ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
УХВАЛА

21 березня 2023 року Справа № 915/178/23

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Ржепецького В.О.,

розглянувши матеріали

позовної заяви: позову Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку Дружби народів 40 (55002, Миколаївська область, Вознесенський район, м. Южноукраїнськ, вул. Дружби народів, 40, )

до відповідача: фізичної особи-підприємця Левчук Галини Олексіївни ( АДРЕСА_1

про зобов`язання демонтувати самовільно встановлені радіатори опалення та відсічні крани з загальнобудинкових стояків опалення,

встановив:

До Господарського суду Миколаївської області звернулося Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку Дружби народів 40 з позовом до фізичної особи-підприємця Левчук Галини Олексіївни, яким позивач просить суд: зобов`язати Левчук Г.О. демонтувати зайві радіатори опалення та відсічні крани, які встановлено самостійно на загальнобудинкові стояки опалення по кутових та кімнатах залу, привести системи теплопостачання до теплової потужності однотипних квартир будинку №40 по вул. Дружби народів в м. Южноукраїнськ Вознесенського району Миколаївської області

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.02.2023 справі присвоєно єдиний унікальний номер 915/178/23 та визначено головуючим у справі суддю Ржепецького В.О.

Ухвалою суду від 20.02.2023 позовну заяву залишено без руху з підстав недотримання позивачем п. 2, 4, 5, 9 ч. 3 ст. 162, п. 1 ч. 1 ст. 164, ч. 1 ст. 172 ГПК України, а саме:

1) у вступній частині позовної заяви позивачем не зазначено повного найменування статусу відповідача та реєстраційного номеру облікової картки платника податків, що не відповідає п. 2 ч. 3 ст. 162 ГПК України;

2) прохальна частина позову не містить вказівки на статус фізичної особи-підприємця відповідача, що не відповідає п. 4 ч. 3 ст. 162 ГПК України;

3) частиною 1 статті 20 ГПК встановлено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.

Позивачем у позовній заяві не зазначено та не додано до позовної заяви відповідних доказів на підтвердження обставин належності даного спору до спорів, які виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності;

4) позовна заява не містить попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, а саме: суми витрат на правничу допомогу, що не відповідає п. 9 ч. 3 ст. 162 ГПК України;

5) до позовної заяви позивачем в порушення вимог п. 1 ч. 1 ст. 164, ч. 1 ст. 172 ГПК України не додано доказів направлення відповідачеві копії позовної заяви з доданими до неї документами листом з описом вкладення.

Разом з тим, позивачем до позовної заяви долучено копію позовної заяви з додатками для відповідача.

Суд зазначає, що нормами Господарського процесуального кодексу України не передбачено обов`язку суду щодо направлення копії позовної заяви відповідачеві. Таким чином, додана до позовної заяви копія позовної заяви з додатками підлягає поверненню позивачеві;

6) в порушення приписів п.2 ч. 1 ст. 164 ГПК України до позовної заяви позивачем не додано доказів сплати судового збору у встановленому розмірі.

Зокрема, зміст позовних вимог, викладених у прохальній частині позовної заяви, свідчить про те, що позивачем фактично заявлено дві немайнові позовні вимоги: 1) зобов`язання Левчук Г.О. демонтувати зайві радіатори опалення та відсічні крани; 2) приведення системи теплопостачання до теплової потужності однотипних квартир будинку АДРЕСА_2 .

Статтею 4 Закону України Про судовий збір встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до пп.2 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України Про судовий збір, за подання позовної заяви немайнового характеру розмір ставки судового збору становить 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно абз. 2 ч. 3 ст. 6 Закону України Про судовий збір у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Відповідно до ст. 7 Закону України Про Державний бюджет на 2023 рік установлено прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2023 року у розмірі 2684,00 грн.

Отже, за подання до господарського суду даної позовної заяви, яка містить дві немайнові позовні вимоги, позивач має сплатити судовий збір в сумі 5368,00 грн.

Разом з тим, доданий до позовної заяви фіскальний чек № від 09.02.2023 свідчить про сплату позивачем судового збору в сумі 2684,00 грн.

З зазначеного витікає, що позивачем не надано суду доказів сплати судового збору у встановленому розмірі, що не відповідає приписам п.2 ч. 1 ст. 164 ГПК України.

Крім того, суд зазначає, що згідно приписів ч. 2 ст. 9 Закону України Про судовий збір суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

За результатами перевірки за допомогою системи Діловодство спеціалізованого суду судом встановлено, що дані про зарахування судового збору в розмірі 2684,00 грн до спеціального фонду Державного бюджету України фіскальний чек № від 09.02.2023 відсутні.

Отже, позивачеві слід надати суду відповідні докази на підтвердження зарахування судового збору в розмірі 2684,00 грн, сплаченого за фіскальним чеком № від 09.02.2023 до спеціального фонду Державного бюджету України;

7) відповідно до ч. 1 ст. 2 ГПК України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Прохальна частина позовної заяви не дозволяє суду вирізнити речі (зайві радіатори опалення та відсічні крани), які на думку позивача перешкоджають в користуванні спільним майном серед інших подібних речей, вірогідно розміщених в тому самому об`єкті нерухомості, що не відповідає принципу ефективності обраного способу захисту, закріпленого в ч. 1 ст. 2 ГПК України;

8) додані до позовної заяви письмові докази не засвідчено належним чином, зокрема не зазначено посаду особи, якою завірено копії поданих доказів.

Відповідно до ч. 2 ст. 91 ГПК України, письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 91 ГПК України, копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Станом на дату подання позову чинним є Національний стандарт ДСТУ 4163:2020 Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів, який набрав чинності з 01.09.2021, відповідно до п. 5.26 якого відмітка про засвідчення копії документа складається з таких елементів: слів Згідно з оригіналом (без лапок), найменування посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її власного імені та прізвища, дати засвідчення копії;

9) відповідно до ч. 2 ст. 96 ГПК України, електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги".

Додані позивачем до позовної заяви електронні докази не відповідають вимогам ст. 96 ГПК України, а саме: подані докази не засвідчені кваліфікованим електронним підписом;

10) позовна заява не містить зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви.

Судом встановлено позивачеві 10-денний строк з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалу суду від 20.02.2023 позивачем отримано 27.02.2023, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, яке долучено до матеріалів справи.

13.03.2023 на адресу суду засобами поштового зв`язку надійшла заява позивача про усунення недоліків позовної заяви, до якої додано уточнену позовну заяву в редакції від 07.03.2023, якою позивач просить суд зобов`язати фізичну особу-підприємця Левчук Г.О. власника приміщення №3, демонтувати в приміщенні №3 будинку №40 по вул. Європейська (вул. Дружби народів) в м. Южноукраїнськ Вознесеснського району Миколаївської області самовільно встановлені радіатори опалення та відсічні крани з загальнобудинкових стояків опалення по кутових кімнатах та кімнатах залу.

Дослідивши матеріали позовної заяви з урахуванням усунутих недоліків, суд дійшов наступних висновків.

Частиною 1 статті 20 ГПК встановлено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.

Критеріями належності справи до господарського судочинства за загальними правилами є одночасно суб`єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), Господарським кодексом України (далі - ГК України), іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Статтею 42 Конституції України визначено, що кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом. Це ж право закріплене й у статті 50 ЦК України, відповідно до якої, право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Частиною другою статті 50 ЦК України визначено, що фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом

Статтею 1 ГК України визначено, що цей Кодекс визначає основні засади господарювання в Україні і регулює господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб`єктами господарювання, а також між цими суб`єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання.

Разом із цим, учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності. Під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями (статті 2, 3 ГК України).

Отже, фізична особа, яка виявила бажання реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур набуває до свого статусу фізичної особи нової ознаки - суб`єкта господарювання.

Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських.

Стосовно підтвердження обставин належності даного спору до спорів, які виникають у зв`язку зі здійснення господарської діяльності позивач зазначає, що спір, який виник між ОСББ Дружби народів 40 та фізичною особою-підприємцем Левчук Г.О., стосується належного утримання й використання спільного майна, тому цей спір найбільш наближеним до спорів, пов`язаних з діяльністю та правлінням юридичної особи, а відтак повинен розглядатися за правилами господарського судочинства. Такою є позиція Миколаївського апеляційного суду, висловленою в постанові від 28.12.2022 у справі №486/1507/21.

Разом з тим, ані до позовної заяви ані до заяві про усунення недоліків позивачем не додано належних доказів на підтвердження обставин використання відповідачем належної їй квартири в багатоквартирному будинку, спір щодо якого є предметом розгляду в цій справі, для здійснення господарської діяльності.

При цьому суд відзначає, що вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, господарський суд самостійно визначає підсудність справи господарським судам, на підставі поданих позивачем доказів, які, зокрема, підтверджують факт виникнення спору у зв`язку із здійсненням господарської діяльності.

Висновки судів інших юрисдикцій у інших справах щодо юрисдикції спорів, які ними розглядалися, не можуть бути підставою для автоматичного відкриття провадження у справі за відсутності доказів, які б підтверджували відповідні обставини.

Зазначені висновки не можуть бути застосовані на підставі положень ч. 4 ст. 75 ГПК України.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 164 ГПК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів). У разі необхідності до позовної заяви додається клопотання про призначення експертизи, витребування доказів тощо.

За змістом частин 1, 2 статті 43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Господарський суд відзначає, що зазначивши в заяві про усунення недоліків ті самі обставини щодо підсудності даного спору, які були предметом розгляду господарським судом станом на момент залишення позовної заяви без руху, позивач не навів жодних обставин, які б перешкоджали йому добросовісно усунути виявлені судом недоліки та надати докази, необхідні для справедливого застосування положень ст. 20 ГПК України, а у разі їх відсутності клопотання про їх витребування.

Крім того, позовна заява не містить попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, а саме: суми витрат на правничу допомогу, що не відповідає п. 9 ч. 3 ст. 162 ГПК України та було визначено в ухвалі про залишення позовної заяви без руху.

Не дотримано позивачем і вимог щодо належного завірення поданих доказів.

Так, напис про засвідчення копій доданих до позовної заяви письмових доказів не містить зазначення посади особи, якою засвідчено копії, що не відповідає приписам п. 5.26. Національного стандарту ДСТУ 4163:2020 Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів, який набрав чинності з 01.09.2021.

Таким чином, позивачем лише частково усунуто недоліки позовної заяви.

Судом враховано, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», право на справедливий суд охоплює не лише стадію розгляду справи по суті, але також дотримання всіх процедур, що передбачені національним законодавством і повинні відбуватися до та після порушення провадження у справі.

Таким чином, якщо нормами процесуального законодавства передбачено вчинення стороною до подання заяви певних дій, такі дії мають бути вчинені.

Доступ до правосуддя у контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентної практики Європейського суду з прав людини не може бути абсолютним і підлягає державному регулюванню й обмеженню. Кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не привести судовий процес у безладний рух. Доступ до правосуддя здійснюється шляхом точного, послідовного і неухильного дотримання процесуального алгоритму, що передбачений Господарським процесуальним кодексом України.

У рішеннях Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України" та від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України" зазначено, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Згідно ч. 2 ст. 14 ГПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, і відповідно до ч. 4 ст. 13 ГПК України, несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням тих чи інших процесуальних дій.

Відповідно до ч.ч. 4, 6-7 ст.174 ГПК України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається особі, що звернулася із позовною заявою. Суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи не пізніше п`яти днів з дня її надходження або з дня закінчення строку на усунення недоліків. Про повернення позовної заяви суд постановляє ухвалу, яку може бути оскаржено. Копія позовної заяви залишається в суді.

Таким чином, у зв`язку з тим, що позивачем у встановлений строк не усунуто всіх недоліків позовної заяви, які зазначено у мотивувальній частині ухвали Господарського суду Миколаївської області від 20.02.2022 про залишення позовної заяви без руху, суд вважає позовну заяву такою, що підлягає поверненню особі, що звернулася із позовною заявою.

Частиною 8 ст.174 ГПК України встановлено, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню з нею до господарського суду в загальному порядку після усунення недоліків.

Керуючись п. 2 ч. 5 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Повернути позовну заяву в редакції від 05.02.2023 з додатками та заяву від 07.03.2023 про усунення недоліків позовної заяви з додатками заявникові.

2. Ухвала набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 235 ГПК України.

3. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається в порядку та у строки, передбачені ст. ст. 256, 257 ГПК України, п.п. 17.5 п. 17 Перехідних положень ГПК України.

Суддя В.О. Ржепецький