ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13.03.2023 Справа № 914/2533/22
Господарський суд Львівської області у складі судді Бортник О.Ю., за участі секретаря судових засідань Копача М.Р. розглянув у відкритому судовому засіданні справу за позовом: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , м. Борислав,

до відповідача: Бориславської міської ради Львівської області, м. Борислав,

про: визнання права власності

За участі представників:
Від позивача: Романів І.Б. адвокат,

Від відповідача: не з`явився.

Встановив: Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , м. Борислав, звернулась з позовом до Бориславської міської ради Львівської області, в якому просить Господарський суд Львівської області визнати за нею право власності на нежитлове приміщення (будівлю) загальною площею 32,6 кв. м, яке знаходиться на земельній ділянці площею 0,0036 га (кадастровий номер :11:031:0119) на АДРЕСА_1 .

Стислий виклад позиції позивача.
Позивач вважає, що відповідач незаконно відмовив їй у оформленні права власності на спірне нерухоме майно з посиланням на те, що він не наділений повноваженнями приймати рішення про оформлення права власності на самочинне будівництво.

Позивач стверджує, що збудоване нею нерухоме майно не є самочинним будівництвом, оскільки рішенням виконавчого комітету Бориславської міської ради від 25 грудня 2001 р. № 655 їй дозволено встановити МАФ-торгового павільйону по АДРЕСА_1 .

На підставі рішення виконкому виготовлено проект на встановлення металевого торгового павільйону та будівельний паспорт.

Рішенням виконавчого комітету Бориславської міської ради від 24.01.2002 р. позивачу надано в тимчасове користування на умовах оренди земельну ділянку з правом викупу.

09 червня 2009 р. між сторонами у справі укладено договір оренди землі на підставі рішення відповідача від 09.04.2009 р. № 887, який зареєстровано у Бориславському міському відділі Львівської регіональної філії Центру ДЗК. Рішенням відповідача від 16.12.2014 р. договір оренди землі поновлено на 10 років.

Висновком № 27 від 15 лютого 2022 р. будівельно-технічної експертизи підтверджується, що встановлений позивачем об`єкт не є тимчасовою спорудою, не є стаціонарною тимчасовою спорудою та не є малою архітектурною формою. Він встановлений на фундаменті, є об`єктом нерухомості та на нього може бути оформлено право власності.

Позивачка посилається на те, що глибина залягання фундаментів цього об`єкту становить 860-880 мм, а площа будівлі по зовнішньому контуру - 36 кв. м.

Як на правову підставу своїх позовних вимог позивачка посилається на норми ст. 392 ЦК України, вважаючи, що позов про визнання права власності є ефективним способом захисту її прав. Судове рішення про визнання права власності на будівлю є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем.

Стислий виклад заперечень Відповідача.
Відповідач просить повністю відмовити в позові, посилаючись на таке.

Рішенням виконавчого комітету Бориславської міської ради від 25.12.2001 р. № 655 позивачу надано дозвіл на встановлення малої архітектурної форми-торгового павільйону для здійснення торгівлі.

Рішенням виконавчого комітету Бориславської міської ради від 28 січня 2003 р. № 45 затверджено акт державної технічної комісії про прийняття в експлуатацію малої архітектурної форми-торгового павільйону позивача. Загальна площа павільйону, згідно з вказаним актом, становила 36 кв. м, торгова площа 28,8 кв.м, площа допоміжних приміщень 3,8 кв. м.

З висновку судового експерта № 27 від 15 лютого 2022 р., на який покликається позивач, не вбачається, що спірний торговий павільйон є нерухомою річчю.

Інформація про наявність у позивача дозвільних документів на право виконання будівельних робіт з будівництва об`єкта та вводу його в експлуатацію у встановленому законом порядку відсутня. Відповідач вважає об`єкт, на який позивач просить визнати його право власності, самочинним будівництвом.

Заперечення позивача.
У поясненні від 10.02.2023 позивач зазначає, що йому надавався дозвіл на встановлення МАФ, з урахуванням норм ДБН, які діяли на той час. Державна технічна комісія прийняла в експлуатацію закінчений будівництвом об`єкт будівлю на АДРЕСА_1 , відповідно до норм ДБН а3.1-3-94. Побудований павільйон прийнятий в експлуатацію та після 2003 р. не змінювався, не реконструйовувася і не добудовувався. Станом на 2003 р. не здійснювалось прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом малих архітектурних форм. Ця будівля не є самочинним будівництвом, оскільки рішенням виконавчого комітету від 25.12.2001 р. № 655 позивачу надано дозвіл на встановлення торгового павільйону. Павільйон влаштовано на фундаменті (фундаментних блоках) з глибиною залягання до 860-880 мм на земельній ділянці, що орендована позивачем для цієї мети.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.
Ухвалою суду відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Судові засідання у справі відкладались з підстав, наведених у наявних в матеріалах справи ухвалах суду.

Відповідач подавав клопотання про розгляд справи в режими відеоконференції, яке судом задоволено. Крім цього, відповідач просив розглядати спір у справі без участі його представника.

Мотивувальна частина рішення.
Враховуючи зміст позовної заяви, характер спірних правовідносин між сторонами у справі, до переліку обставин, які є предметом доказування у справі про визнання права власності відповідно до ст. 392 ЦК України, належить доказування наявності у позивача права власності на спірне нерухоме майно, заперечення, невизнання чи оспорення відповідачем факту наявності у позивача цього права власності, або ж спростування факту існування цих обставин особою, яка має у справі протилежний процесуальний інтерес.

Вичерпний перелік доказів, якими сторони підтверджують наявність обставин, що належать до предмета доказування у справі, зазначено ними в додатках до позовної заяви, відзиву, клопотань та пояснень у справі.

Беручи до уваги характер спірних правовідносин, вірогідність наявних у матеріалах справи та перевірених судом доказів, застосовуючи викладені нижче норми права та вважаючи встановленими наведені нижче обставини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з такого.

Позивач просить суд визнати його право власності на спірне нерухоме майно на підставі ст. 392 ЦК України.

Позивач вважає, що відповідач, відмовивши у оформленні права власності позивача на нерухоме майно, порушив право власності позивача, оскільки не визнає його. Позивач просить захистити порушене право шляхом його підтвердження судом.

Відповідач відмовляється оформити (зареєструвати) право власності позивача на нерухоме майно, посилаючись у листі від 13.07.2022 р. за № Г-1569 на відсутність у Бориславської міської ради, в силу приписів ст. 376 ЦК України, повноважень приймати рішення про оформлення права власності на самочинне будівництво.

На підставі наявних у матеріалах справи доказів суд визнає встановленими такі обставини.

Належно завіреною копією заяви позивача підтверджується факт звернення 02.11.2001 р. підприємця ОСОБА_1 до міського голови Бориславської міської ради з проханням надати дозвіл на встановлення торгового павільйону по АДРЕСА_2 .

Рішенням міжвідомчої комісії Виконавчого комітету Бориславської міської ради від 15 листопада 2001 р., належно завірена копія якого є у матеріалах справи, дозволено позивачу встановити торговий павільйон по АДРЕСА_2 , та зобов`язано позивача виготовити проектну документацію і погодити її з відповідними службами міста.

Рішенням Виконавчого комітету Бориславської міської ради Львівської області від 25 грудня 2001 р. № 655, належно завірена копія якого є у матеріалах справи, дозволено позивачу встановити малу архітектурну форму торговий павільйон по АДРЕСА_2 , для здійснення торгівлі. Цим же ж рішенням (п.п. 2, 3): зобов`язано позивача погоджений проект зареєструвати в інспекції Держбудконтролю міськвиконкому і отримати дозвіл на виконання робіт; попереджено позивача, що розпочати вищезгадані роботи можна тільки після виконання п.п. 2.1. та 2.2. цього рішення; вирішено після завершення робіт пред`явити об`єкт технічній комісії для прийняття його в експлуатацію, подавши заяву у виконком про утворення комісії.

Наявними у матеріалах справи: архівним витягом від 27 липня 2022 р. № 07-04/35 з рішення виконавчого комітету Бориславської міської ради Львівської області від 24 січня 2002 р. № 25, архівним витягом від 27 липня 2022 р. № 07-04/36 з рішення Бориславської міської ради Львівської області від 09 листопада 2004 р. № 449, архівним витягом від 27 липня 2022 р. № 07-04/37 з рішення Бориславської міської ради Львівської області від 16 грудня 2014 р. № 1665, належно завіреною копією рішення Бориславської міської ради № 887 від 09.04.2009 р. підтверджується існування між сторонами у справі правовідносин щодо оренди земельної ділянки, виділеної для встановлення та обслуговування торгового павільйону комерційних потреб.

Належно завірена копія Договору оренди землі 04.09.439.000 від 09 червня 2009 р., яка додана позивачем до позовної заяви, підтверджує надання відповідачем на підставі рішення сесії Бориславської міської ради від 09.04.2004 р. № 887 в оренду позивачу земельної ділянки загальною площею 0,0036 га по вул. Коваліва, на якій знаходяться «об`єкти нерухомого майна (перелік, характеристика і стан будинків, будівель, споруд та інших об`єктів) торговий павільйон» разом з торговим павільйоном (п.п. 2-4 Договору).

Відповідно до погодженого головним архітектором м. Борислава та затвердженого рішенням МВК від 25 грудня 2001 р. № 655 Проекту на встановлення металевого торгового павільйону по вул. Коваліва (п. 1.1., 1.2.) технологічну частину проекту розроблено згідно з ДБН А 2.2.-3-97, СНіПуп.л. 8-71, СНіПу 3.05.06-85, СНіПу 3.05.07-85, ДБН В2.5.-13-98, ДБН В 1.1.-2001 р. Конструкцію торгового павільйону (каркас, зовнішні стіни, покриття) запроектовано як таку, що виготовлялась на заводі. Після встановлення павільйону запроектовано підлогу, перегородки, внутрішнє оздоблення стін, стелі та їхнє утеплення.

Фундамент запроектовано збірний, з бетонних фундаментних блоків шириною 0,3 м, виконаний до відмітки 0,75 м по периметру павільйону, з влаштуванням вентиляційних отворів в кладці з керамічного блоку в два ряди по гідроізоляції. Стіни запроектовано товщиною 10 см з металевого каркасу, зовні обшитого бляхою товщиною 2 мм, утеплювача товщиною 80 мм, внутрішньої обшивки товщиною 18 мм.

Наявною у матеріалах справи копією Акту Державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації від 15 січня 2003 р., що затверджений рішенням Бориславського міськвиконкому № 45 від 28.01.2003 р., підтверджується прийняття державною технічною комісією рішення про те, що торговий павільйон по АДРЕСА_1 готовий до введення в експлуатацію.

Копія рішення Виконавчого комітету Бориславської міської ради Львівської області № 45 від 28 січня 2003 р., яку долучено позивачем до матеріалів справи, не відповідає вимогам ст. 91 ГПК України. Цю копію зроблено з копії письмового доказу та не засвідчено.

Висновком експерта № 27, складеним 15 лютого 2022 р., який є у матеріалах справи, підтверджується, що на момент проведення дослідження об`єкта (26 листопада 2021 р.) стіни будівлі складаються з дерев`яного каркасу, по якому облаштовано пластикову вагонку, бетонний фундамент об`єкту нежитлової будівлі на АДРЕСА_1 влаштовано на глибину 860-880 мм, з лівої сторони фасаду влаштовано шурф глибиною до 900 мм (стор. 2-3 Висновку експерта). Враховуючи влаштування шурфу глибиною до 900 мм та глибину залягання фундаменту (860-880 мм), експерт дійшов висновків, що об`єкт (нежитлова будівля) ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 влаштований на фундаменті та не є тимчасовою спорудою, не є малою архітектурною формою, не є стаціонарною тимчасовою спорудою ТС.

На підставі викладених вище обставин суд встановив, що будівлю, право власності на яку просить визнати позивач, збудовано без дозволу інспекції державного архітектурно-будівельного контролю на виконання будівельних робіт з встановлення нерухомого майна по АДРЕСА_1 та з суттєвими відхиленнями від Проекту на становлення металевого торгового павільйону по АДРЕСА_1 в частині облаштування та глибини залягання фундаментів торгового павільйону.

Вказані відхилення від проекту призвели до того, що позивачем в кінцевому результаті збудовано будівлю, яка згідно з експертним висновком, не є малою архітектурною формою, дозвіл на встановлення якої надавався рішенням міськвиконкому 25 грудня 2001 р. № 655, та на виконання якого розроблявся, погоджувався і затверджувався Проект на встановлення металевого торгового павільйону. Спірне нежитлове приміщення не є також ані тимчасовою спорудою, ані стаціонарною тимчасовою спорудою ТС.

Проте, згідно з ст. 24 Закону України «Про планування і забудову територій» в редакції, яка була чинною на час початку та завершення побудови спірного майна, фізичні та юридичні особи, які мали намір здійснити будівництво об`єктів містобудування на земельних ділянках, що належать їм на праві власності чи користування, мали обов`язок отримати від виконавчих органів відповідних рад, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, у разі делегування їм таких повноважень відповідними радами, дозвіл на будівництво об`єкта містобудування (далі - дозвіл на будівництво).

Дозвіл на будівництво давав право замовникам на отримання вихідних даних на проектування, здійснення проектно-вишукувальних робіт та давав право на отримання дозволу на виконання будівельних робіт у порядку, визначеному цим Законом.

Дозвіл на будівництво об`єкта містобудування не давав права на початок виконання будівельних робіт без одержання відповідного дозволу місцевої інспекції державного архітектурно-будівельного контролю.

Згідно з ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності.

За змістом наведеної вище статті ЦК України судове рішення, у таких випадках, не породжує право власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законнихпідставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку в спосіб, який встановлено ст. 392 ЦК України, є наявність у особи підтвердженого належними доказами її права власності на майно, а також підтверджене належними доказами порушення (невизнання або оспорювання) цього права іншою особою. Такий висновок суду відповідає висновкам з цього питання Верховного суду, викладеним у його постанові від 05.03.2019 р. у справі № 917/377/17 (п. 6.1.).

Проте на підставі вищенаведених обставин суд встановив, що спірне майно, яке збудоване позивачем у 2003 р., є самовільним будівництвом. На самовільне будівництво, відповідно до законодавства, що діяло на момент завершення будівництва, право власності у особи, що його здійснила, після завершення такого будівництва не виникало.

Згідно з ст. 105 ЦК Української РСР, яка діяла на момент завершення будівництва, самовільним будівництвом вважались господарські і побутові будівлі та споруди, зведені громадянином без встановленого дозволу або належно затвердженого проекту, чи з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил. Самовільно збудовані господарські будівлі і споруди зносились за рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів громадянином, який провадив самовільне будівництво, або за його рахунок.

Акт Державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації від 15 січня 2003 р., на який позивач посилається як на доказ виникнення у неї права власності на закінчене будівництвом нове будівництво, не береться судом до уваги з огляду на таке.

Вказаний Акт складено на підставі ДБН А.3.1-3-94, затвердженого наказом Державного комітету України у справах містобудування і архітектури № 48 від 05.10.1994 р. та введеного в дію з 01.01.1995 р.

Акт від 15.01.2003 р. не відповідає вимогам ДБН А.3.1-3-94, на підставі якого його складено. У цьому Акті відсутнє посилання на дату та номер дозволу на виконання будівельно-монтажних робіт, що виданий інспекцією Держархбудконтролю. Згідно з пунктами 3.1., 3.2. та 3.9. згаданого вище Наказу № 48 від 05.10.1994 р. об`єкти, які не є державною власністю, приймались в експлуатацію за рішенням державних технічних комісій. Ці комісії приступали до роботи не пізніше, як за 7 днів після отримання заяви забудовника (замовника) про закінчення будівництва та готовність об`єкту до прийняття в експлуатацію. Результатом роботи державної технічної комісії було складання і підписання акту державної технічної комісії, в якому приймається рішення про введення об`єкта у експлуатацію.

Акт від 15 січня 2003 р. є Актом «про готовність закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації», а не Актом державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництвом об`єкта в експлуатацію.

У Акті від 15 січня 2003 р. відсутнє рішення комісії про те, що торговий павільйон прийнятий в експлуатацію і цей акт є підставою для оформлення права власності на збудований об`єкт та включення його до державної статистичної звітності. У ньому зазначено наступне: « 1. Торговий павільйон по АДРЕСА_1 готовий до введення в експлуатацію. 2. Цей акт може служити основою для реєстрування у відповідних органах як колективної або приватної власності юридичних і фізичних осіб, а також у державних органах статистики».

Крім цього, відповідно до вимог п.п.1.4. та 1.6. Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої 09.06.98 наказом № 121 Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України, державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації підлягали об`єкти нерухомості, розташовані на всій території України (населених пунктах, військових містечках, військових частинах, аеропортах, річкових і морських портах, заповідниках, заказниках, на дорогах, полігонах і т.п.).

Державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації була обов`язковою для власників, незалежно від форми власності.

У матеріалах справи немає та позивачем суду не надані докази державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно. Відмова відповідача здійснити державну реєстрацію права власності позивача (лист від 13.07.2022 р.) долучена позивачем в якості доказу невизнання відповідачем її права власності на спірне нерухоме майно.

З огляду на викладені вище обставини, у суду відсутні підстави для висновку про те, що у позивача, на момент вирішення спору судом, наявне право власності, набуте раніше на законних підставах, на спірне майно. Відтак у суду відсутні й правові підстави для підтвердження наявності у позивача права власності на це майно на підставі ст. 392 ЦК України, оскільки судове рішення, у таких випадках, не породжує право власності.

Судове рішення породжує право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених ст. 376 ЦК України. Проте у згаданих справах передумови, матеріальні підстави та предмет доказування є іншими, ніж у справах про визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України.

На підставі ст. 129 ГПК України судові витрати у справі покладаються на позивача.

Керуючись 2, 3, 13, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 126, 129, 236, 238, 239, 240, 241, 242, 327 Господарськогопроцесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:
1.У задоволенні позову Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) до Бориславської міської ради Львівської області (82300, Львівська область, м. Борислав, вул. Шевченка, 42, ) відмовити повністю.

2. Судові витрати покласти на позивача.

3.Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 22.03.2023 р.

Суддя Бортник О.Ю.