ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2023 року

м. Київ

cправа № 906/560/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Малашенкової Т.М. (головуючий), Булгакової І.В., Колос І.Б.,

за участю секретаря судового засідання Барвіцької М.Т.,

представників учасників справи:

позивача за первісним позовом - Підприємства Коростишівської райспоживспілки «Кооперативний ринок» (далі - Підприємство «Кооперативний ринок», позивач за первісним позовом/відповідач за зустрічним позовом) - Невисевич М.В. (самопредставництво),

відповідача за первісним позовом - Фізичної особи - підприємця Тютріної Олени Анатоліївни (далі - ФОП Тютріна О.А., відповідач за первісним позовом/ позивач за зустрічним позовом) - Раєцький А.О. (адвокат),

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача за первісним позовом - Коростишівської районної спілки споживчих товариств (далі - Райспоживспілка, третя особа - 1) - не з`явився,

третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача за первісним позовом:

1. Комунального підприємства «Міський ринок» Коростишівської міської ради (далі - КП «Міський ринок», третя особа - 2) - не з`явився,

2. Коростишівської міської ради (далі також - Рада, третя особа - 3) - не з`явився,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Коростишівської міської ради

на рішення Господарського суду Житомирської області від 07.04.2022 (головуючий - суддя Машевська О.П.) та

постанову Північно-Західного апеляційного господарського суду від 27.10.2022 (головуючий - суддя Бучинська Г.Б., судді: Філіпова Т.Л., Василишин А.Р.),

у справі №906/560/20

за первісним позовом Підприємства «Кооперативний ринок»

до ФОП Тютріної О.А.

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача за первісним позовом - Райспоживспілка,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача за первісним позовом:

1. КП «Міський ринок»,

2. Коростишівська міська рада

про звільнення торговельних майданчиків, стягнення 52 807,50 грн неустойки,

та за зустрічним позовом ФОП Тютріної О.А.

до Підприємства «Кооперативний ринок»

про визнання договору оренди недійсним.

ВСТУП

Спір у справі виник щодо наявності/відсутності підстав для визнання недійсним договору оренди та щодо наявності/відсутності підстав для звільнення торговельних майданчиків (предмета договору оренди) орендарем, а також стягнення неустойки за невиконання обов`язку щодо повернення торговельних майданчиків відповідно.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Підприємство "Кооперативний ринок" звернулось до суду з позовом до ФОП Тютріної О.А. з вимогами звільнити торговельні майданчики та сплатити неустойку у розмірі 52 807,50 грн.

1.1.1. Позов мотивований тим, що орендар - ФОП Тютріна О.А., після закінчення строку дії договору оренди так і не повернула орендодавцю - Підприємству "Кооперативний ринок", об`єкт оренди - торговельні майданчики №№ 177/1А; 187; 224, загальною площею 4,62 кв.м, 6 кв.м та 4 кв.м, шляхом їх звільнення від кіосків орендаря.

1.2. ФОП Тютріна О.А. подала зустрічний позов до Підприємства "Кооперативний ринок" про визнання спірного договору оренди недійсним.

1.2.1. Зустрічний позов мотивований тим, що орендодавець при укладенні спірного договору ввів в оману орендаря про свій титул власника об`єкта оренди, тоді як не мав останнього, а також розпорядився таким об`єктом без згоди його власника - територіальної громади м. Коростишева. Крім того, Орендар вказала, що оскільки з 28.11.2019 орендує на території ринку по вул. Шевченка, 40 у м. Коростишеві об`єкт благоустрою площею 13,075 кв.м, яким є асфальтобетонне покриття, вона не займає (не використовує) об`єкт оренди за договором оренди.

2. Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

2.1. Рішенням Господарського суду Житомирської області від 07.04.2022, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 27.10.2022, у справі № 906/560/20 у задоволенні зустрічного позову відмовлено. Частково задоволено позов Підприємства "Кооперативний ринок". Присуджено до стягнення з ФОП Тютріної О.А. на користь Підприємства "Кооперативний ринок" 21 833,32 грн неустойки у розмірі подвійної плати за невиконання обов`язку щодо повернення торговельних майданчиків №177/1А, №187 та № 224 за період з 01 квітня 2019 року до 30 квітня 2020 року включно. В решті позову відмовлено. Вирішено ФОП Тютріній О.А. звільнити торговельні майданчики № 177/1А, №187 та №224, місцезнаходження яких зазначене на плані розміщення торговельних місць на ринку, шляхом вивезення трьох металевих кіосків за межі Підприємства "Кооперативний ринок" (12501, Житомирська обл., м.Коростишів, вул. Шевченка, 40; ідентифікаційний код 31843604).

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги

3.1. Рада, посилаючись на ухвалення судами першої та апеляційної інстанцій оскаржуваних судових рішень з порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення Господарського суду Житомирської області від 07.04.2022 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 27.10.2022 у справі №906/560/20, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

4. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

4.1. На обґрунтування своєї правової позиції у поданій касаційній скарзі Рада із посиланням на пункти 1, 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) та пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України вказує, що суд апеляційної інстанції не врахував правові висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду:

- від 22.09.2022 у справі №462/5368/16-ц щодо застосування статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у контексті визначення ефективного способу захисту;

- від 14.08.2018 у справі №905/2382/17, від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18 щодо застосування принципів змагальності та рівності сторін (частина третя статті 2 ГПК України) та статті 74 ГПК України у контексті розподілу тягаря доказування.

4.2. Скаржник також вказує, що неврахування наведених висновків призвело до порушення норм процесуального права під час оцінки зустрічного позову, який не розглянуто по суті (відмовлено з підстав відсутності порушеного права), а тому Рада також посилається й на пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України та пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України, як на підставу касаційного оскарження судових рішень та зазначає, що суди попередніх інстанцій не дослідили зібрані у справі докази в частині зустрічного позову та не вдавалися до їх оцінки через відмову у позові з процесуальних підстав відсутності порушеного права.

5. Позиція інших учасників справи, викладена у відзиві на касаційну скаргу

5.1. ФОП Тютріна О.А. на електронну адресу Касаційного господарського суду подала відзив на касаційну скаргу, який підписаний кваліфікованим та удосконаленим електронним підписом 15.02.2023 (далі - КУЕП). Підпис КУЕП підтверджено та перевірено протоколом створення КУЕП від 16.02.2023 (час створення 08:53 год). У поданому відзиві ФОП Тютріна О.А. просила оскаржувані судові рішення скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

6. Стислий виклад обставин, встановлених судами першої та апеляційної інстанції

6.1. Між Підприємством "Кооперативний ринок" та ФОП Тютріною О.А. 01.01.2015 у простій письмовій формі укладено договір оренди (далі за текстом також - Орендодавець, Орендар та Договір № 26), за умовами якого:

- об`єктом оренди є торговельні майданчики №№177/1А; 187; 224, загальною площею 4,62 кв.м, 6 кв.м та 4 кв.м, місцезнаходження яких зазначене на плані розміщення торговельних місць на ринку;

- об`єкт оренди надається у тимчасове платне користування для провадження торговельної діяльності;

- Орендар набуває права користування об`єктом оренди з дати початку дії Договору відповідно до пункту 6;

- Орендодавець зобов`язується передати у тимчасове користування Орендарю об`єкт оренди на умовах і в строк , передбачені цим Договором;

- Орендодавець має право, у разі якщо Орендар після припинення дії Договору в семиденний термін не звільнить об`єкт оренди, перемістити тимчасову споруду, що встановлена на орендованому торговельному місці, на штрафмайданчик ринку;

- Орендар зобов`язується у визначений цим Договором термін прийняти об`єкт оренди у тимчасове платне користування;

- у разі припинення або розірвання Договору у 7-ми денний термін звільнити об`єкт оренди та повернути його орендодавцеві у стані не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду;

- за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за Договором сторони несуть відповідальність згідно з законодавством України;

- договір укладено на 1 рік, і діє з 01.01.2015 до 31.12.2015 включно;

- якщо Орендар має намір укласти Договір на наступний строк, він зобов`язаний не пізніше ніж за один місяць до закінчення терміну дії цього Договору подати Орендодавцю письмову заяву з додаванням копій правовстановлюючих документів; за умови відсутності в Орендодавця заперечень, Договір може бути пролонгований на такий же термін; в іншому випадку Договір припиняє дію відповідно до пункту 6.1;

- взаємовідносини, що не врегульовані Договором, регулюються законодавством України .

6.2. Основним видом економічної діяльності Орендодавця за КВЕД - 2010 - є надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (клас 68.20). Основним видом економічної діяльності Орендаря за КВЕД - 2010 - є роздрібна торгівля з лотків і на ринках іншими товарами (клас 47.89).

6.3. Рішенням Господарського суду Житомирської області від 09.10.17 у справі №906/322/17 на підставі частини другої статті 785 ЦК України стягнуто з ФОП Тютріної О.А. на користь Підприємства "Кооперативний ринок" неустойку в розмірі подвійної плати за користування об`єктом оренди за період прострочення з 01.01.2016 по 20.09.2017 на загальну суму 34 867,60 грн (рішення суду у справі №906/322/17 набрало законної сили 31.10.2017).

6.3.1. Рішення суду у справі № 906/322/17 мотивоване таким:

"орендар не виконав умови пункту 6.3 Договору №26, не подав заяву про намір його пролонгувати, отже, згідно з пунктом 6.1 вказаний Договір припинив свою дію. Тобто, Договір оренди № 26 діяв до 31.12.2015. Оскільки, відповідач не виконав свого обов`язку щодо повернення орендованого торговельного майданчику, позивач скористався своїм правом та нарахував відповідачу неустойку в розмірі подвійної плати за користування об`єктом оренди за час прострочення, а саме за період з 01.01.2016 по 20.09.2017 на загальну суму 34 867,60 грн. З Договору оренди №26 вбачається, що у разі припинення або розірвання договору Орендар несе обов`язок у 7-ми денний термін звільнити об`єкт оренди та повернути його орендодавцеві у стані, не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду (пункт 4.3.8 Договору). Судом встановлено, що станом на день звернення позивача до суду з даною позовною заявою відповідач не повернув позивачу об`єкт оренди, який визначений як предмет Договору №26».

6.4. Рішенням Господарського суду Житомирської області від 30.05.2019 у справі №906/132/19 у задоволенні позову Підприємства "Кооперативний ринок" до ФОП Тютріної О.А. про стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування об`єктом оренди за новий період прострочення з 21.09.2017 по 01.04.2019 на загальну суму 30 974,18 грн на підставі частини другої статті 785 ЦК України відмовлено повністю (рішення суду у справі №906/132/19 набрало законної сили 16.08.2019).

6.4.1. Рішення суду у справі № 906/132/19 мотивовано таким:

"Підприємство "Кооперативний ринок" повторно просить стягнути з ФОП Тютріної О.А. неустойку в розмірі подвійної плати за користування торговельними майданчиками за новий період прострочення з 20.09.2017 по 01.04.2019, тим самим допускає бездіяльність з виконання договірної умови пункту 4.2.5 Договору №26. Однак , як достовірно встановлено судом, Позивач і не намагався вживати заходи щодо переміщення тимчасових споруд Відповідача (трьох металевих кіосків) за межі площ торговельних майданчиків за весь час, що минув після 08.01.2016. Подання нового позову на підставі частини другої статті 785 ЦК України за період з 20.09.2017 по 01.04.2019 на загальну суму 30974,18 грн після винесення Господарським судом Житомирської області рішення суду від 09.10.2017 у справі №906/322/17 про стягнення з Відповідача на користь Позивача неустойки в розмірі подвійної плати за користування об`єктом оренди за період з 01.01.2016 по 20.09.2017 на загальну суму 34 867,60грн на підставі частини другої статті 785 ЦК України, суд розцінює як зловживання правом та порушення таких засад цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частина перша статті 3 ЦК України).

Суд також звертає увагу, що торговельні майданчики ідентифіковані в Договорі №26 за номерами №№177/1А, 187 та 224 та площею 4, 62 кв.м, 6 кв.м, та 4 кв.м відповідно. Місцезнаходження торговельних майданчиків у Договорі №26 ідентифіковано в наступний спосіб: зазначене на плані розміщення торговельних місць на ринку. У цій справі план розміщення торговельних місць на ринку (або карта-схема розміщення торговельних місць на ринку), як засіб доказування відсутній, так само як і рішення Коростишівської міської ради № 762 від 03.04.2014, яким ця карта-схема затверджена. В акті № 282 про встановлення факту від 12.02.2019 зафіксовано, що тимчасові споруди Відповідача (три металеві кіоски) були розміщені за задньою стінкою м`ясного павільйону по вул. Шевченка, 40 в м. Коростишеві, та що, торговельні майданчики, на яких вони були розміщені, являють собою асфальтобетонне покриття".

6.5. Орендодавець подав карту-схему розміщення торговельних місць на Кооперативному ринку в масштабі М6:500 та рішення Коростишівської міської ради від 03.04.2014 № 762 "Про затвердження Правил торгівлі на ПР "Кооперативний ринок", як засоби доказування. Відповідно до карти-схеми розміщення торговельних місць на Кооперативному ринку позначено будівлю м`ясного павільйону загальною площею 532 кв.м, навколо якої позначені торговельні майданчики за номерами, в тому числі, за номером 224, а напроти - торговельні майданчики за номерами №177/1А та №187, які розміщені біля іншої будівлі - павільйон для торгівлі запчастинами.

6.6. Зазначена ідентифікація об`єкта оренди за Договором №26 дозволяє виокремити у самостійні об`єкти речових прав:

"земельну ділянку/її частину",

"асфальтобетонне покриття/об`єкт благоустрою",

"торговельне місце (майданчик) - площа, відведена для розміщення… кіоску".

6.7. Між Коростишівською міською радою та ФОП Тютріною О.А. 28.11.2019 укладено договір № 524 про надання в оренду окремого елементу благоустрою комунальної власності для здійснення господарської діяльності (надалі також - Договір № 524).

6.8. Відповідно до Договору №524 об`єктом оренди є окремий елемент благоустрою - асфальтобетонне покриття, площею 13,075 кв.м згідно з викопіювання, за адресою: м. Коростишів, вул. Шевченка, 40 (підпункт 1.1 Договору № 524).

6.9. Ідентифікувати розташування окремого елементу благоустрою - асфальтобетонного покриття, площею 13,075 кв.м на території ринку по вул.Шевченка, 40 у м. Коростишеві з прив`язкою до будівлі, споруди, тощо, можна було б за викопіюванням з карти-схеми (іншої планувальної документації), однак такі засоби доказування Орендарем не подано.

6.9.1. Крім того, ФОП Тютріна О.А. вказала, що з врахуванням встановлених у рішенні суду у справі №906/41/19 обставин, в одному місці не можуть існувати одночасно частина земельної ділянки, асфальтобетонне покриття та торговельне місце. Оскільки в Орендодавця відсутні речові права на земельну ділянку (її частину) та асфальтобетонне покриття як її поліпшення, слід вважати, що відсутнє також речове право на об`єкт оренди, яким є торговельні майданчики №№ 177/1А, 187 та 224.

6.10. Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 02.09.2021 у справі №906/1060/18 на підставі рішень господарського суду, зокрема у справах №906/609/15, №906/207/17 та №906/41/19 встановлені обставини, які за правилом частини четвертої статті 75 ГПК України не потребують доказування, однак є такими , що мають значення для вирішення спору у цій справі. Відповідно до рішення суду у справі №906/1060/18 встановлено таке:

- під час розгляду справи №906/609/15 з дослідницької частини висновку судової будівельно-технічної експертизи №8557 від 10.02.2016, (далі - висновок експерта №8557) встановлено, серед іншого, такі обставини:

1) на території земельної ділянки по вул. Шевченка, 40 розташовано будівлі загальною площею 1 730,1 кв.м відповідно до інвентаризаційної справи №5481, власником яких є Райспоживспілка;

2) загальна площа земельних ділянок, яку займають в натурі (на місцевості) об`єкти нерухомого майна кооперативного ринку, власником яких є Райспоживспілка, становить 2 012 кв.м або 0,2012 га; конфігурація земельних ділянок відповідає плямі забудови вказаних будівель та позначена на горизонтальній зйомці земельної ділянки по вул. Шевченка, 40;

3) у об`єктів нерухомого майна кооперативного ринку, власником яких є Райспоживспілка, є допоміжні будинки в частині літ. "В", "З", "Ж", площа забудови яких становить 53 кв.м, 116 кв.м та 277 кв.м, відповідно; загальна площа земельних ділянок, яку займають в натурі (на місцевості) об`єкти нерухомого майна з допоміжними будівлями, становить 2 458 кв.м або 0,2458 га;

4) у об`єктів нерухомого майна кооперативного ринку, власником яких є Райспоживспілка, наявні зовнішні інженерні мережі водопроводу та каналізації, газопроводу та електропостачання, асфальтобетонне покриття, майданчик з контейнерами для збирання відходів, обладнання зовнішнього освітлення; наявність зовнішніх інженерних мереж радіофікації та теплопроводу зазначених об`єктів нерухомого майна не встановлено, зокрема, через відсутність на них проектної документації;

5) кафетерій "Шинок" "Д" з прибудовою "Д1", площею забудови 354,3 кв.м., загальною площею 298,0 кв.м не входить до складу будівель, власником яких є Райспоживспілка, однак входить до загальної площі 2028,1 кв.м будівель відповідно до інвентаризаційної справи № 5481;

6) на території земельної ділянки по вул. Шевченка, 40 відповідно до даних візуально-інструментального обстеження кооперативного ринку, розташовано також: торгові ряди, огорожа у вигляді металевих воріт, хвірток, металевих листів без суцільно замкненого контуру, магазин КН, хліб КН, кафе КН, вино, тютюн КН, кафе "Лена" КН, гастроном КН, насіння КН, м`ясний павільйон КН (зблокований з шинком КН), будівельні інструменти КН, сад, город КН, хоз. товари КН, аптека КН, туалет, будівлі без назв з позначками "2КН", "КН", "МН", "КЖ", "Н";

7) на підставі дослідницької та заключної частини висновку судової будівельно-технічної експертизи №8557 суд встановив обґрунтованість доводів Райспоживспілки про те, що належний їй на праві власності майновий комплекс кооперативного ринку по вул. Шевченка, 40 у м. Коростишеві має ознаки цілісного майнового комплексу, визначені у статті 191 ЦК України, а тому право Райспоживспілки отримати земельну ділянку в оренду для його обслуговування виключно за проектом відведення існує, щонайменше, з 28.12.2003;

- під час розгляду справи №906/41/19 встановлено:

1) згідно з розпорядженням міського голови від 12.04.2018 №32 проведено інвентаризацію майна в м. Коростишеві по вул. Шевченка, 40, що перебуває в комунальній власності м. Коростишева, в результаті якої встановлено об`єкт благоустрою території у вигляді твердого замощення земельної ділянки асфальтобетонним покриттям загальною площею 10 200 кв.м, рік будівництва - 1985;

2) за результатами розгляду протоколу інвентаризаційної комісії від 18.04.2018, врахувавши колективне звернення та рекомендації постійної комісії міської ради з питань бюджету та комунальної власності, міською радою 18.12.2018 прийнято рішення №602;

3) на підставі рішення Коростишівської міської ради від 18.12.2018 №602 "Про прийняття на баланс Коростишівської міської ради основних засобів" прийнято на баланс міської ради об`єкт благоустрою території у вигляді твердого замощення земельної ділянки асфальтобетонним покриттям загальною площею 10 200 кв.м, який розташований за адресою: вул. Шевченка, 40 в м. Коростишеві з ринковою вартістю 214 672,00 грн;

4) Райспоживспілкою не надані докази на підтвердження будівництва асфальтобетонного покриття за вказаною адресою;

- під час розгляду справи №906/1060/18 встановлено:

1) згідно з рішенням від 23.04.2019 №721 сімдесят третьої сесії VII скликання Коростишівської міської ради «Про передачу в оперативне управління КП "Міський ринок" комунального майна» вирішено передати в оперативне управління КП "Міський ринок" об`єкт благоустрою території у вигляді твердого замощення земельної ділянки асфальтобетонним покриттям загальною площею 10 200 кв.м, вартістю 214 672,00 грн, що розташований за адресою вул. Шевченка, 40 в м. Коростишів;

2) за даними акта приймання-передачі об`єкта благоустрою, затвердженого міським головою м. Коростишева 10 травня 2019 року, Коростишівська міська рада передає, а КП "Міський ринок" приймає об`єкт благоустрою території у вигляді твердого замощення земельної ділянки асфальтобетонним покриттям (інвентарний номер 101300044) загальною площею 10 200 кв.м первинною та залишковою вартістю 214 672 грн, 1985 року випуску (побудови);

3) відповідно до висновка експерта від 05.07.2021 №285/07-2021 на досліджуваній території за адресою: Житомирська обл., м. Коростишів, вул. Шевченка, 40, на дату проведення дослідження влаштовані металеві кіоски (ятки), контейнери, павільйони, навіси, об`єкти нерухомого майна, тощо. Територія не має окремо влаштованої по периметру огорожі, яка утворює замкнутий контур, натомість по периметру території розташовуються будівлі між якими влаштована огорожа та ворота, які утворюють замкнутий контур території. У висновку експерта зазначено, що:

§ за результатами проведення візуально-інструментального обстеження території за адресою: Житомирська обл., м. Коростишів, вул. Шевченка, 40, площа асфальтобетонного покриття становить 7 641 кв.м, що графічно зображено в додатку № 1 до даного висновку (зображена діагональним штрихуванням рожевого кольору Е-3), зовнішній контур якої проходить по зазначених точках, без урахування площ вкраплених земельних ділянок на яких розташовуються:

- металеві кіоски під якими визначити тип покриття не вбачається за можливе, площею 364,5 кв.м (ділянки №№ 1-21);

- будівлі капітального типу та цегляні прибудови (кіоски) під якими за технологічними особливостями не повинно бути асфальтобетонного покриття та металеві кіоски під якими відсутнє асфальтобетонне покриття, площа яких становить: 1 584,8 кв.м (ділянки №№ 25-27);

- на якій відсутнє асфальтобетонне покриття та на якій відсутні торговельні об`єкти, що становить 7,7 кв.м (ділянки №№ 22, 24);

§ відповідно до наданих на дослідження матеріалів, а саме договорів оренди торговельних майданчиків Підприємство «Кооперативний ринок» за адресою: Житомирська обл., м. Коростишів, вул. Шевченка, 40 здає в оренду торговельні майданчики №№ 15, 180,18, 25, 147, 148, 149, 150, 151,178, 186, 189,181,182, 92, 93, 103, 92/1, 177/1А, 187 загальною площею 173,42 кв.м та криті столи №№ 69, 60, 61 загальною площею 19,5 кв.м. Визначити, де саме розташовані вказані торговельні майданчики та криті столи за результатами проведення натурного обстеження не вбачається за можливе, у зв`язку з відсутністю нумерації торговельних об`єктів на території ринку;

§ відсутня фактична схема влаштованого асфальтобетонного покриття із геодезичними координатами його зовнішніх меж.

4) позивачем (йдеться про Коростишівську міську раду) визначено вказані дії відповідачів (йдеться про Райспожиспілку та Орендодавця), як самовільне зайняття земельної ділянки, однак колегія суддів не погоджується з такою кваліфікацією з урахуванням наступного. [ ...] Самовільне зайняття земельної ділянки є відмінним від користування земельною ділянкою за відсутності належним чином оформлених документів на неї (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.06.2021 у справі №31/55). В даному випадку має місце користування відповідачами земельною ділянкою без належним чином оформлених документів на спірну земельну ділянку. Колегією суддів не заперечується правомірне очікування відповідачів та право Райспоживспілки отримати земельну ділянку в оренду для обслуговування цілісного майнового комплексу за проектом відведення, однак правомірні очікування не надають права користування земельною ділянкою за відсутності належним чином оформлених документів на неї. Оскільки відповідачі в силу закону мають право на отримання земельної ділянки у користування під належним їм цілісним майновим комплексом, проте реалізація цього права відбувається за умови належного звернення до органу місцевого самоврядування та розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки".

6.11. Відповідно до листа від 29.01.2020 № 26 та акта від 01.04.2020, складеного комісією в складі зам. директора Підприємства "Кооперативний ринок" Княжик О.М., охоронника Кучера І.М., контролера ринку Докукіної О.В. та депутата Коростишівської міської ради Станчика С.М., станом на 01.04.2020 на торговельних майданчиках №№177/1А; 187; 224 розміщений кіоск ФОП Тютріної О.А., останній перемістити на штрафмайданчик ринку неможливо, оскільки кіоск не звільнений від товару.

6.12. Ухвалюючи оскаржуване судове рішення суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з такого:

1) Рішення суду у справі № 906/322/17 на підставі частини четвертої статті 75 ГПК України у цій справі має преюдиціальне значення, відтак обставина неповернення Орендарем об`єкта оренди вважається встановленою судом у господарській справі №906/322/17 станом на дату набрання рішенням суду законної сили - 09.10.2017.

2) Рішення суду у справі № 906/132/19 на підставі частини четвертої статті 75 ГПК України у цій справі також має преюдиціальне значення, відтак обставина неповернення Орендарем об`єкта оренди вважається встановленою судом у господарській справі № 906/132/19 станом на дату набрання рішенням суду законної сили - 16.08.2019.

3) Рішення суду у справі №906/1060/18 на підставі частини четвертої статті 75 ГПК України має преюдиціальне значення, відтак обставини, встановлені в ньому, не потребують доказуванню.

4) Щодо зустрічного позову про визнання Договору оренди №26 недійсним з моменту вчинення, суд виходив з такого:

- рішенням суду у справі № 906/322/17 встановлені обставини сплати Орендарем орендної плати за березень-червень, серпень, жовтень, листопад 2015 року, квітень, червень 2016 року в загальній сумі 8 435,70 грн та стягнуто борг з орендної плати в сумі 1 687,14 грн. Таким чином, виконання Орендодавцем обов`язку передати об`єкт оренди в користування Орендареві судом встановлено. Та оскільки в судовому порядку з Орендаря стягнуто також неустойку в розмірі подвійної плати за користування об`єктом оренди, суд встановив, що наймач не виконав обов`язок з повернення наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана після припинення договору найму, як це вимагає частина перша статті 785 ЦК України, у спосіб, прийнятний для двох сторін Договору №26. Таким чином Договір оренди № 26 після його вчинення (укладення) 01.01.2015 створив для Орендодавця та Орендаря правові наслідки, що ним обумовлені;

- щодо тверджень Орендаря про обґрунтованість її вимог, встановленими обставинами у справі №906/41/19, суд відзначає, що, зважаючи на наведені Орендарем підстави зустрічного позову, обставини, встановлені у справі №906/41/19 взагалі не стосуються її прав та інтересів, як орендаря у договірних відносинах за спірним Договором № 26, оскільки не вплинули на характер та зміст цих договірних відносин, не впливають на предмет доказування та не мають правового значення для даного спору. Так, предметом розгляду вищевказаної справи була законність рішення Коростишівської міської ради №602 "Про прийняття на баланс Коростишівської міської ради основних засобів", тобто, вищевказане рішення стосується саме асфальтобетонного покриття, загальною площею 10200 кв.м, що розташоване за адресою: вул. Шевченка, 40 в м. Коростишеві. До того ж, як зазначено вище, у справі №906/41/19 власника асфальтобетонного покриття судом не встановлено, при цьому наголошено, що перебування спірного майна на балансі не є безспірною ознакою права власності на нього;

- предметом оспорюваного Договору оренди № 26 є торговельні майданчики за номерами 177/1А, 187 та 224, місцезнаходження яких зазначене на плані розміщення торговельних місць ринку (пункт 1.1. договору), твердження Орендаря про те, що предметом Договору оренди № 26 є асфальтобетонне покриття, суд відхиляє. До викладеного суд доповнює, що аргументи Орендаря про самостійність таких об`єктів цивільного права як "земельна ділянка /її частина", "асфальтобетонне покриття/об`єкт благоустрою" та "торговельне місце/площа, відведена на ринку для торгівлі та викладки товару тощо" заслуговують на увагу. Так, такий об`єкт як "торговельне місце/площа, відведена на ринку для торгівлі та викладки товару тощо", може бути утворене як в межах площі асфальтобетонного покриття, так і поза його площею;

- під час проведення судової експертизи у справі № 906/1060/18 клопотання експертів в частині забезпечення натурного обстеження території під влаштованими металевими кіосками (ятками), контейнерами та павільйонами, тощо, які розташовані за адресою: Житомирська обл., м. Коростишів, вул. Шевченка, 40 не було забезпечено;

- не мають правового значення для вирішення спору по суті, що виник між Орендодавцем та Орендарем з Договору оренди № 26, обставини, встановлені у справі №906/1060/18, яким зобов`язано як Орендодавця, так і його засновника - Райспоживспілку, звільнити земельну ділянку на якій знаходиться асфальтобетонне покриття площею 10 200 кв.м. за адресою Житомирська область м. Коростишів, вул. Шевченко, 40, що використовується ними для організації ведення торговельної діяльності за відсутності належним чином оформлених документів на землю;

- використання Орендарем торговельного місця/торговельного майданчика на ринку для здійснення торгівлі не є тотожним використанню земельної ділянки, хоч і передбачає таке використання, оскільки продавці товарів на ринку не зобов`язані оформляти право на торгівлю у певному місці договором оренди земельної ділянки тощо;

- заявляючи позов про визнання недійсним Договору оренди №26, Орендар мала довести не лише наявність підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, але й чи було порушене її цивільне право або інтерес, за захистом якого вона звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає порушення;

- порушення свого права Орендар не пов`язує з майновими правами на об`єкт оренди - торговельні місця на ринку, а також на асфальтобетонне покриття чи на земельну ділянку. Більше того, стверджує, що відповідні права на землю та об`єкт благоустрою належать Коростишівській міській раді, однак звернення з позовом в інтересах міської ради є неприпустимим;

- відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

5) Щодо вимоги Підприємства "Кооперативний ринок" про стягнення неустойки, суд відзначив таке:

- правові підстави для стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування об`єктом оренди за період з вересня 2017 року по квітень 2019 року на загальну суму 30 974,18грн, після ухваленого рішення суду у справі №906/132/19 - відсутні;

- стягнення неустойки у розмірі подвійної плати за невиконання обов`язку щодо повернення торговельних майданчиків за період з 01.04.2019 до 30.04.2020 включно, що становить 21 833,32 грн підлягає задоволенню, з урахуванням приписів частини другої статті 785 ЦК України;

- доводи Орендаря про те, що оскільки об`єкт оренди не був переданий Орендодавцем за актом приймання-передачі (іншим документом), тому і в Орендаря не виник обов`язок повертати об`єкт оренди з найму, в тому числі, шляхом оформлення відповідного документа (акта), суд оцінює критично. Договір оренди №26 не вимагає оформлення повернення торговельних майданчиків з оренди відповідним документом (актом). Орендар мала право вимагати в Орендодавця письмового підтвердження отримання з оренди торговельних майданчиків у зв`язку із закінченням строку дії Договору оренди № 26. Орендар не довела, що Орендодавець відмовився прийняти торговельні майданчики з оренди після закінчення строку дії Договору № 26 впродовж пільгового 7-денного строку для їх звільнення від металевих кіосків Орендаря, засвідчивши цей факт письмово. Обов`язок Орендаря повернути об`єкт оренди виник ще станом на 01.01.2016, тому факти, що встановлювались судами після цієї дати не впливають на зміст такого обов`язку, який так і не виконано станом на дату ухвалення рішення суду у цій справі.

6) Щодо вимоги Підприємства "Кооперативний ринок" зобов`язати ФОП Тютріну О.А. звільнити спірні торговельні майданчики, місцезнаходження яких зазначене на плані розміщення торговельних місць на ринку, шляхом вивезення трьох металевих кіосків за межі Підприємства "Кооперативний ринок", суд вказав:

- при вирішенні цього спору суд надає оцінку тій обставині, що Орендодавець просить звільнити від майна Орендаря саме той предмет оренди, який він їй передав і який вона мала повернути саме Орендодавцеві;

- Орендар свідомо уникала повернення торговельних майданчиків № 177/1А, №187 та № 224 Орендодавцю (обставини встановлені у Рішенні суду у справі №906/132/19). Наявність поважних причин або обставин, які б перешкоджали Орендарю за весь час, що минув з 01.01.2016 повернути предмет найму Орендодавцеві - не встановлено;

- Орендодавець намагався вживати заходи щодо переміщення трьох металевих кіосків Орендаря за межі площ торговельних майданчиків у 2020 році за умовами пункту 4.2.5 Договору оренди № 26;

- оскільки договірну умову не вдалося реалізувати в досудовому порядку, вимога Орендодавця зобов`язати Орендаря звільнити торговельні майданчики № 177/1А, №187 та № 224, шляхом вивезення кіосків за межі Підприємства "Кооперативний ринок" підлягають задоволенню в повному обсязі.

7. Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції

7.1. Відповідно до протоколу передачі судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) раніше визначеному складу суду від 21.12.2022 касаційну скаргу у справі №906/560/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: Малашенкової Т.М. - головуючий, Булгакової І.В., Колос І.Б.

7.2. Ухвалою Верховного Суду від 30.01.2023 у справі №906/560/20, зокрема відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Ради на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 287 ГПК України.

7.3. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

7.4. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

8. Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду попередніх інстанцій

8.1. З огляду на наведене у розділі 4 цієї Постанови, Верховний Суд відзначає таке.

8.2. Верховний Суд відзначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, наведених скаржником і які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

8.3. При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктами 1, 4 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

8.4. Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

8.5. Так, скаржник, посилаючись, зокрема на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України, зазначає, що судами попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваних судових рішень не враховано висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме постанови Верховного Суду від 22.09.2022 у справі №462/5368/16-ц, від 14.08.2018 у справі №905/2382/17, від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18.

8.6. Що ж до визначення подібних правовідносин, то в силу приписів статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, в якій визначено критерій подібності правовідносин.

8.6.1. Велика Палата конкретизувала свої висновки щодо тлумачення змісту поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

8.6.2. При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

8.6.3. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

8.6.4. У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

8.7. Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

8.8. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 у справі №462/5368/16-ц (на яку посилається скаржник), де предметом спору було визнання договору поруки припиненим, Велика Палата, вирішуючи питання належного способу захисту, зокрема, вказала таке:

« 59. Стаття 16 ЦК України не передбачає способом захисту права та інтересу визнання договору припиненим. Позовна вимога про визнання договору поруки припиненим є неналежним способом захисту прав та інтересів поручителя, який стверджує про зміну основного зобов`язання без його згоди, внаслідок чого збільшився обсяг його ж відповідальності.

60. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

61. Визнання права у позитивному значенні (визнання існуючого права) та у негативному значенні (визнання відсутності права та відповідного йому обов`язку) є способом захисту інтересу у юридичній визначеності. Застосування такого способу захисту інтересу є належним лише тоді, якщо юридична невизначеність триває, суд не розглядає ініційований кредитором для захисту його прав спір із боржником і не вирішив цей спір раніше. За цих умов боржник (поручитель) може звернутися до суду з позовом про визнання відсутності права вимоги кредитора за договором поруки (визнання його права припиненим), зокрема про визнання поруки припиненою, і такий спосіб захисту буде належним та ефективним. У разі задоволення цього позову суд у резолютивній частині визнає відсутнім право вимоги кредитора за договором поруки, зокрема визнає поруку припиненою, а не припиняє поруку.

8.9. Водночас у справі, що розглядається предметом зустрічного позову є визнання договору оренди недійсним, з мотивів того, що Орендодавець при укладенні Договору про надання в оренду торговельних майданчиків ввів в оману орендаря про свій титул власника об`єкта оренди.

8.10. Відтак, проаналізувавши зміст постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 у справі №462/5368/16-ц за критеріями подібності, ураховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, з огляду на відмінність підстав позовів та фактичних обставин справ, в тому числі, беручи до уваги, що справи стосуються різних предметів спору (визнання договору поруки припиненим/визнання договору оренди недійсним), до яких застосовується різне правове регулювання та правові наслідки визнання таких договорів чи то «припиненими», чи то «недійсними», колегія суддів дійшла висновку про неподібність цієї справи за наведеними правовими ознаками зі справою, що розглядається, і тому застосування норм матеріального права за неподібності правовідносин у цих справах не може бути аналогічним, а вказане для порівняння судове рішення Верховного Суду - релевантним до обставин цієї справи.

8.11. У постановах Верховного Суду від 14.08.2018 у справі №905/2382/17, від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18 (на які посилається скаржник), Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

8.12. Водночас, проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень у справі, що переглядається, та судові рішення, правові висновки щодо застосування норм права в яких, на думку скаржника, не були враховані судами в оскаржуваних судових рішеннях, Верховний Суд, встановив, що оскаржувані судові рішення не суперечать висновкам, викладеним у справах №905/2382/17, №910/18036/17, №917/1307/18, на які посилається скаржник. При цьому різна фактично-доказова база, з яких виходили суди при ухваленні наведених судових рішень, виключає їх подібність за змістовним критерієм до справи, що розглядається.

8.13. Верховний Суд зауважує, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

8.14. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

8.15. З огляду на викладене посилання скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постановах Верховного Суду, зокрема у справах №905/2382/17, №910/18036/17 та №917/1307/18 судом відхиляються, адже вони (справи) є неподібними за критеріями подібності, визначених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 у справі №462/5368/16-ц (див. пункт 8.6-8.6.4 даної постанови).

8.16. Зазначене в сукупності свідчить про наявність підстав для закриття касаційного провадження з підстави оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, у відповідності до пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України.

8.17. В контексті доводів касаційної скарги, наведених у пункті 4.2 цієї Постанови, Верховний Суд відзначає таке.

8.18. Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої стаття 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

8.19. Верховний Суд виходить з того, що Суд зобов`язаний керуватись завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина друга статті 2 ГПК України). До основних засад (принципів) господарського судочинства, зокрема належить принцип верховенства права (пункт 1 частини третьої статті 2 ГПК України).

8.20. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

8.21. Отже, з огляду на положення статті 4 ГПК України та статей 15, 16 ЦК України підставою для захисту цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання чи оспорення. Позивач, звертаючись до суду з позовною заявою зобов`язаний довести наявність порушених його прав та законних інтересів, а суд, у свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для захисту прав позивача.

8.22. Колегія суддів виходить з того, що вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності визначених, конкретних порушених прав чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

8.23. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб (таку правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 у справі № 912/1856/16, від 24.12.2019 у справі № 902/377/19 тощо).

8.24. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити. Близький за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц.

8.25. Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (див. правові висновки Верховного Суду викладені у постановах від 19 вересня 2019 року у справі № 924/831/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18).

8.26. Так, у справі, що розглядається, ФОП Тютріна О.А. у липні 2020 році звернулась із зустрічним позовом до Підприємства «Кооперативний ринок» про визнання спірного Договору оренди, дія якого припинилась 31 грудня 2015 року, недійсним.

8.27. ЦК України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам.

8.28. Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

8.29. Так, одним із способів захисту цивільних прав та інтересу є визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої 2 статті 16 ЦК України).

8.30. Відповідно до частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першої-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

8.31. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

8.32. В разі відсутності такого порушення в позові має бути відмовлено.

8.33. Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

8.34. Отже, відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним, необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

8.35. Таке розуміння щодо визнання оспорюваного правочину недійсним є послідовним у правозастосуванні, що підтверджується правовими висновками, що містяться в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.02.2021 у справі №904/2979/20, у постанові Верховного Суду від 28.11.2019 у справі №910/8357/18, у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі №6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16.

8.36. Крім того, Верховний Суд враховує, що недійсність договору як приватно-правова категорія повинна не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. Ініціювання спору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися для невиконання обов`язків чи уникнення сплати боргу боржником (такі висновки містяться у постановах Верховного Суду від 05.09.2019 у справі №638/2304/17, від 18.09.2019 у справі №200/4202/14-ц).

8.37. Вирішуючи цей спір і відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, господарські суди, з`ясувавши характер спірних правовідносин сторін, правову природу договору, надавши оцінку змісту порушеного права (інтересу) ФОП Тютріної О.А. спірним Договором оренди, дослідивши обставини справи і наявні у ній докази (див. розділ 6 даної Постанови), визнали недоведеним позивачем належними засобами доказування у розумінні положень статей 76-79, 91 ГПК України факт порушення таким Договором оренди, строк дії якого скінчився ще 31.12.2015, прав і законних інтересів ФОП Тютріної О.А., які підлягали би захисту у судовому порядку.

8.38. Разом з тим, судами враховано, що порушення права (інтересу) Орендар не пов`язувала з майновими правами на об`єкт оренди - торговельні місця на ринку, на асфальтобетонне покриття чи на земельну ділянку. Більше того, ФОП Тютріна О.А. стверджувала, що відповідні права на землю та об`єкт благоустрою належать Коростишівській міській раді.

8.39. Інших доводів, які б скасували ці висновки, скаржник у касаційній скарзі не навів.

8.40. При цьому колегія суддів враховує, що відсутність порушення прав та законних інтересів позивача (ФОП Тютріної О.А.) спірним правочином в оспорюваній частині є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (аналогічну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19).

8.41. Поряд з цим у названих постановах Верховного Суду також відзначено, що у разі з`ясування обставин відсутності порушеного права позивача (що є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові), судам попередніх інстанцій не потрібно вдаватись до оцінки спірного правочину на предмет його відповідності положенням законодавства (див. постанови Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19).

8.42. З огляду на встановлені обставини справи, зокрема щодо недоведеності позивачем (ФОП Тютріною О.А.), що його права та законні інтереси порушені Договором оренди №26 і в результаті визнання його недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено, Верховний Суд не вбачає підстав, що судами попередніх інстанцій невірно застосовано норми права.

8.43. Верховний Суд зазначає, що відповідно до частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

8.44. Відхиляючи доводи позивача щодо неповноти з`ясування судом обставин справи, колегія суддів касаційної інстанції акцентує, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", а не "суду факту", отже, відповідно до статті 300 ГПК України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.

8.45. За змістом пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у вигляді не дослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

8.46. Така правова позиція є послідовною та сталою і викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема у постановах від 12.10.2021 у справі №905/1750/19, 20.05.2021 у справі № 905/1751/19, від 12.10.2021 у справі №905/1750/19, від 20.05.2021 у справі №905/1751/19, від 02.12.2021 у справі №922/3363/20, від 16.12.2021 у справі №910/18264/20 та від 13.01.2022 у справі №922/2447/21 тощо.

8.47. Проте, як уже зазначалося, під час здійснення касаційного провадження у цій справі з підстави касаційного оскарження, визначеної у пункті 1 частини другої статті 287 ГПК України, Верховним Судом встановлено необґрунтованість підстави касаційного оскарження у цій частині.

8.48. Разом з тим, колегія суддів зазначає, що суди попередніх інстанцій насправді надали оцінку обставинам та наданим сторонами доказам, до переоцінки яких, в силу приписів статті 300 ГПК України, суд касаційної інстанції вдаватись не може, оскільки встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 73-80, 86, 300 ГПК України.

8.49. За таких обставин, колегія суддів відхиляє доводи Ради (зазначені у пункті 4.2 цієї Постанови) про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, а саме ненадання судами оцінки наявним у матеріалах справи доказам шляхом повного, всебічного та безпосереднього їх дослідження та всім доводам відповідача за первісним позовом.

8.50. Поряд з цим, суд критично оцінює посилання скаржника на необґрунтованість рішення судів попередніх інстанцій в частині задоволення первісного позову (у контексті необґрунтованої відмови у зустрічному позові), оскільки таке посилання не містить належного обґрунтування, аргументування та мотивування з посиланням на приписи частини першої, другої статті 287 ГПК України, що є необхідною передумовою для касаційного перегляду в оскаржуваній частині судового рішення.

8.51. Верховний Суд неодноразово вказував та наголошував, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, наведених скаржником і які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

8.52. Верховний Суд зазначає, що наведені у касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів та встановленні інших обставин у тому контексті, який, на думку скаржника, свідчить про наявність підстав для визнання оспорюваного Договору оренди №26 недійсним та відмови у задоволенні первісного позову.

8.53. Водночас у сили приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

8.54. При цьому колегія суддів звертається до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №373/2054/16-ц, де відзначено, якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

8.55. Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 4 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження, що також виключає можливість скасування оскаржуваних судових рішень з цієї підстави.

8.56. З урахуванням наведеного у даному розділі, Верховний Суд дійшов висновку, що доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження, та підстави для скасування оскаржуваних судових рішень відсутні.

8.57. Доводи, викладені у відзиві на касаційну скаргу, не приймаються Судом з огляду на зазначене у розділі 8 даної Постанови.

8.58. Касаційний господарський суд зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

8.59. Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

8.60. Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

8.61. Верховний Суд у прийнятті даної постанови керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 09.11.2004 у справі "Науменко проти України", від 19.02.2009 у справі "Христов проти України", від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

8.62. Верховний Суд зазначає, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок і недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень, наявність яких скаржником у цій справі аргументовано не доведено.

8.63. Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

8.64. У справі "Трофимчук проти України" (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

8.65. Колегія суддів касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують вказаного висновку.

9. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

9.1. Доводи скаржника про порушення судами попередніх інстанцій норм права при ухваленні оскаржуваних судових рішень за результатами перегляду справи в касаційному порядку не знайшли свого підтвердження з мотивів, викладених у розділі 8 цієї Постанови.

9.2. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

9.3. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

9.4. За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

9.5. Верховний Суд, переглянувши оскаржуване судове рішення в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою у справі з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, а з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 4 цієї статті, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а судові рішення без змін, як такі, що ухвалено із додержанням норм процесуального права.

10. Судові витрати

10.1. Судовий збір сплачений у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції покладається на скаржника, оскільки Суд касаційне провадження за касаційною скаргою Ради в частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, закриває, а в частині підстави, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, касаційну скаргу залишає без задоволення, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 129, 296, 300, 308, 309, 315 ГПК України, Верховний Суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційне провадження за касаційною скаргою Коростишівської міської ради на рішення Господарського суду Житомирської області від 07.04.2022 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 27.10.2022 у справі №906/560/20 з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.

2. Касаційну скаргу Коростишівської міської ради на рішення Господарського суду Житомирської області від 07.04.2022 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 27.10.2022 у справі №906/560/20 з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, залишити без задоволення.

3. Рішення Господарського суду Житомирської області від 07.04.2022 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 27.10.2022 у справі №906/560/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова

Суддя І. Булгакова

Суддя І. Колос