РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

20.03.2023Справа № 910/7435/22

Суддя Господарського суду міста Києва Нечай О.В., розглянувши без виклику сторін (без проведення судового засідання) у спрощеному позовному провадженні матеріали справи

за позовом Державного підприємства "Український інститут зйомок міст та геоінформатики імені А.В. Шаха" (Україна, 02094, м. Київ, вул. Попудренка, буд. 54; ідентифікаційний код: 02571008)

до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 )

про стягнення 116 960,75 грн

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство "Український інститут зйомок міст та геоінформатики імені А.В. Шаха" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Фізичної особи - підприємця Галай Лесі Йосипівни про стягнення 116 960,75 грн, з яких 87 910,67 грн заборгованості, 7 762,63 грн пені, 18 751,29 грн інфляційних втрат та 2 536,16 грн 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за Угодою про надання послуг зберігання від 20.03.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.08.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання) та серед іншого встановлено сторонам строки для подання ними відповідних заяв по суті справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.12.2022 було залишено позовну заяву Державного підприємства "Український інститут зйомок міст та геоінформатики імені А.В. Шаха" без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків - протягом 5 днів з дня вручення цієї ухвали.

17.01.2023 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви з додатками, серед яких було клопотання про заміну неналежного відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.02.2023 було задоволено клопотання Державного підприємства "Український інститут зйомок міст та геоінформатики імені А.В. Шаха" про заміну неналежного відповідача, замінено відповідача - Фізичну особу - підприємця ОСОБА_1 на ОСОБА_1 , постановлено звернутися до Департаменту з питань реєстрації Київської міської державної адміністрації із запитом щодо доступу до персональних даних фізичної особи ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) та зобов`язано Департамент з питань реєстрації Київської міської державної адміністрації надати інформацію про зареєстроване місце проживання (перебування) вказаної фізичної особи, дану ухвалу направлено на адресу Департаменту з питань реєстрації Київської міської державної адміністрації.

09.02.2023 на електронну адресу Господарського суду міста Києва надійшла відповідь на запит суду від 01.02.2023, згідно з якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на 07.02.2023 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.02.2023 було продовжено розгляд справи № 910/7435/22 відповідно до ч. 12 ст. 176 Господарського процесуального кодексу України за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

Частиною п`ятою статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до інформації, наданої на запит суду Департаментом з питань реєстрації Київської міської державної адміністрації, місцезнаходженням відповідача є: м. Київ, вул. Шолом Алейхема, буд. 8-А, кв. 171.

На вказану адресу, відповідно до вищевказаних вимог процесуального закону, судом було направлено копії ухвал про заміну неналежного відповідача від 01.02.2023 та про продовження розгляду справи від 15.02.2023 з метою повідомлення відповідача про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання) та про його право подати, зокрема, відзив на позовну заяву.

10.03.2023 до суду повернулось поштове відправлення, адресоване відповідачу, разом з копією ухвали суду про заміну неналежного відповідача від 01.02.2023, яке відповідно до повідомлення підприємства поштового зв`язку не було вручене відповідачу під час доставки та за закінченням встановленого терміну зберігання повернуто за зворотною адресою.

Відповідно до частин третьої та сьомої статті 120 Господарського процесуального кодексу України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Пунктом 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Отже, у разі якщо судове рішення про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернено поштою у зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.03.2019 у справі № 916/2349/17.

За приписами ч. 1 ст. 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень" судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Ухвала Господарського суду міста Києва про заміну неналежного відповідача від 01.02.2023 була оприлюднена на офіційному сайті Єдиного державного реєстру судових рішень 02.02.2023, а ухвала про продовження розгляду справи від 15.02.2023 - 16.02.2023.

З урахуванням викладеного, за висновком суду, відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з процесуальними документами у цій справі в Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" зазначив, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Суд вважає, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд цієї справи та останньому були створені достатні умови для реалізації ним своїх процесуальних прав.

Згідно з ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

З огляду на неподання відповідачем відзиву на позовну заяву, справа підлягає розгляду за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Частиною восьмою статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

20.03.2019 між Державним підприємством "Український інститут зйомок міст та геоінформатики імені А.В. Шаха" (виконавець) та Фізичною особою - підприємцем Галай Лесею Йосипівною (замовник) було укладено Угоду про надання послуг зберігання (далі - Угода), відповідно до п. 1.1 якої виконавець зобов`язується надати замовнику послугу з надання місця для зберігання майна замовника, а замовник зобов`язується прийняти і оплатити послуги згідно умов Угоди.

Відповідно до п. 2.3 Угоди, в редакції Додаткової угоди від 31.12.2019 до Угоди, послуги надаються в період з 20.03.2019 по 31.12.2020.

За умовами пунктів 4.1 - 4.3, 4.5 Угоди базова оплата на місяць за надання послуг складає 4 536,00 грн. Плата за послуги у наступні місяці нараховується з урахуванням індексу інфляції. Щомісячна плата за послуги сплачується авансовим платежем до 10 числа поточного місяця, але не пізніше 3 банківських днів після отримання замовником рахунку шляхом перерахування коштів на поточний рахунок виконавця. Платежі, пов`язані з утриманням будинку та отриманням комунальних послуг, такі як: опалення, оплата спожитої електроенергії, водопостачання, водовідведення, експлуатаційні витрати (охорона будинку, вивезення побутових відходів, прибирання та обслуговування зовнішньої території, прибирання приміщень загального користування, обслуговування ліфтів, поточний ремонт будівлі), амортизаційні відрахування на приміщення та інші послуги відшкодовуються замовником виконавцю окремим авансовим платежем до 15 числа поточного місяця. Вартість фактично спожитих послуг перераховується при розрахунках на наступні місяці.

Після закінчення строку дії Угоди або її розірвання, оплата послуг та інші платежі передбачені Угодою сплачуються по день фактичного припинення надання послуг згідно Акту здачі-приймання, у зв`язку з чим Угода залишається чинною в частині виконання замовником зазначених зобов`язань по звільненню приміщення за Актом та оплаті зазначених платежів до виконання цих зобов`язань (п. 4.8 Угоди).

У зв`язку з неналежним виконанням Фізичною особою - підприємцем Галай Л.Й. зобов`язань за Угодою, позивач звернувся до неї з претензію № 352 від 22.12.2020, у якій просив сплатити заборгованість в розмірі 56 902,98 грн.

Поштове відправлення № 230 із претензію № 352 від 22.12.2020 не було вручено адресатові та за закінченням терміну зберігання повернулось відправнику.

23.12.2020 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань внесено запис про припинення підприємницької діяльності Фізичної особи - підприємця Галай Л.Й.

08.02.2021 між Державним підприємством "Український інститут зйомок міст та геоінформатики імені А.В. Шаха" (кредитор) та Фізичною особою - підприємцем Галай Лесею Йосипівною (боржник) було укладено Договір № 2/Б про реструктуризацію заборгованості за договором (далі - Договір), у порядку та на умовах якого кредитор та боржник домовилися про реструктуризацію кредиторської заборгованості, що виникла у боржника перед кредитором станом на 04.02.2021 та не погашена станом на 08.02.2021 згідно Угоди про надання послуг зберігання від 20.03.2019 (далі - заборгованість), шляхом розстрочення на три календарних місяці без відстрочення її погашення (п. 1 Договору).

Згідно з п. 2 Договору до складу заборгованості, реструктуризація якої здійснюється згідно з Договором, не включаються суми неустойки (штрафів, пені), процентів річних, інфляційних.

Відповідно до п. 3 Договору сума заборгованості, що підлягає реструктуризації відповідно до пунктів 1 і 2 Договору, становить 69 992,80 грн, що підтверджується актом звіряння взаєморозрахунків, який в обов`язковому порядку додається до Договору та є його невід`ємною частиною.

31.07.2021 сторонами підписано акт звірки взаємних розрахунків, відповідно до якого заборгованість відповідача склала 87 910,67 грн, до складу якої включено невиконану частину зобов`язань зі сплати заборгованості за Договором, а також поточні платежі за Угодою у період з лютого по липень 2021 року.

В подальшому позивач звернувся до відповідача з претензією № 348/1 від 09.03.2021, відповідно до якої вимагав сплатити заборгованість в розмірі 87 910,67 грн. Зазначену претензію Галай Л.Й. отримала особисто, про що свідчить власноручна розписка відповідача.

З огляду на те, що відповідач не розрахувався з позивачем за надані послуги зі зберігання, позивач звернувся до суду з цим позовом, у якому просить стягнути з відповідача на свою користь 87 910,67 грн заборгованості, 7 762,63 грн пені, 18 751,29 грн інфляційних втрат та 2 536,16 грн 3% річних.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладена між сторонами Угода, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні статті 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків, та за своєю правовою природою є договором зберігання, який підпадає під правове регулювання Глави 66 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно з частиною 1 статті 938 Цивільного кодексу України зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

На підтвердження надання послуг за Угодою та наявності у відповідача заборгованості з їх оплати позивачем надано підписаний обома сторонами без зауважень Акт звіряння взаємних розрахунків станом на 31.07.2021, згідно з яким заборгованість відповідача становить 87 910,67 грн. Вказаний Акт підписаний з боку позивача Головою комісії з реорганізації - Шангіним В., а з боку відповідача - особисто Галай Л.Й.

Суд зазначає, що відповідно до усталеної практики Верховного Суду, акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо, однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату. Відсутність в акті звірки підписів перших керівників сторін або інших уповноважених осіб, які мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, направлені на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб`єктами господарювання, означає відсутність в акті звірки юридичної сили документа, яким суб`єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості. Чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.04.2018 у справі № 905/1198/17, від 08.05.2018 у справі № 910/16725/17, від 17.10.2018 у справі № 905/3063/17, від 04.12.2019 у справі № 916/1727/17, від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18 та від 03.12.2020 у справі № 904/1161/20).

Як вбачається з матеріалів справи, заборгованість відповідача в розмірі 87 910,67 грн складається з невиконаної частини зобов`язань зі сплати заборгованості за Договором, а також поточних платежів за Угодою у період з лютого по липень 2021 року.

Частиною першою статті 946 Цивільного кодексу України встановлено, що плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на погоджений сторонами у п. 4.3 Угоди порядок розрахунків, оплата за послуги зберігання мала бути здійснена відповідачем авансовим платежем до 10 числа поточного місяця, але не пізніше 3 банківських днів після отримання рахунку шляхом перерахування коштів на поточний рахунок виконавця.

Варто зауважити, що за своєю правовою природою рахунок на оплату не є первинним документом, а є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати за надані послуги, тобто носить інформаційний характер. Ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні приписів ст. 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора у розумінні ст. 613 Цивільного кодексу України, а тому не звільняє відповідача від обов`язку своєчасної оплати послуг.

Базовий розмір щомісячної плати погоджено сторонами у п. 4.1 Угоди, а індекс споживчих цін (індекс інфляції) на відповідний місяць, для перерахунку плати відповідно до п. 4.2 Угоди, обчислюється Державною службою статистики України, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях, тобто є загальновідомим.

Судом враховано, що строк дії Угоди сплив 31.12.2020.

Водночас, за приписом ч. 3 ст. 946 Цивільного кодексу України у разі, якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов`язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання.

Аналогічні положення закріплено і в п. 4.8 Угоди.

Матеріали справи не містять Акту здачі-приймання місця для зберігання майна, як того вимагає п. 4.8 Угоди, і відповідачем не спростовано, що зобов`язання між сторонами припинились.

Відтак суд приходить до висновку, що відповідач зобов`язаний вносити плату за весь фактичний час зберігання майна та строк виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань за Угодою із внесення такої плати за спірний період є таким, що настав.

За приписами статті 1053 Цивільного кодексу України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням. Заміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу).

Згідно з ч. 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 Цивільного кодексу України).

Частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до умов укладеного сторонами Договору, заборгованість мала погашатись частинами, з урахуванням строків узгоджених у відповідному графіку.

Однак, як встановлено судом, відповідачем заборгованість у встановлений строк погашена не була, як і не було сплачено поточні платежі за надання послуг зі зберігання.

Суд зауважує, що оцінка господарських операцій повинна проводитися на підставі комплексного, всебічного аналізу специфіки та умов вчинення конкретного правочину, з обов`язковим урахуванням його господарської мети та економічної доцільності. Обов`язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у сторін договору первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв`язок між фактом придбання послуги і подальшою господарською діяльністю.

В контексті обставин справи суд вважає, що укладення Договору та підписання акту звіряння взаємних розрахунків без зауважень свідчить про фактичне прийняття послуг зберігання і виникнення обов`язку з їх оплати.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Доказів оплати відповідачем послуг за Угодою та заборгованості за Договором в загальному розмірі 87 910,67 грн матеріали справи не містять.

З огляду на викладене, оскільки невиконання грошового зобов`язання відповідачем за Угодою та Договором підтверджується матеріалами справи, доказів сплати боргу відповідач не надав, позовна вимога про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 87 910,67 грн визнається судом обґрунтованою.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 7 762,63 грн пені, 18 751,29 грн інфляційних втрат та 2 536,16 грн 3% річних.

У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, не виконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За змістом статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За приписами частин 1, 2 статті 551 Цивільного кодексу України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно зі статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Чинне законодавство поділяє неустойку на законну і договірну. Необхідною умовою виникнення права на неустойку є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого неустойка стягується і конкретний її розмір.

Позивач нарахував відповідачу пеню за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань виходячи з подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у відповідний період, відповідно до положень Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань".

Суд зауважує, що сторони не визначили ані в Угоді, ані в Договорі які положення законодавства є підставою для сплати штрафних санкцій та не встановили конкретного розміру штрафної санкції (пені), яка підлягає сплаті у разі порушення стороною зобов`язання.

Відтак жодний з правочинів, які є підставою для застосування договірної неустойки, не передбачає її застосування у даному випадку.

За приписом же статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Однак, в тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Оскільки умовами Договору взагалі не визначено обов`язку зі сплати пені у разі порушення порядку розрахунків, не встановлено розміру пені за порушення виконання грошового зобов`язання, то підстави для задоволення позову в цій частині відсутні.

Наведене узгоджується із висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 20.06.2018 у справі № 904/5922/17 та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 904/4156/18.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Перевіривши надані позивачем розрахунки інфляційних втрат та 3% річних, суд не виявив у них помилок, у зв`язку з чим вимоги в цій частині підлягають задоволенню в заявленому розмірі.

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідачем належними доказами обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, не спростовано.

З огляду на вищевикладене, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено часткову обґрунтованість заявленого позову, відтак до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість в розмірі 87 910,67 грн, інфляційні втрати в розмірі 18 751,29 грн та 3% річних в розмірі 2 536,16 грн.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору, відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 2 316,34 грн. Решта сплаченого судового збору в розмірі 164,66 грн залишається за позивачем.

Враховуючи ту обставину, що позивачем не надано доказів на підтвердження понесення ним витрат, пов`язаних із вчиненням процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду, про які зазначено в попередньому (орієнтовному) розрахунку суми судових витрат, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для розподілу вказаних витрат між сторонами.

Керуючись статтями 129, 233, 237, 238, 240, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) на користь Державного підприємства "Український інститут зйомок міст та геоінформатики імені А.В. Шаха" (Україна, 02094, м. Київ, вул. Попудренка, буд. 54; ідентифікаційний код: 02571008) заборгованість в розмірі 87 910 (вісімдесят сім тисяч дев`ятсот десять) грн 67 коп., інфляційні втрати в розмірі 18 751 (вісімнадцять тисяч сімсот п`ятдесят одна) грн 29 коп., 3% річних в розмірі 2 536 (дві тисячі п`ятсот тридцять шість) грн 16 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 316 (дві тисячі триста шістнадцять) грн 34 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Витрати по сплаті судового збору в розмірі 164,66 грн покласти на позивача.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду в разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи подається у порядку та строк, визначені статтями 254, 256 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 20.03.2023

Суддя О.В. Нечай