УХВАЛА

17 березня 2023 року

м. Київ

cправа № 910/4163/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Селіваненка В.П. (головуючий), Бенедисюка І.М. і Колос І.Б.,

розглянувши матеріали касаційної скарги комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" (далі - КП "Київтеплоенерго")

на рішення господарського суду міста Києва від 29.07.2022 та

постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.01.2023

за позовом КП "Київтеплоенерго"

до комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва"

про стягнення заборгованості у розмірі 40 938,61 грн.,

ВСТАНОВИВ:

28.02.2023 (згідно з поштовими відмітками на конверті) КП "Київтеплоенерго" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 29.07.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.01.2023 у справі №910/4163/22 і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Також скаржник просить поновити строк на касаційне оскарження.

Дослідивши матеріали касаційної скарги, Касаційний господарський суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

За змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" з 01.01.2022 встановлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2 481 грн.

Предметом позову у даній справі є стягнення 40 938,61 грн., а, отже, ціна позову у справі № 910/4163/22 не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому справа є малозначною згідно з наведеними приписами ГПК України.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ГПК України.

У касаційній скарзі заявник зазначає про наявність підстав для відкриття касаційного провадження, передбачених підпунктами "а", "в" частини третьої статті 287 ГПК України:

необхідно сформувати практику щодо питання застосування, під час відносин у сфері теплопостачання, у сукупності та визначення пріоритетності застосування норм права, а саме: не застосовано положення Закону України "Про теплопостачання", Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 №630, статей 204, 256, 257, 267, 514, 516, 517, 518 Цивільного кодексу України. Відсутній висновок Верховного Суду щодо питання пріоритетності вказаних норм права (надання переваги виконання однієї норми іншій) при сукупності їх застосуванні у сфері теплопостачання (підпункт "а" частини третьої статті 287 ГПК України);

справа становить значний суспільний інтерес та виняткове значення для скаржника (підпункт "в" частини третьої статті 287 ГПК України).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що КП "Київтеплоенерго" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" про стягнення заборгованості в розмірі 40 938,61 грн. за договором на постачання теплової енергії від 27.01.2021 № 1532985-01 (далі - Договір).

Вимоги позивача обґрунтовані тим, що відповідач на порушення умов укладеного договору свої зобов`язання щодо своєчасної та повної оплати за передану теплову енергію не виконав, внаслідок чого у нього виникла заборгованість.

Рішенням господарського суду міста Києва від 29.07.2022 у справі №910/4163/22, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 23.01.2023, у задоволенні позову відмовлено повністю.

Приймаючи рішення, суди попередніх інстанцій виходили з такого:

обов`язок із проведення розрахунків за спожиту теплову енергію виникає лише у споживача такої теплової енергії, а не у будь-якої особи;

за наданими позивачем обліковими картками адресою споживання комунальним підприємством "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" зазначено - м. Київ, вул. Пушкінська, 11Б, без визначення конкретного об`єкту нерухомого майна;

у матеріалах справи відсутні належні докази того, що житловий будинок за адресою: м. Київ, вул. Пушкінська, 11Б був переданий на баланс комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" або перебуває у повному господарському віданні останнього;

в облікових картках з жовтня 2018 року по грудень 2021 року з обліковим записом № 1532985-01 не ідентифіковано об`єкт, якому позивачем надавалася послуга з теплопостачання, не вказана його опалювальна площа та його місцезнаходження;

у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження належності комунальному підприємству "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" приміщень за адресою: м. Київ, вул. Пушкінська, 11Б, а також доказів того, що саме відповідач є споживачем теплової енергії за вказаною адресою.

Зважаючи на викладені обставини в їх сукупності, суд апеляційної інстанції погодився з судом першої інстанції про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за Договором є необґрунтованою, недоведеною та такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

Наведені скаржником у касаційній скарзі доводи та зміст оскаржуваних судових рішень у цій справі не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Доводи, які наведені в касаційній скарзі, зводяться до висловлення незгоди з прийнятим судовим рішеннями, викладення власного бачення у питанні застосування правових норм, є проханням про повторний перегляд справи та переоцінку встановлених судами обставин, що виходить за межі повноважень Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

При цьому використання оціночних чинників, зокрема, таких понять, як: "суспільний інтерес", "значення для формування єдиної правозастосовчої практики", "малозначні справи" тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже виходячи з високого статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є "судом фактів".

Подана касаційна скарга фактично зводиться до спроби переконати суд у необхідності переглянути зміст рішень, ухвалених судами попередніх інстанцій, однак Верховний Суд не може ставити під сумнів законність рішення суду тільки через те, що таке рішення скаржник вважає незаконним.

Щодо зазначення у касаційній скарзі того, що справа має для скаржника виняткове значення Суд зазначає, що незгода з рішенням суду апеляційної інстанції не свідчить про її незаконність, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок прийняття цього рішення, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь відповідача є звичайним передбачуваним процесом.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.1996 "Справа "Леваж Престасьон Сервіс проти Франції" (Levages Prestations Services v. France, заява № 21920/93, пункт 48) вказано, що зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, роль якого обмежено перевіркою правильності застосування норм закону, процесуальні процедури у такому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється після його розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

У контексті викладеного необхідно враховувати, що Рекомендацією № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07.02.1995 державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини "с" статті 7 Рекомендації, скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися щодо тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.

З урахуванням наведеного Касаційний господарський суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою КП "Київтеплоенерго" на рішення господарського суду міста Києва від 29.07.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.01.2023 у справі №910/4163/22, оскільки вона подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтею 234, пунктом 2 частини третьої статті 287, статтею 293 ГПК України, Верховний Суд

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" на рішення господарського суду міста Києва від 29.07.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.01.2023 у справі № 910/4163/22.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Суддя В. Селіваненко

Суддя І. Бенедисюк

Суддя І. Колос