ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" лютого 2023 р. Справа№ 914/3918/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Тищенко О.В.

Михальської Ю.Б.

секретар судового засіданні: Бендюг І.В.,

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 22.02.2023,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Жованика Романа Сергійовича

на рішення Господарського суду Чернігівської області

від 15.06.2022 (повний текст підписано 16.06.2022)

у справі № 914/3918/21 ( суддя Моцьор В.В.)

за позовом Фізичної особи - підприємця Сємікіна Олександра Анатолійовича

до Фізичної особи - підприємця Жованика Романа Сергійовича

про стягнення 367 200,00 грн,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2021 року Фізична особа - підприємець Сємікін Олександр Анатолійович звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом до Фізичної особи - підприємця Жованика Романа Сергійовича про стягнення 367200 грн помилково перерахованих коштів за платіжними дорученнями: №137 від 22.10.2021; №216 від 12.10.2021, №130 від 11.10.2021; №208 від 05.10.2021, №207 від 01.10.2021, №206 від 29.09.2021, №125 від 17.09.2021, №194 від 08.09.2021, №185 від 06.09.2021, №183 від 02.09.2021, №181 від 31.08.2021, №159 від 04.08.2021, №150 від 26.07.2021, №148 від 22.07.2021 та №146 від 16.07.2021.

Позов обґрунтовано з посиланням на положення статті 1212 Цивільного кодексу України.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та його мотиви

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 28.12.2021 справу №914/3918/21 за позовом Фізичної особи-підприємця Семікіна Олександра Анатолійовича до Фізичної особи-підприємця Жованика Романа Сергійовича про стягнення 367200,00грн помилково перерахованих коштів направлено за територіальною підсудністю до Господарського суду Чернігівської області в порядку частин 1 та 2 статті 27, частини 3 статті 31 Господарського процесуального кодексу України.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 15.06.2022 у справі №914/3918/21 позовні вимоги задоволено.

За рішенням суду присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно перераховані кошти у сумі 367200,00грн, судовий збір у сумі 5508,00грн та 16500,00грн витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у матеріалах справи відсутні докази укладання між сторонами договору або надання відповідачем послуг на суму 367200,00грн, у зв`язку з чим відповідач зобов`язаний повернути перераховані позивачем грошові кошти у розмірі 367200,00грн, на підставі частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України, які були отримані без достатньої правової підстави.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги, письмових пояснень та узагальнення їх доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Фізична особа - підприємець Жованик Роман Сергійович звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, просить скасувати оскаржуване рішення повністю та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача безпідставно перерахованих коштів у сумі 367200,00 грн, судового збору у сумі 5508,00 грн та 16500,00 грнвідмовити повністю, мотивуючи свої вимоги тим, що висновки, викладені у оскаржуваному рішенні, не відповідають обставинам справи.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що у липні 2021 року між сторонами був укладений усний договір про співпрацю, згідно якого відповідач за попередньою оплатою від позивача заготовляє та перевозить дрова паливні 1 групи твердолистяних порід до вантажоодержувача - КП виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства м. Конотоп та Центральної районної лікарні м. Путивль. За весь час співпраці з липня по жовтень 2021 року ФОП Сємікін О.А. 15 разів перераховував на банківський рахунок ФОП Жованика Р.С. коштів на загальну суму 394560,00 грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжними дорученнями. Кожного разу при перерахуванні коштів відповідач зазначав призначення платежу «оплата за товар згідно договору №1 від 01.07.2021 без ПДВ». Скаржник також зазначив, що договір №1 від 01.07.2021 ним не підписувався.

Апелянт зазначає, що після отримання коштів відповідач на виконання усних домовленостей заготовив та перевіз дрова паливні 1 групи твердолистяних порід до вантажоодержувачів, що підтверджується товарно-транспортними накладними.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та заперечень проти пояснень відповідача

Заперечення проти вимог апеляційної скарги, викладені у відзиві, зводяться до того, що між сторонами не виникло договірних правовідносин, сторони не обмінювались електронними листами, не погоджувались на умови співпраці та/або товар, його вартість, кількість, строки оплати, рахунки на оплату відповідачем не виставлялись. Доказів на підтвердження отримання товару саме ФОП Сємікіним О.А. суду не надано. Відтак, позивач вважає, що відповідач утримує грошові кошти у розмірі 367200,00 грн перерахованих йому позивачем безпідставно і має їх повернути на підставі статті 1212 ЦК України. За вказаних обставин, позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення - без змін.

Явка представників у судове засідання

Представники сторін в судове засідання 22.02.2023 не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

21.02.2023 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, мотивоване тим, що відомостей щодо розгляду клопотання позивача про проведення судового засідання, призначеного на 22.02.2023, станом на 21.02.2023 не надійшло, позивач просив у разі неможливості розгляду справи в режимі відеоконференції відкласти розгляд справи.

Відповідно до частини 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно частини 1 статті 216 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 202 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 202 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема, у разі першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Згідно пункту 2 частини 2 статті 42 Господарського процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи.

При цьому, застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Колегія суддів зазначає, що ухвалою суду від 21.02.2023 відмовлено представнику Фізичної особи - підприємця Жованика Романа Сергійовича адвоката Перевощикової Тетяни Миколаївни у задоволенні заяви про участь в судовому засіданні 22.02.2023 о 14:20 год. у справі № 914/3918/21 в режимі відеоконференції, оскільки технічно в Північному апеляційному господарському суді забезпечено системою відеоконференцзв`язку зал № 13 (зал ВКЗ), в якому на 22.02.2023 з 14:10 год. до 15:00 вже призначено проведення відеоконференції в іншій судовій справі.

Відповідач у клопотанні про відкладення розгляду справи не наголошує на обставинах, які, з огляду на доказове наповнення матеріалів справи, та викладення позивачем своєї правової позиції у відзиві на апеляційну скаргу, перешкоджали б суду здійснити розгляд апеляційної скарги без участі його представника.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач скористався наданим йому статтею 263 Господарського процесуального кодексу України правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, у якому виклав свої заперечення щодо змісту і вимог апеляційної скарги відповідача. Отже, позивач виклав свою правову позицію по суті поданої відповідачем апеляційної скарги.

При цьому, колегія суддів наголошує, що у матеріалах справи наявні всі необхідні докази для розгляду апеляційної скарги по суті.

За вищенаведених обставин справи, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання Фізичної особи - підприємця Жованика Романа Сергійовича про відкладення розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, колегія приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності представників сторін, оскільки вони не скористалися своїми правами, передбаченими статтею 42 Господарського процесуального кодексу України. Колегією суддів також враховано, що явка представників учасників справи в судове засідання обов`язковою не визнавалась.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як підтверджено матеріалами справи, платіжними дорученнями: №130 від 11.10.2021 на суму 13000,00грн; №137 від 22.10.2021 на суму 27360,00грн; №216 від 12.10.2021 на суму 14360,00грн, №208 від 05.10.2021 на суму 27360,00грн, №207 від 01.10.2021 на суму 27360,00грн, №206 від 29.09.2021 на суму 273060,00грн, №125 від 17.09.2021 на суму 27360,00грн, №194 від 08.09.2021 на суму 27360,00грн, №185 від 06.09.2021 на сум 27360,00грн, №183 від 02.09.2021 на суму 27360,00грн, №181 від 31.08.2021 на суму 27360,00грн, №159 від 04.08.2021 на суму 23400,00грн, №150 від 26.07.2021 на суму 23400,00грн, №148 від 22.07.2021 на суму 23400,00грн та №146 від 16.07.2021 на суму 23400,00грн позивач сплатив на розрахунковий рахунок ФОП Жованика Р.С. грошові кошти у сумі 367200,00 грн.

В якості призначення платежу у платіжних дорученнях зазначено: "згідно договору №1 від 01.07.2021, без ПДВ".

Звертаючись з даним повозом до суду, позивач зазначає, що домовленості та господарські відносини, врегульовані договором №1 від 01.07.2021, між сторонами відсутні, кошти у сумі 367200,00грн перераховані ФОП Жованику Р.С. помилково.

Так, 17.11.2021 позивач направив на адресу відповідача вимогу №1 від 16.11.2021 щодо повернення грошових коштів у сумі 367200,00грн як безпідставно отриманих, протягом 3-х днів з дня отримання вимоги.

Натомість, відповідач на звернення позивача не відреагував, грошові кошти не повернув, що і стало підставою для звернення позивача з позовом до суду з вимогою повернення безпідставно отриманих грошових коштів у сумі 367200,00грн.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Імперативними приписами статті 269 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи та надані заперечення, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Предметом даного господарського спору є матеріально-правова вимога позивача про стягнення з відповідача безпідставно отриманих коштів у сумі 367200,00 грн на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (частини 1, 2 статті Цивільного кодексу України ).

Частиною 1 статті 207 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини 1 статті 638 Цивільного кодексу України договір вважається укладеним, якщо його сторони у відповідній формі дійшли згоди у відношенні всіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (частина 1 статті 639 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Відповідно до статті 642 Цивільного кодексу України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Особа, яка прийняла пропозицію, може відкликати свою відповідь про її прийняття, повідомивши про це особу, яка зробила пропозицію укласти договір, до моменту або в момент одержання нею відповіді про прийняття пропозиції.

Відповідно до частини 7 статті 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до статті 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до статті 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

З аналізу зазначених норм убачається, що за загальним правилом договір є укладеним у випадку повного і безумовного прийняття (акцепту) однією стороною пропозиції іншої сторони про укладення договору (оферти). При цьому укладання господарських договорів допускається у спрощений спосіб шляхом обміну листами, прийняття до виконання замовлень тощо. Зокрема, прийняттям пропозиції відповідно до частини 2 статті 642 Цивільного кодексу України є вчинення особою, яка одержала оферту, відповідних конклюдентних дій (надання послуг, сплата коштів тощо). Зазначена правова норма не містить вичерпного переліку можливих конклюдентних дій.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, зокрема від 17.12.2018 у справі № 912/1883/17, від 19.12.2019 у справі № 904/5542/18.

В обґрунтування існування між сторонами укладення договору поставки у спрощений спосіб відповідачем до апеляційної скарги додано копії товарно-транспортних накладних серії ПЗО №492151 від 16.07.2021 на суму 23400,00 грн (відомості про вантаж: дрова паливні 1 група твердолистяних порід), №492152 від 22.07.2021 на суму 23400,00 грн (відомості про вантаж: дрова паливні 1 група твердолистяних порід), №492155 від 26.07.2021 на суму 23400,00 грн (відомості про вантаж: дрова паливні 1 група), №492154 від 04.08.2021 на суму 23400,00 грн (відомості про вантаж: дрова паливні 1 група).

Згідно зазначених ТТН замовник - ФОП Сємінікін О.А., вантажовідправник ФОП Жованик Р.С., вантажоодержувач -КП виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства м. Конотоп.

Додані до апеляційної скарги ТТН прийняті судом апеляційної інстанції до розгляду, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 3 статті 269 Господарського процесуального кодексу України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

В обґрунтування неможливості подання доказів, долучених до апеляційної скарги, до суду першої інстанції відповідач посилається на те, що у зв`язку із активними бойовими діями на території України Новгород-Сіверського району Чернігівської області в селі Понорниця він фактично не проживав з 02.03.2022 по 28.07.2022, на підтвердження чого надав довідку Понорницької селищної ради Новгород-Сіверського району Чернігівської області №895 від 16.08.2022.

Так, 24.02.2022 в зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" № 64/2022 від 24.02.2022 року, затвердженого Законом України від 24.02.2022 року № 2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб.

Указами Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" № 133/2022 від 14.03.2022, № 259/2022 від 18.04.2022 та № 341/2022 від 17.05.2022, 573/2022 від 12.08.2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні.

Як відомо з відкритих джерел на території Новгород-Сіверського району Чернігівської області з перших днів повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України велись активні бойові дії.

А згідно довідки Понорницької селищної ради Новгород-Сіверського району Чернігівської області №895 від 16.08.2022 відповідач у період з 02.03.2022 по 28.07.2022 не проживав в селищі Понорниця.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи відповідача стосовно неможливості подання доказів на підтвердження своєї правової позиції до суду першої інстанції, тому залучає до матеріалів справи ТТН №492151 від 16.07.2021, №492152 від 22.07.2021, №492155 від 26.07.2021 та №492154 від 04.08.2021 та відомості про товар і приймає їх до розгляду.

Таким чином, відповідачем доведено здійснення 16.07.2021, 22.07.2021, 26.07.2021 та 04.08.2021 поставки товару на замовлення позивача на загальну суму 93600,00 грн.

При цьому, оплату здійснену позивачем платіжними дорученнями №146 від 16.07.2021 на суму 23400,00грн, №148 від 22.07.2021 на суму 23400,00грн, №150 від 26.07.2021 на суму 23400,00грн та №159 від 04.08.2021 на суму 23400,00грн, колегія суддів розглядає як оплату саме за поставлений відповідачем товар за ТТН №492151 від 16.07.2021, №492152 від 22.07.2021, №492155 від 26.07.2021 та №492154 від 04.08.2021, оскільки дата оплати та суми співпадають з датами поставки та вартістю поставленого товару.

Щодо зазначення у платіжних дорученнях призначення платежу «згідно договору №1 від 01.07.2021, без ПДВ», колегія суддів зазначає таке.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, письмового договору №1 від 01.07.2021 між сторонами укладено не було, водночас здійснення позивачем оплати у дати та у розмірі, що співпадають із датами і вартістю поставок відповідачем на замовлення позивача товару, свідчать про те, що між сторонами виникли відповідні правовідносини. Таким чином, відсутність письмового договору не спростовують укладення договору поставки у спрощений спосіб.

Отже, матеріали справи та надані сторонами докази підтверджують обставини того, що між сторонами у спрощений спосіб укладено договір поставки.

Так відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 статті 662 Цивільного кодексу України передбачено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу (ч.1 ст.691 Цивільного кодексу України).

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами гл.83 ЦК України.

Стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна та які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання щодо безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених у ст. 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань щодо набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом ст. 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.11, ч.1, 2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, які передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених у ст. 11 цього кодексу.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення та його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Системний аналіз положень ч.1, п.1 ч.2 ст.11, ч.1 ст.177, ч.1 ст.202, чч.1, 2 ст.205, ч.1 ст. 207, ч.1 ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою для набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося у не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені в ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України.

Загальна умова частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення в зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 Цивільного кодексу України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Таким чином, оскільки судом апеляційної інстанції встановлено обставини укладення між сторонами договору поставки у спрощений спосіб та здійснення відповідачем поставки товару на замовлення позивача на суму 93600,00 грн за ТТН №492151 від 16.07.2021, №492152 від 22.07.2021, №492155 від 26.07.2021 та №492154 від 04.08.2021, перераховані позивачем за платіжними дорученнями №146 від 16.07.2021, №148 від 22.07.2021, №150 від 26.07.2021 та №159 від 04.08.2021 грошові кошти у сумі 93600,00 грн не можуть бути безпідставно отриманими відповідачем.

За вказаних обставин, у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача 93600,00 грн, перерахованих за платіжними дорученнями №146 від 16.07.2021, №148 від 22.07.2021, №150 від 26.07.2021 та №159 від 04.08.2021 необхідно відмовити, оскільки підстави для застосування положень статті 1212 Цивільного кодексу України у даному випадку відсутні.

Водночас, що стосується сплачених позивачем коштів за платіжними дорученнями: №130 від 11.10.2021 на суму 13000,00грн; №137 від 22.10.2021 на суму 27360,00грн; №216 від 12.10.2021 на суму 14360,00грн, №208 від 05.10.2021 на суму 27360,00грн, №207 від 01.10.2021 на суму 27360,00грн, №206 від 29.09.2021 на суму 273060,00грн, №125 від 17.09.2021 на суму 27360,00грн, №194 від 08.09.2021 на суму 27360,00грн, №185 від 06.09.2021 на сум 27360,00грн, №183 від 02.09.2021 на суму 27360,00грн, №181 від 31.08.2021 на суму 27360,00грн, на загальну суму 273600,00 грн, відповідачем не надано доказів поставки товару на зазначену суму, у зв`язку з чим відсутні підстави для отримання відповідачем зазначеної суми, а тому вимоги позивача у цій частині підлягають задоволенню.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

З огляду на викладене вище, колегія суддів дійшла до висновку щодо часткового задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 273600,00 грн безпідставно отриманих коштів.

Оскаржуваним рішенням стягнуто з відповідача на користь позивача 16500,00 грн витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

За приписами частин 3-5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Порядок розподілу судових витрат визначено статтею 129 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно із частинами 4, 8, 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Разом з тим, склад та розмір витрат, пов`язаних з розглядом справи, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Витрати, заявлені до відшкодування, мають бути документально підтвердженими та доведеними. Відсутність документального підтвердження витрат, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач у позовній заяві вказує, що судові витрати по справі складатимуться із судового збору та орієнтовних витрат на правову допомогу в розмірі 16500,00 грн.

У прохальній частині позову Товариство з обмеженою відповідальністю "Імідж Строй Контракт" також просило стягнути з відповідача судові витрати.

В якості доказів витрат на професійну правничу допомогу позивач надав суду копії: договору №10/12 від 10.12.2021 про надання правової допомоги, акту приймання-передачі наданих послуг від 13.12.2021; ордеру серії АЕ №1109798, свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ДП №2639 від 14.07.2014.

Акт приймання-передачі наданих послуг від 13.12.2021 укладено відповідно до договору про надання правової допомоги, акту приймання-передачі наданих послуг від 13.12.2021 за період з 10.12.2021 по 13.12.2021 (включно) у зв`язку із підготовкою позовної заяви клієнта до ФОП Жованика Р.С. про стягнення коштів у розмірі 367200,00 грн.

Так, згідно пункту 1 акту від 13.12.2021 виконавець на виконання умов догвору налдав правові послуги та витратив таку кількість годин, а клієнт прийняв їх у повному обсязі:

1. Аналіз наданих клієнтом документів по перерахуванню коштів ФОП Жованику Р.С. - 2 год.;

2. Формування правової позиції способів захисту прав та інтересів клієнта по стягненню суми у розмірі 367200,00 грн - 1 год.;

3. Надання усної консультації клієнту з привлду роз`яснення положень чинного законодавства України, узгодження подальших дій для достягення бажаного результату клієнта - 1 год.;

4. Підготовка позовної заяви клієнта до ФОП Жованика Р.С. про стягнення коштів - 5 год.;

5. Роздруківка документів, ксерокопіювання додатків, завіряння копій - 2 год.

Згідно пункту 2 акту вартість за годину роботи визначається з розрахунку 1500,00 грн за 1 (одну) годину.

Вартість наданих послуг виконавця за період з 10.12.2021 по 13.12.2021 (включно) складає 16500,00 грн без ПДВ.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 вказаного Закону)

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Як зазначалось вище, вартість послуг наданих адвокатом Перевощиковою Т.М. позивачу складає 16500,00 грн.

Крім того, за висновками Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду, викладеними у постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19, за змістом пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 126 цього Кодексу).

За статтею 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Крім того, за змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5, 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Окрім того, при визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Проте, дослідивши надані позивачем докази, з огляду на рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду позивачем документів, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем витрати на правничу допомогу не є співмірними та обґрунтованими. Крім того, з матеріалів позовної заяви вбачається, що копії завірені особисто позивачем - Семікіним О.А. Також, на думку колегії суддів роздруківка документів, ксерокопіювання додатків, завіряння копій у кількості 40 аркушів не може складати 2 години.

За висновками колегії суддів, обґрунтованим є стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу є сума 10000,00 грн.

Відповідно до частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов задоволено частково, розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу, який підлягає відшкодуванню відповідачем, становить 7450,00 грн.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення

Пунктами 1, 4 частини першої статті 277 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є не з`ясування обставин, що мають значення для справи, та неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розцінюватись як вимога детально відповідати на кожний аргумент апеляційної скарги (рішення ЄСПЛ у справі Трофимчук проти України, № 4241/03, від 28.10.2010 р.).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду Чернігівської області від 15.06.2022 у справі №914/3918/21 прийнято за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, з порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, внаслідок чого підлягає частковому скасуванню, з прийняттям нового рішення. Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених вимог.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 2 частини 1 статті 275, статтями 277, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Жованика Романа Сергійовича на рішення Господарського суду Чернігівської області від 15.06.2022 у справі №914/3918/21 задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Чернігівської області від 15.06.2022 у справі №914/3918/21 скасувати частково.

Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця Жованика Романа Сергійовича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи - підприємця Сємікіна Олександра Анатолійовича ( АДРЕСА_2 , адреса для листування: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) безпідставно перераховані кошти у сумі 273600,00 грн, судовий збір у сумі 4 131,00 грн та 7450,00грн витрат на професійну правничу допомогу. Видати наказ.

У задоволенні решти позову відмовити.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця Сємікіна Олександра Анатолійовича ( АДРЕСА_2 , адреса для листування: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Фізичної особи - підприємця Жованика Романа Сергійовича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 2065,50 грн судового збору за подання апеляційної скарги. Видати наказ.

Видачу наказу доручити Господарському суду Чернігівської області.

Матеріали справи №914/3918/21 повернути до Господарського суду Чернігівської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено: 16.03.2023.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді О.В. Тищенко

Ю.Б. Михальська