ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" лютого 2023 р.

м. Київ

Справа № 911/2142/22

Суддя Черногуз А.Ф., за участю секретаря Смоляк М.Д., розглянувши в порядку загального позовного провадження

позов Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (01001, місто Київ, площа Івана Франка, будинок 5, )

до Управління житлово-комунального господарства «Біличі» (08298, Київська обл., місто Ірпінь, селище міського типу Коцюбинське, вулиця Меблева, будинок 11-А, )

про стягнення заборгованості,

за участю представників:

позивача: Качкурова Світлана Володимирівна;

відповідача: не з`явились,

ВСТАНОВИВ:

Процесуальний перебіг розгляду справи

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до Управління житлово-комунального господарства «Біличі» про стягнення заборгованості.

Позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за спожиту теплову енергію у гарячій воді у розмірі 2889716,66 грн за період з червня 2021 року по серпень 2022 року, а також 415666,64 грн пені, 454998,65 грн інфляційної складової боргу та 48 207,76 грн трьох відсотків річних.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 28.10.2022 суд відкрив розгляд справи та призначив проведення підготовчого судового засідання на 21.11.2022. Встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву протягом 15 днів з моменту вручення ухвали суду про відкриття провадження.

У судовому засіданні 21.11.2022 суд, з огляду на відсутність представника відповідача викликав останнього в наступне судове засідання, яке у зв`язку з відкладенням розгляду справи вирішено провести 19.12.2022 о 15:15.

У судовому засіданні 19.12.2022 була присутня представник позивача.

Судом здійснювалось направлення кореспонденції сторонам спору, проте, на момент судового засідання 19.12.2022 до суду не повернулись повідомлення про вручення відповідних документів відповідачу. Задля забезпечення відповідачу доступу до судочинства, суд повторно відклав розгляд справи вже на 17.01.2023 на 15:00.

У судовому засіданні 17.01.2023 брала участь представник позивача. Суд констатував сплив строку для подання відзиву на позов, що підтверджується рекомендованим повідомленням № 973 про вручення двох ухвал суду 08.12.2022. Суд також взяв до уваги відсутність у матеріалах справи заяв про продовження строку на подання відзиву чи інших клопотань, які б свідчили про намір відповідача реалізувати своє право на захист у суді.

Таким чином суд закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті на 21.02.2023. Відповідна ухвала була направлена відповідачу 25.01.2023 та вручена 02.02.2023, що підтверджено наявним у матеріалах справи рекомендованим повідомленням № 997.

Суд прийняв рішення у справі 21.02.2023.

Вимоги позивача, обставини спірних правовідносин

Звертаючись з позовом до суду, позивач повідомляв суд про те, що між ним та відповідачем було укладено тимчасовий договір № 1420313 на постачання теплової енергії у гарячій воді. Копію вказаного договору долучено до матеріалів позовної заяви.

Вбачається, що позивач, як постачальник, та відповідач, як споживач, уклали цей договір постачання теплової енергії, за яким постачальник зобов`язується виробити та поставити теплову енергію споживачу для потреб опалення, вентиляції та гарячого водопостачання, а споживач зобов`язується отримати її та оплатити.

При виконанні умов цього договору, а також вирішенні всіх питань, що ним не обумовлені, сторони зобов`язуються керуватися тарифами, затвердженими у встановленому порядку, положенням про Держенергонагляд, правилами користування тепловою енергією, Правилами технічної експлуатації теплових установок і мереж, нормативними актами з питань користування та розрахунків за енергоносії, чинним законодавством України, зазначено в пункті 2.1 договору постачання теплової енергії.

В силу пункту 2.2 договору постачання теплової енергії на постачальника покладено обов`язок безперебійно постачати теплову енергію та щомісячно оформляти для споживача наступні документи:

- величину фактично спожитої теплової енергії за розрахунковий період;

- рахунок-фактуру,

- сальдо розрахунків на його початок;

- акт звіряння розрахунків;

- акт приймання-передавання товарної продукції.

На відповідача ж покладався визначений підпунктом 2.3.5 обов`язок, зокрема, забезпечення своєчасного щомісячного надходження коштів на рахунок постачальника.

В додаток до договору між сторонами підписано наступні додатки: обсяги постачання теплової енергії,тарифи та порядок розрахунків, акт розмежування меж балансової належності тепломереж та експлуатаційної відповідальності сторін, умови припинення подачі теплової енергії, довідку даних по будинках, довідку про теплові навантаження об`єктів теплопостачання відповідача.

Позивач повідомляв суд, що будинки за адресами об`єктів теплопостачання відповідача вказаними у додатках до договору обліковуються загальними приладами обліку. Проте, у разі ненадання відповідачем показників приладів обліку у встановлені договором терміни, кількість спожитої ним теплової енергії в розрахунковому періоді визначається відповідно до п. 8 додатку №2 до договору.

Відповідно до п. 5 додатку №2 до договору відповідач, що має будинкові прилади обліку (незалежно від балансової належності приладів обліку теплової енергії), щомісячно надає позивачу звіт по фактичному споживанню теплової енергії в ЦОК за адресою: просп. Повітрофлотський, 58 не пізніше 30 (31) числа звітного місяця.

Позивач наголосив, що умови п. 5 додатку №2 до договору відповідачем не виконувались, відповідач не надавав позивачу відомості обліку теплової енергії. Тож 15.11.2021 позивачем складено акт №2065 про порушення споживачем правил користування тепловою енергією та/або умов договору. Відповідно до зазначеного акту встановлено: відповідачем виконано самовільне підключення системи без наряду-допуску до включення, що є порушенням п.3.2 договору та пункту 44 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою КМУ від 03.10.2007 №1198. Отже, кількість спожитої теплової енергії за спірний період визначалась позивачем за навантаженням відповідно до умов договору.

Позивачем 19.07.2022 отримано листа №119 від відповідача, в якому повідомлено про скрутне фінансове становище, надано відомості споживання теплової енергії за період з листопада 2021 року по березень 2022 року з проханням здійснити коригування нарахованої оплати за спожиту теплову енергію.

На підставі цього листа постачальником теплової енергії у серпні 2022 року здійснено коригування обсягів теплової енергії за період з жовтня 2021 по квітень 2022. Відповний розрахунок коригування долучено до позовної заяви.

Згідно п. 2.3.1 договору постачання теплової енергії відповідач зобов`язується своєчасно сплачувати вартість спожитої теплової енергії в терміни та за тарифами, зазначеними у додатку №2 (тарифи та порядок розрахунків).

Відповідно до п. 1 додатку №2 до договору розрахунки з відповідачем за відпущену теплову енергію проводяться згідно з тарифами, затвердженими виконавчим органом Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація).

Позивач вказує, що згідно зі статтею 20 Закону України «Про теплопостачання» тарифи на теплову енергію, реалізація якої здійснюється суб`єктами господарювання, що займають монопольне становище на ринку, є регульованими. Тарифи на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії затверджуються органами місцевого самоврядування, крім теплової енергії, що виробляється суб`єктами господарювання, що здійснюють комбіноване виробництво теплової i електричної енергії та/або використовують нетрадиційні та поновлювані джерела енергії, на підставі розрахунків, виконаних теплогенеруючими, теплотранспортуючими теплопостачальними організаціями за методиками, розробленими центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання.

Тож позивач зазначає, що відповідач за період з червня 2021 року по серпень 2022 року своєчасно не вносив плату за спожиту теплову енергію, у зв`язку з чим за ним утворилась заборгованість.

Висновки господарського суду

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Однією з підстав виникнення господарського зобов`язання згідно ст. 174 Господарського кодексу України, є господарський договір.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно до ч.1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Нормами ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом встановлено, що позивач належним чином виконував умови договору постачання теплової енергії та в період з червня 2021 року по березень 2022 року на виконання пункту 2.2 договору поставляв відповідачу теплову енергію та оформляв довідки про нарахування за теплову енергію, акти приймання-передавання теплової енергії. Матеріали справи свідчать про відсутність факту виконання відповідачем своїх обов`язків за договором щодо відшкодування вартості поставлених об`ємів теплової енергії, внаслідок чого утворилась заборгованість. Судом взято до увагу обставину здійснення позивачем коригувань розрахунків поставлених об`ємів теплової енергії за зверненням відповідача. Надані позивачем розрахунки основного боргу перевірені судом та визнані арифметично правильними.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач за час перебування позовної заяви на розгляді господарського суду здійснював часткове погашення основної заборгованості, в результаті чого станом на момент прийняття судом рішення 21.02.2023 відповідно до довідки структурного підрозділу позивача "Енергозбут", борг уже був менший за заявлений у позові. За відсутності додаткових документів, які б свідчили про проведення інших часткових оплат відповідачем за договором, суд приймає доводи позивача, що підтверджені наявними у справі документами, як такі, що відтворюють всі наявні правовідносини щодо фактичних об`ємів постачання теплової енергії, нарахування заборгованості, погашення заборгованості та залишкової суми боргу відповідача перед позивачем.

Таким чином, суд вважає за можливе частково задовольнити вимогу позивача про стягнення основного боргу за договором № 1420313 на постачання теплової енергії у гарячій воді в розмірі 2522703,83 грн.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Судом проведено перевірку розрахунку позивача щодо трьох відсотків річних та інфляційних нарахувань за період з 01.06.2021 по 01.09.2022 та встановлено, що він є арифметично правильним, а тому заявлені вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з ст. 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У відповідності до частини 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Пунктом 3.3. договору обумовлено, що споживач сплачує постачальнику пеню в розмірі 0,5% від суми боргу на початок кожного розрахункового періоду (місяця) за кожний день до моменту його повного погашення, але не більше суми, обумовленої чинним законодавством України.

Відповідно до статті 3 3акону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Зважаючи на відсилку до статті 1 цього Закону, слід відмітити, що нею закріплено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Тож, перевіривши розмір пені, який може бути нарахований відповідно до пункту 3.3 договору суд встановив, що він є меншим, ніж заявлено позивачем. Таким чином, суд задовольняє вимогу про стягнення пені частково, на суму що становить 332514,10 грн.

Пунктом 12 частини 3 статті 2 ГПК України закріплено, що основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

В силу частини 4 статті 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки, позов задоволено частково враховуючи здійснення відповідачем проплат за час перебування справи на розгляді, а також через похибку у нарахуваннях пені судові витрати покладаються в цьому випадку пропорційно на обидві сторони.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", "Серявін та інші проти України" обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Відтак, сторони, звертаючись до суду повинні враховувати те, що визначення та наповнення доказової бази переданого на розгляд суду спору покладаються саме на сторони, а не на суд. Суд вирішує спір на підставі поданих та витребуваних в порядку статті 81 ГПК України сторонами доказів.

Керуючись ст.ст. 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Управління житлово-комунального господарства «Біличі» (08298, Київська обл., місто Ірпінь, селище міського типу Коцюбинське, вулиця Меблева, будинок 11-А, ) на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (01001, місто Київ, площа Івана Франка, будинок 5, код ЄДРПОУ 40538,83 грн основного боргу, 332514,10 грн пені, 454998,65 грн інфляційну складову боргу, 48207,76 грн трьох відсотків річних та 55881,55 грн судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України.

Рішення підлягає оскарженню в порядку та строки, визначені статтями 254-256 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 20.03.2023.

Суддя А.Ф. Черногуз