ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.03.2023 м. Івано-ФранківськСправа № 909/126/22

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Шкіндер П. А., секретар судового засідання Попович Л. І., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛЮКС ТРАНС", вул. Б.Хмельницького, 109 Б, м. Калуш, Калуський район, Івано-Франківська область,77300

до відповідача: фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

про відшкодування шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в сумі 273 725 грн 48 коп.

за участю:

від позивача: ОСОБА_2 - ордер

від відповідача: не з"явився

в с т а н о в и в

Товариство з обмеженою відповідальністю "ЛЮКС ТРАНС" звернулось до Господарського суду Івано-Франківської області із позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 і просить суд стягнути збитки у розмірі 273725,48 грн., судовий збір та витрати на правничу допомогу.

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 21.02.2022 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання на 22.03.2022.

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 16 серпня 2022 року суд постановив розгляд справи № 909/126/22 здійснювати за правилами загального позовного провадження; замінити засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням; відмовити в задоволенні клопотання про призначення судової інженерно-транспортної експертизи від 18.07.2022 вх.№9431/22; провадження у справі №909/126/22 ухвалено зупинити до набрання законної сили судовим рішенням у кримінальній справі №352/1240/21, зобов"язано представників сторін повідомити суд про наслідки розгляду кримінальної справи № 352/1240/21 Тисменицьким районним судом.

Постановою Західного апеляційного від 09.12.2022 апеляційну скаргу ТОВ «Люкс Транс», б/н від 01.09.2022 задоволено частково, ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 16.08.2022 у справі №909/126/22 скасовано, в частині зупинення провадження у справі №909/126/22, до набрання законної сили судовим рішенням у кримінальній справі №352/1240/21 та передано справу №909/126/22 для розгляду по суті до Господарського суду Івано-Франківської області.

Ухвалою суду від 03.01.2023 розгляд справи призначено по суті.

27.02.2023 позивач надав суду клопотання про долучення до матеріалів справи звіту про оцінку ( вх. 31245/23 від 27.02.2023)

13.03.2023 позивач подав до Господарського суду Івано-Франківської області заяву про збільшення позовних вимог. ( вх. 3052/23 від 13.03.2023)

Відповідно до ч. 3 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Постановою Західного апеляційного від 09.12.2022 апеляційну скаргу ТОВ «Люкс Транс», б/н від 01.09.2022 задоволено частково, ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 16.08.2022 у справі № 909/126/22 скасовано, в частині зупинення провадження у справі №909/126/22, до набрання законної сили судовим рішенням у кримінальній справі №352/1240/21 та передано справу №909/126/22 для розгляду по суті до Господарського суду Івано-Франківської області.

Ухвалою суду від 03.01.2023 розгляд справи призначено по суті. Згідно ч. 2 ст. 118 ГПК України заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Таким чином заява про збільшення позовних вимог залишається судом без розгляду.

Відзиву на позов, відповіді на відзив та заперечень у встановлений строк до суду не надходило.

Згідно з ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 4 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.

Оскільки відповідач не подав відзив у встановлений судом строк, справа вирішується за наявними у ній матеріалами.

У судовому засіданні 14.03.2023 у нарадчій кімнаті ухвалено судове рішення в порядку статті 240 Господарського процесуального кодексу України з оформленням вступної та резолютивної частини.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив наступне.

08.02.2021, приблизнo о 23 год 23 хв, водій ОСОБА_3 , керуючи вантажним автомобілем (фургоном сміттєвозом) марки "Mercedes-Benz Sprinter 2528", реєстраційний номер НОМЕР_1 та рухаючись другорядною ділянкою дороги Н-0 ( «Мукачево-Львів» у напрямку м. Львів, наближався до нерегульованому перехрестя із головною автодорогою Н-10 «Стрий-Чернівці-Мамалига», що у с. Угринів Угринівської територіальної громади Івано-Франківського району Івано-Франківської області.

Перед вказаним перехрестям по напрямку руху автомобіля марки «Mercedes-Benz Sprinter 2528», під керуванням воді ОСОБА_3 , встановлено дорожній знак 2.1 «Дати дорогу», який зобов`язує водія дати дорогу транспортним засобам, що під`їжджають до не регульованого перехрестя по головній дорозі.

У цей час, перед вказаним перехрестям зупинився вантажний автомобіль (фургон сміттєвоз) марки «Daimle Chrysler Atego 2528», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_4 , що рухався у попутному з водієм ОСОБА_3 напрямку та надав перевагу у русі автобусу марки «Mercedes-Benz Sprinter», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням, водія ОСОБА_5 , що рухався прямо головною дорогою Н-10 «Стрий-Чернівці Мамалиґа» у напрямку від м. Стрий до м. Івано-Франківська.

У салоні автобуса марки «Mercedes-Benz Sprinter», яким керував водій ОСОБА_5 , перебувало наступні пасажири: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 .

Водій ОСОБА_3 під час руху допустив зіткнення із задньою частиною автомобіля марки «Daimle Chrysler Atego 2528», реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуваннях водія ОСОБА_4 .

Після зіткнення водій ОСОБА_3 далі продовжив свій рух та виїхав на перехрестя, де допустив ще й зіткнення із автобусом марки «Mercedes-Benz Sprinter», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_5 , який належить на праві власності позивачу - ТОВ "Люкс Транс".

При цьому ОСОБА_3 порушив вимоги Правил дорожнього руху України, а саме: п. 2.3. б), п. 8.4.6), п. 12.1., и. 12.2., п. .3., п. 13.1.,п. 16.11.,п. 33.

У результаті порушення водієм ОСОБА_3 вказаних Правил дорожнього руху України сталася дорожньо-транспортна пригода, унаслідок якої загинули пасажири автобуса ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , а пасажири автобуса ОСОБА_15 , ОСОБА_17 , ОСОБА_22 , ОСОБА_10 ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 отримала тілесні ушкодження різних ступенів.

ОСОБА_3 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. З ст. 286 КК України, у кримінальному провадженні №0000045, тобто, у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує наземним транспортним засобом, що спричинили загибель кількох осіб, та заподіяли тяжке та середньої важкості тілесних ушкоджень .

В ході кримінального провадження було проведено ряд експертиз:

Висновок експерта Івано-Франківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 16.02.2021 року за №СЕ-19/109-21/1589-ІТ.

Висновок експерта Івано-Франківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 26.04.2021 року за №СЕ-19/109-21/3912-ІТ.

Висновок експерта Івано-Франківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 30.03.2021 року за № СЕ-19/109-21/1579-ІТ.

Позивач надав суду Обвинувальний акт, що оформлений належним проведенням досудового розслідування та усіма наявними експертизами, які містять усю необхідну інформацію що саме порушив водій ОСОБА_3 , схема зіткнення та стан транспортних засобів.

Цивільна відповідальність гр. ОСОБА_3 як водія автомобіля (фургоном сміттєвозом) марки "Mercedes-Benz Sprinter 2528", реєстраційний номер НОМЕР_1 застрахована у Страховій компанії РZU Україна у відповідності до Поліса №200479237 яка покрила частину заподіяної шкоди "Mercedes-Benz Sprinter 416 СDI з номерним знаком НОМЕР_3 .

Страхова компанія РZU Україна у відповідності до платіжного доручення №00053758 від 23/04/2021 року покрила шкоду заподіяну майну у межах ліміту в сумі -130 000,00 грн.

Згідно Висновку про розрахунок визначення заподіяної шкоди власнику КТЗ за №196/03/21 розрахунок наступний: - ринкова вартість КТЗ до пошкодження становить - 403 725, 48 гри. вартість - відновлювального ремонту КТЗ становить: 643 151,19 грн.

Висновок: Транспортний засіб "Mercedes-Benz Sprinter" (реєстраційний номер НОМЕР_3 с фізично знищеним, оскільки його ремонт економічно необгрунтованим.

Згідно наказу ФОП ОСОБА_1 від 09 вересня 2020 року ОСОБА_3 прийнятий на роботу водієм з 10.09.2020 року на основне місце роботи з посадовим окладом - 5000 грн., а отже мають місце трудові відносини між винуватцем ДТП та відповідачем.

Позов обґрунтований завданням відповідачем шкоди позивачу на спірну суму, заподіяної в результаті порушення відповідачем правил дорожнього руху (далі - ПДР) при здійсненні ним підприємницької діяльності з перевезення вантажу та вчиненням тим дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП), внаслідок якої транспортний засіб "Mercedes-Benz Sprinter" (реєстраційний номер НОМЕР_3 ) фізично знищений, оскільки його ремонт є економічно недоцільним.

Суд встановив, що спір виник щодо збитків, завданих позивачу пошкодженням його майна в результаті ДТП, що сталось 08.02.2021 за участі працівника відповідача, що здійснював під час ДТП управління транспортом, яким у ДТП безпосередньо і завдано пошкодження майну позивача.

Позивач наголошує, що вина водія ОСОБА_3 у ДТП доводиться обвинувальним актом, що оформлений належним проведенням досудового розслідування та усіма наявними експертизами, звітом про оцінку вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного ТЗ № 41/02/23 від 02.02.2023, які містять усю необхідну інформацію, що саме порушив водій ОСОБА_3 , схеми зіткнення, стан транспортних засобів та розмір збитків.

Як вказує позивач, страхова компанія PZU Україна у відповідності до платіжного доручення №00053758 від 23.04.2021 покрила шкоду заподіяну майну у межах ліміту в сумі 130 000,00 грн.

Згідно висновку про розрахунок визначення заподіяної шкоди власнику КТЗ за №196/03/21 визначено такий розрахунок: - ринкова вартість КТЗ до пошкодження становить 403 725,48 грн.; вартість відновлювального ремонту КТЗ становить 643151,19 грн. Отже відповідно вказано, що транспортний засіб «Mercedes-Benz Sprinter» , реєстраційний номер НОМЕР_3 є фізично знищеним , оскільки його ремонт є економічно не обгрунтованим.

Згідно звіту про оцінку вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу № 41/02/23 вартість матеріального збитку заподіяного власнику КТЗ становить - 403725,48грн., що відповідає ринковій вартості КТЗ до ДТП, що робить ремонт автомобіля недоцільним та вважається фізично знищеним.

Згідно наказу ФОП ОСОБА_1 від 09.09.2020 ОСОБА_3 прийнятий ним на роботу водієм з 10.09.2020 на основне місце роботи з посадовим окладом 5000,00 грн. , а отже вважає, що мають місце трудові відносини між винуватцем ДТП та відповідачем.

Відшкодування збитків є однією з форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною в силу правил статті 22 Цивільного кодексу України, оскільки частиною 1 цієї статті визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

За частиною третьою статті 147 Господарського кодексу України збитки, завдані суб`єкту господарювання порушенням його майнових прав громадянами чи юридичними особами, а також органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, відшкодовуються йому відповідно до закону.

Правовідносини щодо відшкодування збитків врегульовані, зокрема положеннями глави 25 "Відшкодування збитків у сфері господарювання" Господарського кодексу України (далі - ГК України) та глави 82 "Відшкодування шкоди" Розділу ІІІ "Окремі види зобов`язань" Книги п`ятої "Зобов`язальне право" Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Частинами першою-четвертою статті 1166 ЦК України унормовано, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Натомість положення статті 1187 ЦК України "Відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" є спеціальними й передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність у разі завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності.

Згідно з частиною першою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Підвищена небезпека в розумінні цієї статті є об`єктивною категорією, не пов`язаною з психологічним поняттям страху, та означає більшу вірогідність настання негативних, шкідливих наслідків, ніж при проведенні будь-якої іншої діяльності. Причиною підвищеної небезпеки є такі властивості об`єктів, з якими проводиться діяльність, які обумовлюють неможливість повного контролю за такою діяльністю з боку людини на даному етапі розвитку науки та технологій. Тому, незважаючи на дотримання правил техніки безпеки, існує підвищена вірогідність завдання шкоди внаслідок проведення такої діяльності.

Частинами другою, п`ятою статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

При розгляді позовів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суд враховує вимоги статей 1166, 1187 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала; обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдаванні за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Отже, особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки - стаття 1188 ЦК України), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Водночас, з огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідальність відповідача у правовідносинах з відшкодування шкоди, спричиненої діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається: якщо буде доведено, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України). В той же час, чинне законодавство не зберігає такої підстави для звільнення від відповідальності власника джерела підвищеної небезпеки як вина потерпілого.

У зв`язку з цим розподіл між сторонами спору про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки - стаття 1188 ЦК України) обов`язків доказування і подання доказів (зокрема відповідно до статті 74 ГПК України) здійснюється таким чином, що особа, якій завдано шкоду, подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участі відповідача, розмір заподіяної шкоди, а також докази того, що саме відповідач її спричинив або є особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Підсумовуючи викладене, суд доходить висновку, що на відміну від загального порядку та умов відшкодування шкоди безпосередньо встановленого ЦК України (стаття 1166), умовами відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (стаття 1187 ЦК України), є: (1) протиправність поведінки заподіювача шкоди, (2) наявність цієї шкоди у потерпілого і (3) причинного зв`язку між ними.

У цих висновках суд звертається до сталої правової позиції Верховного Суду в питанні умов для покладення відповідальності з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, стаття 1188 ЦК України), що неодноразово викладалась, зокрема, в постановах від 05.06.2019 у справі № 461/8496/15-ц (провадження № 14-154цс19), від 21.04.2021 у справі № 450/4163/18 (провадження № 61-69св21), від 22.04.2021 у справі № 742/1378/18 (провадження № 61-5113св19), від 20.05.2021 у справі № 501/2015/16-ц (провадження № 61-7795св20) тощо.

Оскільки в ДТП брали участь три автомобілі, які в силу ч. 1 ст. 1187 ЦК України є джерелами підвищеної небезпеки, то, враховуючи вимоги ст. 1188 ЦК України, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної безпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Стаття 23 Цивільного кодексу України визначає загальні положення про можливість відшкодування моральної шкоди при наявності вини відповідача, а стаття 1167 Цивільного кодексу України передбачає можливість відшкодування шкоди в позадоговірних (деліктних) правовідносинах лише за наявності ознак неправомірності або протиправності в діях осіб, які порушують ці права, та доведеності особою втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ.

За загальним правилом складовими елементами загальних підстав для відшкодування моральної шкоди є: шкода, тобто наявність втрат у немайновій сфері потерпілої особи; протиправне діяння особи, яка її завдала; причинний зв`язок між ними; вина заподіювача шкоди.

Перераховані складові фактичної підстави для відповідальності за заподіяння моральної шкоди є колом тих обставин, які повинні бути встановлені судом. Відсутність хоча б одного елементу виключає відповідальність за завдану шкоду.

Згідно із принципом змагальності сторін необхідним є доведення обставин, які покладені в основу обґрунтування відповідних вимог про відшкодування моральної шкоди.

При оцінці моральної (немайнової) шкоди, спричиненої потерпілим, суд повинен належним чином оцінювати ступінь немайнових втрат.

Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, тому, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Позивач не зобов`язаний доводити вину відповідача у заподіянні шкоди. Особа, якій спричинено шкоду, подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір спричиненої шкоди, а також докази того, що саме відповідач її спричинив або є особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Подібні висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 61/8496/15-ц, провадження № 14-154цс19.

За змістом статті 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Згідно із частиною першою статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Обставинами справи встановлено, що подія ДТП трапилася в 2021 році, водій був найманим працівником відповідача, який несе цивільно-правову відповідальність за водія, водій знаходиться під вартою і кримінальне провадження було передано новому складу суду Тисменицького районного суду. Подія ДТП трапилася із летальними наслідками, тяжкими пошкодженнями і загибеллю людей.

Cтрахова компанія PZU Україна у відповідності до платіжного доручення №00053758 від 23.04.2021 покрила шкоду заподіяну майну у межах ліміту в сумі 130 000,00 грн.

У постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року №199/6521/19 Верховний суд чітко зазначив, що реалізуючи ефективний засіб правового захисту суд має сам встановити наявність чи відсутність складу цивільно-правової відповідальності, що може бути підставою для стягнення шкоди.

З аналізу матеріалів справи вбачається, що такі містять достатньо доказів для встановлення обставин справи та встановлення причинно-наслідкового зв`язку.

Разом з тим, обвинувальний акт по кримінальному провадженні , внесеному 09.02.2021 до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000045 винесений стосовно за гр. ОСОБА_3 , а відтак, згідно КПК України стосуюєся лише встановлення факту вчинення/невчинення певних дій вказаною особою та їх кваліфікації.

Натомість вина відповідача для цивільної відповідальності цієї особи у вигляді відшкодування ним шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, за правилами статті 1187 ЦК України, у ДТП, що відбулась 08.02.2021 за участі транспортного засобу відповідача під його керуванням, не має значення.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про наявність підстав для покладення на відповідача у спірних правовідносинах відповідальності за пошкодження майна позивача зі стягненням з відповідача спірної суми збитків.

Як зазначає Європейський суд з прав людини у рішенні від 05.02.2009 у справі "Олюджіч проти Хорватії" навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення. Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення Європейського суду з прав людини від 03.07.2014 у справі "Мала проти України", від 07.10.2010 у справі "Богатова проти України"). Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи (рішення Європейського суду з прав людини від 03.07.2014 у справі "Мала проти України"). Водночас вимога пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітися як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами.

Виходячи з аналізу вище викладеного та правових норм, визначених Господарським процесуальним кодексом України, Конституцією України, рішення господарського суду повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального, процесуального права та фактичними обставинами справи, достовірно встановленими судом, і не може ґрунтуватись на припущеннях.

Слід сказати, що алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить, насамперед, від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування у справі, який може змінюватися в процесі її розгляду. Така ж правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №910/4994/18.

З огляду на вимоги частин 1,3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обов`язок із доказування слід розуміти, як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 76, частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, які входять до предмета доказування. Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування (частина 1 статті 79 Господарського процесуального кодексу України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили (частини 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи приписи статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покласти на сторін пропорційно задоволеним позовним вимогам.

В позовній заяві позивач просить стягнути з ФОП ОСОБА_1 на користь ТОВ «Люкс Транс» понесені витрати на судовий збір та витрати на правничу допомогу. До позовної заяви долучено копію договору про надання правничої допомоги за №5/21 від 07.09.2021, акт приймання передачі послуг від 09.02.2022; адвокатський ордер та копію платіжного доручення за надання правничої допомоги від 09.02.2022.

Статтею 123 ГПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з ч. 2 ст. 126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).

Згідно з ч. 4 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 ГПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126 ГПК України).

Частиною 8 ст. 129 ГПК України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Водночас, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч.ч. 5-7, 9 ст. 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись ч.ч. 5-7, 9 ст. 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи (аналогічний висновок викладений у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19).

Отже, під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд: 1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у ч. 4 ст. 126 ГПК України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони; 2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені ч.ч. 5-7, 9 ст. 129 ГПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення чи заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (такий висновок міститься в п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц та в п. 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18).

Як вказувалось вище , позивач просить стягнути 10200,00 грн. витрат на правові послуги.

07.09.2021 ТОВ «Люкс Транс» (замовник) та адвокатським бюро «Петришина Сергія» (виконавець) укладено договір №5/21 про надання правничої допомоги, згідно п.1.1. якого замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання надати юридичні послуги в обсязі та на умовах, передбачених даним договором, щодо захисту інтересів в адміністративних справах, кримінальних та представництва в цивільних та господарських справах.

09.02.2022 ТОВ «Люкс Транс» та адвокатським бюро «Петришина Сергія» укладено акт передачі-приймання виконаних робіт на суму 10200,00грн., в яку входять: вартість консультації -2000,00грн, вивчення матеріалів - 1500,00грн., написання адвокатського запиту, подача та отримання відповіді - 1000,00грн, підготовка досудової претензії та її направлення - 1500,00грн, вартість складання позовної заяви 3000,00 грн. та 1 000,00 грн. вартість формування справи -1200,00грн.

Згідно платіжного доручення №84 від 09.02.2022 замовником сплачено виконавцю 10200,00 грн.

Дослідивши подані докази, суд встановив, що ні в договорі №5/21 від 07.09.2021, ні в акті приймання-передачі виконаних робіт від 09.02.2022 не вказано по якій саме справі надавались юридичні послуги адвокатським бюро «Петришин Сергія» ТОВ «Люкс Транс», а відтак в задоволенні витрат на правову допомогу в даній справі слід відмовити за необґрунтованістю.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 Господарського процесуального кодексу України до позовної заяви додаються документи, які підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

За змістом пункту 2 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» ставки судового збору за подання до господарського суду позовної заяви встановлюються у таких розмірах: майнового характеру - 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З огляду на суму, заявлену позивачем до стягнення, судовий збір за подання позову має становити 4105,88 грн.

Відповідно до п. 2.23 постанови пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» передбачено, що якщо факт недоплати судового збору з`ясовано господарським судом у процесі розгляду прийнятої заяви (скарги), суд у залежності від конкретних обставин справи може стягнути належну суму судового збору за результатами вирішення спору.

За таких обставин, суд вважає за необхідне стягнути з позивача в дохід держаного бюджету України судовий збір у розмірі 378,11 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 124, 129-1 Конституції України, статтями 1, 13, 73-80, 86, 123, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛЮКС ТРАНС", вул. Б.Хмельницького, 109 Б, м. Калуш, Калуський район, Івано-Франківська область,77300 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 про відшкодування шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в сумі 273 725 грн 48 коп. задовольнити.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ( код НОМЕР_4 ) на користь Товариства з обмеженню відповідальністю «Люкс Транс» вул. Б.Хмельницького, 109 Б, м. Калуш, Калуський район, Івано-Франківська область,77300 ()- 273 725,48 грн. шкоди заподіяної в наслідок ДТП та 4105,88грн. судового збору.

Стягнути з Товариства з обмеженню відповідальністю «Люкс Транс» вул. Б.Хмельницького, 109 Б, м. Калуш, Калуський район, Івано-Франківська область,77300 () в дохід Державного бюджету України (отримувач коштів: ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, код за , банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), бюджетний рахунок UA 0026001, код класифікації доходів бюджету 22030106 (стягувач: Державна судова адміністрація України; вул. Липська, 18/5, м. Київ, 01601, код ЄДРПОУ 26255795) - 378,11грн. судового збору за майнову вимогу у справі.

Видати накази.

В задоволенні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Люкс транс", яка викладена в позовній заяві, про стягнення витрат на правову допомогу в сумі 10200,00 грн. - відмовити.

Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Люкс транс" про збільшення позовних вимог у справі № 909/126/22 залишити без розгляду.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Західного апеляційного господарського суду в порядку, встановленому розділом IV ГПК України.

Повне рішення складено 21.03.2023

Суддя Шкіндер П.А.