідач в порушення прийнятих на себе зобов`язань за вказаним договором та приписів ст.1049 ЦК України, суму кредиту не повернув в повному обсязі, внаслідок чого у нього виникла прострочена заборгованість за наданим кредитом.

Водночас, при розгляді даної справи відповідачем подано клопотання про застосування строків позовної давності (вх.№01-69/87/22), у якому вказав, що строк позовної давності за договором щодо заборгованості за кредитом, відсотках, комісії та пені сплив. Відповідно до законодавства не можна застосовувати позовну давність на кожний місячний платіж, ігноруючи позовну давність на все кредитне зобов`язання. Також, зазначає, що позивач, звернувшись із позовною заявою у серпні 2022 року, пропустив трьохрічний строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

За приписами ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін (ч.1 ст.259 ЦК України).

Як свідчать матеріали справи, по договору відкрито картковий рахунок, встановлено кредитний ліміт на картку, видано картку, а сума обов`язкового мінімального щомісячного платежу залежить від суми використаного кредитного ліміту.

Кредитна картка є поновлювальною кредитною лінією, тобто це кредит, що надається банком клієнту в межах встановленого ліміту заборгованості, який використовується повністю або частинами і поновлюється в міру погашення раніше виданого кредиту. Клієнт, використавши та погасивши заборгованість за кредитною лінією, може знову користуватися нею у межах строку дії картки.

Статтею 261 ЦК України визначено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст.257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст.261 ЦК України).

Як встановлено судом, відповідно до заявки від 22.10.2018р. кінцевий термін користування кредитом - 12 місяців (термін повернення кредиту в повному обсязі). Позивач звернувся до суду з позовом 01.08.2022р., тобто до спливу строку позовної давності.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що при зверненні до суду банком не було пропущено позовну давність.

Також, слід зазначити, що постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020р. №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (зі змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено карантин з 12.03.2020р. до 31.12.2022р. на всій території України.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020р. розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину".

Отже, виходячи із системного аналізу обставин встановлених при розгляді даної справи у їх сукупності та наданих доказів, виходячи із загальних засад, встановлених у ст.3 ЦК України, а саме, справедливості, добросовісності, розумності, колегія суддів погоджується з вірним висновком суду, що вимоги позивача є підставними та підлягають до задоволення в частині стягнення 10675,20грн. заборгованості за кредитом, 3199,22грн. заборгованості по процентам за користування кредитом та 480,42грн. заборгованості по комісії за користування кредитом, а в позові в частині стягнення 1635,91грн. пені слід відмовити.

Судові витрати судом розподілено з урахуванням положень ст.ст.123, 129 ГПК України.

Таким чином, враховуючи вище викладене в сукупності, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що заперечення скаржника та відповідні обґрунтування в апеляційній скарзі щодо обставин справи є безпідставними та такими, що не можуть впливати на розгляд справи по суті.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Слід також зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.

В силу приписів ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Натомість, скаржником не надано достатніх належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст.75, 76 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції, викладеної в апеляційній скарзі.

Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

Відповідно до ст.276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За наведених обставин, рішення Господарського суду Волинської області від 01.12.2022р. у справі №903/555/22 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Лисака Олега Олександровича - без задоволення.

Судові витрати апеляційний суд розподіляє з урахуванням положень ст.ст.123, 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст.129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Лисака Олега Олександровича залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Волинської області від 01.12.2022р. у справі №903/555/22 без змін.

2. Справу №903/555/22 повернути до Господарського суду Волинської області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний текст постанови складений "20" березня 2023 р.

Головуючий суддя Павлюк І.Ю.

Суддя Дужич С.П.

Суддя Савченко Г.І.