ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"15" березня 2023 р. Cправа № 902/147/23

Господарський суд Вінницької області у складі судді Маслія І.В., при секретарі судового засідання Глобі А.С.,

За участю представників сторін:

позивача: Мазур О.В., ордер серія АВ № 1061690 від 30.01.2023 р.;

відповідача: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду матеріали справи

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро Віз" (вул. Львівське шосе, 2, оф. 1, м. Вінниця, 21029)

до: Приватного підприємства "Гурівецьке" (вул. Жовтнева, 86, с. Гурівці, Козятинський р-н., Вінницька обл., 22124)

про стягнення 1982699,03 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Агро Віз" звернулось до Господарського суду Вінницької області з позовом до Приватного підприємства "Гурівецьке" про стягнення 1 982 699,03 грн заборгованості, що складається з 1 330 441,69 грн - основного боргу, 384 846,13 грн - пені та 267 411,21 грн - відсотків річних.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем умов договорів поставки №47-З-ЗЗР від 12.04.2021 та № 60-З-ЗЗР від 18.05.2022, в частині повної оплати за поставлений товар.

Ухвалою від 03.02.2023 відкрито провадження у справі №902/147/23 за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 27 лютого 2023.

Разом із позовною заявою позивачем було подано заяву про забезпечення позову, в задоволенні якої судом було відмовлено з підстав викладених в ухвалі від 03.02.2023.

На визначену судом дату в судове засідання 27.02.2023 з`явився представник позивача, відповідач правом участі свого представника в судовому засіданні не скористався, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що стверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Суд повідомив представника позивача, що ухвала про відкриття провадження у справі направлена на адресу відповідача отримана останнім 09.02.2023, однак на день розгляду справи від відповідача відзиву на позовну заяву, пояснень чи будь яких заперечень до суду не надходило.

Представник позивача в судовому засіданні зазначив, що позовні вимоги не змінні та всі докази подані до суду.

Ухвалою суду від 27.02.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу № 902/147/23 для судового розгляду по суті на 15 березня 2023 р.

15.03.2023 до суду від відповідача надійшли: клопотання про відкладення розгляду справи та поновлення строку на подання відзиву і доказів №б/н від 14.03.2023, заява про зменшення неустойки №б/н від 14.03.2023; клопотання про витребування доказів №б/н від 14.03.2023 та клопотання про залучення третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

На визначену судом дату в судове засідання 15.03.2023 з`явився представник позивача, відповідач правом участі в судовому засіданні свого представника не скористався, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що стверджується наявними в справі доказами.

В судовому засіданні суд розглянувши клопотання відповідача про відкладення розгляду справи та поновлення строку на подання відзиву і доказів №б/н від 14.03.2023 зазначає наступне.

Відповідно до ч.1, 2 та ч. 4 ст. 119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подані заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк.

Разом з тим, до клопотання про поновлення строку на подання відзиву та доказів відповідачем додано лише копії Статуту, наказу про відрядження та відомості з ЄДРЮОФОП та ГФ щодо відповідача. Крім того, причини пропуску строку зазначені відповідачем у клопотанні оцінюються судом критично та не можуть бути визнаними судом поважними.

Клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату відповідачем жодним чином не обґрунтоване, а тому задоволенню не підлягає.

Суд звертає увагу відповідача на те, що відкладення розгляду справи є правом суду. Основною умовою для відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Клопотання відповідача про витребування доказів №б/н від 14.03.2023 та про залучення третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, також задоволенню не підлягають оскільки подані поза межами строків визначених господарським процесуальним кодексом України.

Статтею 42 Господарського процесуального кодексу України визначено права та обов`язки учасників судового процесу, зокрема учасники справи зобов`язані: виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази тощо.

Також суд зазначає, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 р. (Закон України від 17.07.1997 р. № 475/97 - ВР), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи (справа "Скопелліті проти Італії" від 23.11.1993 р.), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25.03.1999 р.).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду неефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (див.рішення Суду у справі Шульга проти України, no. 16652/04, від 02.12.2010).

До того ж організація провадження таким чином, щоб воно було швидким та ефективним, є завданням саме національних судів (див. рішення Суду у справі Білий проти України, no. 14475/03, від 21.10.2010).

Відповідно до ч.9 ст.165 ГПК України, ч.2 ст.178 ГПК України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Згідно із ч.1 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи положення ст.ст.13, 74 ГПК України якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній матеріалами і документами без явки в судове засідання відповідача.

З огляду на вищезазначене суд приходить висновку, що відповідач належним чином був повідомлений про дане судове засідання. Неявка останнього є підставою до розгляду справи за його відсутності, що передбачено п.1 ч.3 ст.202 ГПК України.

За таких обставин, справа підлягає вирішенню за наявними матеріалами з огляду на приписи ч.9 ст.165 та ч.2 ст.178 Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача в судовому засіданні до судових дебатів заявив усне клопотання про надання доказів понесених витрат на правничу допомогу протягом 5 днів з дня ухвалення рішення та просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі при цьому заперечив щодо клопотання відповідача про зменшення розміру неустойки.

Відповідно до ст. 219 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті.

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 15.03.2023 судом долучено вступну та резолютивну частину рішення до матеріалів справи без її проголошення в зв`язку з неявкою представників сторін.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

В зв`язку з господарськими відносинами між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агро Віз" (позивач, в договорі Постачальник) та Приватним підприємством "Гурівецьке" (відповідач, в договорі Покупець) було укладено договори поставки засобів захисту рослин № 47-З-ЗЗР від 12.04.2021 та № 60-З-ЗЗР від 18.05.2022, дані договори є ідентичними, згідно п 1.1. яких Постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлений строк Покупцеві засоби захисту рослин та іншу продукцію (надалі - товар), а Покупець зобов`язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму.

Загальна кількість та асортимент товару, що підлягає поставці, його часткове співвідношення, упаковка та маркування, строк поставки й інші умови, визначаються специфікаціями (додатками до цього Договору), які є невід`ємною частиною цього договору (п. 2.1 Договорів).

Приймання товару по кількості і якості проводиться Покупцем в момент його отримання від Постачальника. Покупець зобов`язаний перевірити кількість товару, його вагу, цілісність тари, пломб на ній (якщо вони присутні), відсутність ознак ушкодження і псування товару, й у випадку їхнього виявлення негайно, до закінчення прийому, письмово про це заявити Постачальнику. При відсутності такої заяви товар вважається прийнятим Покупцем по кількості та якості (п. 3.3. Договорів).

Ціна товару та загальна вартість вказується в специфікаціях. Покупець оплачує товар у строки, зазначені у специфікаціях. Оплата товару здійснюється Покупцем у безготівковій формі, шляхом перерахування коштів у національній валюті платіжним дорученням на зазначений в кінці тексту Договору розрахунковий рахунок Постачальника. Оплата товару здійснюється з урахуванням положень п. 4.4 даного Договору. Сторони Домовились визначити еквівалент ціни та загальної вартості товару в іноземній валюті (в євро- долар). Еквівалент ціни товару в євро-долар визначається шляхом ділення ціни товару згідно специфікацій в гривнях на курс продажу євро-долар на Міжбанківському валютному ринку України (МВРУ) до української гривні на дату, що передує даті укладання (підписання) сторонами відповідної специфікації. Ціна товару, що постачається на умовах попередньої оплати визначається шляхом множення еквівалента ціни товару в євро-долар на курс продажу євро-долар на міжбанківському валютному ринку на дату, що передує даті фактичної оплати. Ціна товару, що постачається на умовах товарного кредиту визначається шляхом множення еквівалента ціни товару на курс продажу євро-долар на міжбанківському валютному ринку на дату, що передує даті фактичного відвантаження. Зміна ціни Товару на дату відвантаження фіксується Постачальником у видатковій накладній та не потребує додаткових угод чи погоджень обома сторонами Договору. Сторони погодились, що сума в гривнях, яку Покупець повинен сплатити Постачальнику як оплата вартості товару, що поставлений на умовах товарного кредиту, визначається шляхом множення грошового еквівалента вартості товару в євро-долар на курс продажу євро-долар на міжбанківському валютному ринку до української гривні, на дату, що передує даті здійснення такої оплати. При цьому курс продажу євро на МВРУ визначається виходячи із середнього курсу продажу євро опублікованого на сайті. Положення цього пункту 4.4. застосовуються при збільшенні курсу продажу євро на МВРУ до гривні на 1 і більше %. Для розрахунків по цьому договору Постачальником можуть виписуватися рахунки на оплату, які мають містити обов`язкові посилання на назву та номер цього договору й найменування сторін (п. 4.1. - 4.4. Договорів).

Постачальник зобов`язаний, зокрема передавати товар у власність Покупця у строки та у місці призначення, зазначені у специфікаціях (п. 5.1. Договорів).

Покупець зобов`язаний, зокрема приймати товар в строки та на умовах цього Договору, своєчасно оплачувати товар на умовах та в порядку, що визначені даним Договором та додатками до нього (п. 5.2. Договорів).

За невиконання чи неналежне виконання зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність за цим Договором та у відповідності з діючим законодавством України. Постачальник вправі застосувати на свій розсуд будь-які оперативно-господарські санкції визначені ст. 235 та ст. 236 Господарського кодексу України (п. 6.1. та п. 6.2. Договорів).

У випадку порушення термінів або умов оплати товару Покупець зобов`язаний на вимогу Постачальника, сплатити останньому пеню від суми простроченого або неналежно здійсненого платежу у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня за кожний день прострочення, а також проценти на суму прострочення згідно ст. 625 Цивільного кодексу України у розмірі 25 річних (п. 6.4. Договорів).

Сторони домовились, що стягнення штрафних санкцій за прострочення виконання грошових зобов`язань за даним Договором не припиняється строком, визначеним п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, і здійснюється до моменту повного розрахунку, а строк позовної давності щодо стягнення таких санкцій, відповідно до положень ст. 259 Цивільного кодексу України, продовжується до трьох років (п. 6.5. Договорів).

Усі додатки до цього Договору, що укладені на виконання умов Договору є його невід`ємною частиною (п. 8.1. Договорів).

Відповідно до п. 8.5. Договору № 47-З-ЗЗР від 12.04.2021 цей Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і є укладеним на строк до « 31» грудня 2021 р., а щодо невиконаних до цього дня зобов`язань та відповідальності - до повного їх виконання.

Відповідно до п. 8.5. Договору № 60-З-ЗЗР від 18.05.2022 цей Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і є укладеним на строк до « 31» грудня 2022 р., а щодо невиконаних до цього дня зобов`язань та відповідальності - до повного їх виконання.

На виконання умов Договору № 47-З-ЗЗР від 12.04.2021 сторонами обопільно підписано Специфікації:

- № 6 від 17.05.2021 року на суму 192 868,56 грн.

- № 7 від 20.05.2021 року на суму 38 475,00 грн.

- № 8 від 26.05.2021 року на суму 157 605,00 грн.

- № 11 від 14.06.2021 року на суму 82 800,78 грн.

- № 12 від 15.06.2021 року на суму 108 981,06 грн.

- № 13 від 16.06.2021 року на суму 90 794,70 грн.

- № 14 від 17.06.2021 року на суму 56 578,80 грн.

- № 16 від 22.06.2021 року на суму 32 530,74 грн.

- № 17 від 22.06.2021 року на суму 120 988,74 грн.

Вказаними специфікаціями до Договору поставки від 12.04.2021 року №47-3-ЗЗР визначено, Найменування (асортимент) товару, кількість, одиниця виміру, ціна одиниці без ПДВ в грн., загальна сума без ПДВ в грн., Курс продажу долара на МВРУ, еквівалент ціни товару в доларах без ПДВ, еквівалент вартості товару у доларах без ПДВ, умови оплати, строк поставки, умови поставки та місце поставки, упаковка та маркування

Відповідно до вказаних специфікацій остаточний розрахунок (100% ) має відбутися до 30.10.2021 року.

На виконання умов Договору від 12.04.2021 року №47-3-ЗЗР позивач поставив, а відповідач прийняв товар згідно вище зазначених Специфікацій на загальну суму 881623,38 грн (сума на дату підписання специфікацій), що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними обопільно підписаними сторонами та скріпленими печатками підприємств (а.с. 35-43).

На виконання умов Договору № 60-З-ЗЗР від 18.05.2022 сторонами обопільно підписано Специфікації:

- № 1 від 24.05.2022 року на суму 223 814,04 грн.

- № 2 від 27.07.2022 року на суму 110 052,66 грн.

- № 4 від 27.07.2022 року на суму 1 196,54 грн.

- № 5 від 27.07.2022 року на суму 139 305,36 грн.

Вказаними специфікаціями до Договору поставки від 18.05.2022 року №60-3-ЗЗР визначено, Найменування (асортимент) товару, кількість, одиниця виміру, ціна одиниці без ПДВ в грн., загальна сума без ПДВ в грн., Курс продажу долара на МВРУ, еквівалент ціни товару в доларах без ПДВ, еквівалент вартості товару у доларах без ПДВ, умови оплати, строк поставки, умови поставки та місце поставки, упаковка та маркування

Відповідно до вказаних специфікацій остаточний розрахунок (100% ) має відбутися до 30.11.2022 року.

На виконання умов Договору від 18.05.2022 року №60-3-ЗЗР позивач поставив, а відповідач прийняв товар згідно вище зазначених Специфікацій на загальну суму 474368,60 грн (сума на дату підписання специфікацій), що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними обопільно підписаними сторонами та скріпленими печатками підприємств (а.с. 54-57).

Як зазначає позивач в позовній заяві, відповідач за поставлений товар розрахувався частково, а саме за Специфікацією № 6 від 17.05.2021 року по Договору № 47-З-ЗЗР від 12.04.2021 на суму 63 000,00 грн., залишок заборгованості за специфікацією складає 129 868,56 грн та за Специфікацією № 1 від 24.05.2022 року по Договору № 60-З-ЗЗР від 18.05.2022 на суму 207 000,00 грн., залишок заборгованості за специфікацією складає 16 814,04 грн.

Таким чином станом на 30.10.2021 відповідач не сплатив вартість отриманого товару по Договору № 47-З-ЗЗР від 12.04.2021 та Специфікацій до нього на суму 818 623,38 грн, а станом на 30.11.2022 відповідач не сплатив вартість отриманого товару по Договору № 60-З-ЗЗР від 18.05.2022 та Специфікацій до нього на суму 267 368,60 грн., що в загальному розмірі по двох договорах становила 1 085 991,98 грн.

Позивач неодноразово звертався до відповідача з листами, в яких зазначав про наявність заборгованості по договорам та необхідністю оплати, при цьому наголошував що буде змушений звернутись до суду.

В позовній заяві позивач зазначає, що відповідач на вказані листи жодним чином не відреагував та заборгованість не оплатив.

Дані обставини стали підставою звернення позивача до суду з позовом про стягнення з відповідача 1 330 441,69 грн - основного боргу (з урахуванням курсової різниці на день підготовки позову (30.01.2023), 384 846,13 грн - пені та 267 411,21 грн - відсотків річних.

Як зазначалось вище відповідач відзиву на позовну заяву не надав, однак як вбачається з клопотання про відкладення розгляду справи та поновлення строку на подання відзиву і доказів №б/н від 14.03.2023, відповідач звертає увагу суду на те, що договори поставки, які є матеріально-правовою підставою для заявлених позивачем вимог про стягнення заборгованості, є спірними. Тому, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Договори поставки укладено з порушенням законодавчих приписів. У преамбулі кожного із договорів (договір поставки №47-З-ЗЗР від 12.04.2021 року та договір поставки) № 60-З-ЗЗР від 18.05.2022 року) зазначено, що кожен із підписантів договору діє на підставі Статуту. На виконання кожного із договорів сторонами було підписано ряд специфікацій у яких, крім найменування, кількості товару, визначено загальну вартість товару. Поряд з цим, статутними документами ( п.5.1 Статуту ПП «Гурівецьке») обмежено повноваження виконавчого органу на підписання правочинів на суму більше 50 000 грн. Тобто, договори укладено на суму, яка майже у 40 разів перевищує суму правочину, на який необхідно отримати погодження зборів власників.

За твердженням відповідача, рішенням власників не лише не погоджено вказані договори, а й зобов`язано керівника вчинити дії щодо визнання недійсності цих договорів.

Також, на переконання відповідача, спірним є розрахунок ціни позову, який проведено позивачем з урахуванням курсу іноземної валюти, в результаті чого збільшено заборгованість.

З врахуванням встановлених обставин суд дійшов наступних висновків.

Щодо тверджень відповідача про спірність укладених між сторонами договорів, оскільки їх підписання відбулось без погодження зборів власників, суд зазначає наступне.

Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (статті 2, 80, 91, 92 ЦК України). При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (ч. 1 ст. 92 ЦК України).

Правочини юридична особа також вчиняє через свої органи, що з огляду на приписи статті 237 ЦК України утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами.

Крім того, управління товариством також здійснюють його органи - загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом (стаття 97 ЦК України). За системним аналізом норм ЦК України (статті 99, 145, 147), ГК України (стаття 89), Закону України "Про господарські товариства" (статті 58, 59, 62, 63), в редакціях, які були чинними на момент укладення оспорюваних правочинів, виконавчий орган товариства вирішує всі питання, пов`язані з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що є компетенцією загальних зборів учасників товариства або іншого його органу. Здійснюючи управлінську діяльність, виконавчий орган реалізує колективну волю учасників товариства, які є носіями корпоративних прав.

Реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися в межах корпоративних правовідносин, що виникають між товариством і особами, яким довірено повноваження з управління ним (пункт 3.2. рішення Конституційного Суду України від 12 січня 2010 року № 1-рп/2010 у справі за конституційним зверненням товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародний фінансово-правовий консалтинг" про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 Цивільного кодексу України).

Таким чином, дефекти в компетенції, обсязі повноважень виконавчого органу товариства, коли цей орган вступає в правовідносини із третіми особами, можуть залежати від дефектів реалізації учасниками товариства корпоративних прав. У такому випадку дефекти волі товариства, обмеження повноважень його виконавчого органу можуть перебувати поза межами розумного контролю з боку третьої особи, не викликаючи в третьої особи обґрунтованих сумнівів у правомірності дій виконавчого органу товариства.

З огляду на таке, на захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, в тому числі й укладають із юридичними особами договори різних видів, частиною третьою статті 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

При цьому частиною четвертою статті 92 ЦК України передбачено, що якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов`язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.

Таким чином, закон вимагає, щоб виконавчий орган товариства діяв добросовісно і розумно, керуючись інтересами товариства, а не власними. За порушення цієї вимоги на виконавчий орган може бути покладений обов`язок відшкодувати завдані товариству збитки.

Однак закон ураховує, що питання визначення обсягу повноважень виконавчого органу товариства та добросовісність його дій є внутрішніми взаємовідносинами юридичної особи та її органу, тому сам лише факт учинення виконавчим органом товариства протиправних, недобросовісних дій, перевищення ним своїх повноважень не може слугувати єдиною підставою для визнання недійсними договорів, укладених цим органом від імені юридичної особи з третіми особами.

Частина третя статті 92 ЦК України встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником із перевищенням повноважень (статті 203, 241 ЦК України). Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, в тому числі й повноважень виконавчого органу товариства, загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору.

Разом із тим, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність у виконавчого органу товариства необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа.

За таких обставин, з урахуванням статті 98 ЦК України та з огляду на приписи статей 92, 203, 215, 241 ЦК України рішення загальних зборів учасників товариства є актами, що зумовлюють настання правових наслідків, спрямованих на регулювання відносин у різних питаннях діяльності товариства, і мають обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин.

Тобто, для визнання недійсним договору, укладеного виконавчим органом товариства (директором) з третьою особою, з підстав порушення цим органом установленого обмеження повноважень щодо представництва, не має самостійного юридичного значення сам по собі той факт, що представник юридичної особи діяв з перевищенням повноважень, якими він наділений відповідно до установчих документів.

Такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що сама третя особа, контрагент юридичної особи за договором, діяла недобросовісно і нерозумно. Тобто третя особа знала або за всіма обставинами, проявивши розумну обачність, не могла не знати про обмеження в повноваженнях виконавчого органу товариства.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 27.04.2016 року (провадження 6-62цс).

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що у відповідності до статті 215 Цивільного кодексу України недодержання вимог щодо форми правочину є підставою недійсності правочину. Якщо посадова особа перевищує повноваження при підписання угоди - є ризик невиконання договірних зобов`язань та визнання такого правочину недійсним.

Договори поставки №47-З-ЗЗР від 12.04.2021 року та № 60-З-ЗЗР від 18.05.2022 року в судовому порядку недійсним не визнано, крім того відповідачем не подано до суду рішення власників про зобов`язання керівника вчинити дії щодо визнання недійсними цих договорів, про яке зазначає відповідач в клопотанні від 14.03.2023.

Беручи до уваги викладене вище, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено, що оспорювані правочини є недійсними та вчинені керівником ПП "Гурівецьке" з перевищенням повноважень без погодження рішення власників.

Приписами статей ст. 173, 175 Господарського кодексу України унормовано, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

У відповідності до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів. Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до положень ст.ст. 662, 664 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства. Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар.

Зобов`язання, в свою чергу, згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Статтею 189 Господарського кодексу України передбачено, що ціна є істотною умовою господарського договору. Ціна зазначається в договорі у гривнях.

Згідно з приписами статті 524 Цивільного кодексу України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина 2 статі 533 Цивільного кодексу України).

Норми чинного законодавства не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов`язання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Як встановлено статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В пункті 4.4. Договорів сторони визначили, що сума в гривнях, яку Покупець повинен сплатити Постачальнику як оплата вартості товару, що поставлений на умовах товарного кредиту, визначається шляхом множення грошового еквівалента вартості товару в євро-долар на курс продажу євро-долар на міжбанківському валютному ринку до української гривні, на дату, що передує даті здійснення такої оплати. При цьому курс продажу євро на МВРУ визначається виходячи із середнього курсу продажу євро опублікованого на сайті http://finance.ua/ua/currency/#interbank.

В силу положень ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Крім того, за змістом чч.2, 3 ст. 632 ЦК України, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, установлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після виконання не допускається.

Статтями 610, 612 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем, в порушення прийнятих на себе зобов`язань за Договорами поставки у визначені в Специфікаціях строки, не було здійснено оплати вартості поставленого позивачем товару на загальну суму 1 085 991,98 грн, тому позивач на день складання позовної заяви здійснив перерахунок заборгованості з урахуванням курсової різниці відповідно до п. 4.4. Договорів по Специфікаціям № 6 від 17.05.2021 року на суму 129 868,56 грн (з урахуванням проведеної відповідачем оплати в розмірі 63000,00 грн), № 7 від 20.05.2021 року на суму 38 475,00 грн., № 8 від 26.05.2021 року на суму 157 605,00 грн., № 11 від 14.06.2021 року на суму 82 800,78 грн., № 12 від 15.06.2021 року на суму 108 981,06 грн., № 13 від 16.06.2021 року на суму 90 794,70 грн., № 14 від 17.06.2021 року на суму 56 578,80 грн., № 16 від 22.06.2021 року на суму 32 530,74 грн., № 17 від 22.06.2021 року на суму 120 988,74 грн. по Договору № 47-З-ЗЗР від 12.04.2021, оскільки на день підписання даних специфікацій курс 1 долара США становив 28,50 грн, а станом на день складання позовної заяви становив 36,93 грн та по Специфікації № 1 від 24.05.2022 року на суму 16814,04 грн (з урахуванням проведеної відповідачем оплати в розмірі 207 000,00 грн) по Договору № 60-З-ЗЗР від 18.05.2022, оскільки на день підписання специфікації курс 1 долара США становив 32,47 грн, а станом на день складання позовної заяви становив 36,93 грн.

При цьому по трьох специфікаціях по договору № 60-З-ЗЗР від 18.05.2022 позивачем не застосовано курсова різниця оскільки в даних специфікаціях курс 1 долара США становив 36,93 грн як на день підписання специфікації так і на день складання позовної заяви.

В результаті викладеного, господарський суд, перевіривши розрахунок суми основного боргу з урахуванням курсової різниці, помилок в розрахунку позивача не виявив, тому основний борг в сумі 1 330 441,69 грн підлягає задоволенню у заявленій позивачем сумі як такий що підтверджується матеріалами справи та відповідає умовам договорів.

Крім суми основного боргу з урахуванням курсової різниці позивач просить стягнути з відповідача 384 846,13 грн - пені та 267 411,21 грн - відсотків річних.

У відповідності до п.3 ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч.1 ст.546 Цивільного кодексу України та ст. 230 Господарського кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

Згідно ч.1 ст.550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України, встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Стаття 628 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Одним із видів господарських санкцій, які відповідно до статті 217 ГК України можуть застосовуватися у сфері господарювання, є штрафні санкції, що можуть застосовуватися у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня) відповідно до умов договору між сторонами.

Відповідно до 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до пункту 6.4. Договорів у випадку порушення термінів або умов оплати товару Покупець зобов`язаний на вимогу Постачальника, сплатити останньому пеню від суми простроченого або неналежно здійсненого платежу у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня за кожний день прострочення, а також проценти на суму прострочення згідно ст. 625 Цивільного кодексу України у розмірі 25 річних.

Крім того в п. 6.5. Договорів сторони домовились, що стягнення штрафних санкцій за прострочення виконання грошових зобов`язань за даним Договором не припиняється строком, визначеним п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, і здійснюється до моменту повного розрахунку, а строк позовної давності щодо стягнення таких санкцій, відповідно до положень ст. 259 Цивільного кодексу України, продовжується до трьох років.

З даних пунктів Договорів вбачається, що сторони не тільки збільшили відсотки річні, але й збільшили термін періоду нарахування та позовної давності по пені.

Перевіривши за допомогою системи "ЛІГА ЗАКОН", розрахунки заявлених до стягнення пені та 25% річних (обраховані з суми основного боргу без врахування курсової різниці), судом помилок не виявлено, тому суд вважає, що вимоги щодо стягнення 384 846,13 грн - пені та 267 411,21 грн - відсотків річних є правомірними та обґрунтованими, такими, що відповідають умовам укладених договорів та чинному законодавству.

Водночас, дослідивши матеріали справи, та заяву відповідача про зменшення неустойки, в якій останній просить зменшити розмір санкцій втричі, оскільки їх сума становить майже 50% суми боргу, суд дійшов наступного висновку.

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принципи верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Відповідно до ч.1 ст.129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

У рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 р. № 15-рп/2004 зазначено, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема, норми моралі, традицій, звичаїв, тощо, які легітимізовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

Згідно з п.6 ч.1 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч.ч.2-4 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчинюються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу (ч.3 ст.15 ЦК України).

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Із мотивувальної частини Постанови Великої палати Верховного Суду України від 18.03.2020 у справі №902/417/18 слідує, що главою 24 ГК України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

За частиною другою статті 216 ГК України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (частина третя статті 216 ГК України).

За частинами першою та другою статті 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 р. № 7-рп/2013 слідує, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Відтак, інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Згідно із ч. 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Статтею 233 ГК України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Такими чином вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Тобто з системного аналізу вищевказаних норм слідує, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Отже, якщо порушення зобов`язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб`єкта, то суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Крім того, відповідно до встановлених обставин справи, за змістом розділу 6 укладених сторонами договорів, положень статті 611 та частини третьої статті 692, статті 625 ЦК України, яка регулює відповідальність за порушення грошового зобов`язання, стягувана позивачем з відповідача сума річних у визначеному за договором розмірі від несплаченої загальної вартості товару є відповідальністю сторони господарського договору за допущене нею правопорушення у сфері господарювання.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду у справі №902/417/18 дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Слід зазначити, що законодавчо не врегульований розмір можливого зменшення штрафних санкцій. При цьому вирішення питання про зменшення штрафних санкцій та розмір, до якого вони підлягають зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Суд, оцінивши наявні в матеріалах справи докази у сукупності із об`єктивними обставинами складної ситуації у державі, економічного її становища та те що відповідач є аграрним виробником, який, серед інших, покликаний забезпечити продовольчу безпеку в країні, яка перебуває у стані збройного конфлікту з Російською Федерацією, і покладення надмірного фінансового тягаря на останнього може призвести до погіршення його матеріального становища та неможливості виконання ним своїх основних завдань, враховуючи положення ст. 129 Конституції України, а також те, що винятковість обставин є оціночним поняттям, господарський суд дійшов висновку про наявність виняткових обставин які є підставою для зменшення розміру пені та відсотків річних.

Також, враховано самий правовий зміст інституту неустойки, основною метою якого є стимулювання боржника до виконання основного грошового зобов`язання; при цьому остання не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Крім того судом взято до уваги відсутність в діях відповідача умисних дій (заздалегідь передбачуваних).

Аналогічної позиції стосовно застосування приписів ст.233 Господарського кодексу України, ст.551 Цивільного кодексу України дотримується Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постановах від 26.07.2018 у справі №924/1089/17, від 12.12.2018 у справі №921/110/18, від 14.01.2019 у справі №925/287/18, від 22.01.2019 у справі №908/868/18, Велика Палата Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц.

З огляду на викладені обставини в сукупності суд, користуючись правом, наданим йому ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України, зменшує розмір заявлених до стягнення 25 % річних та пені на 50% з заявлених: 267 411,21 грн - відсотків річних до 133705,61 грн та 384 846,13 грн - пені до 192423,07 грн.

Як визначає ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст. 76, 77, 78, 79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За таких обставин, позов підлягає задоволенню судом частково з урахуванням мотивів щодо зменшення сум 25% річних та пені.

Витрати на судовий збір підлягають віднесенню на відповідача відповідно до ст. 129 ГПК України з покладенням витрат по сплаті судового збору і в частині вимог, за якими відмовлено у позові у зв`язку із зменшенням.

Керуючись статтями 2, 3, 7, 13, 46, 73, 74, 76-80, 86, 91, 113, 118, 129, 232, 233, 236, 238, 240, 241, 242, 250, 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного підприємства "Гурівецьке" (вул. Жовтнева, 86, с. Гурівці, Козятинський р-н., Вінницька обл., 22124, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро Віз" (вул. Львівське шосе, 2, оф. 1, м. Вінниця, 21029, ) 1 330 441,69 грн - основного боргу, 192423,07 грн - пені, 133705,61 грн - відсотків річних та 29740,50 грн - витрат на сплату судового збору.

3. В позові в частині стягнення 192423,07 грн - пені та 133705,61 грн - відсотків річних відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

5. Копію рішення направити учасникам на відомі суду адреси електронної пошти: позивача - , , відповідача - .

Апеляційна скарга на рішення подається протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення (ч.1 ст.256 ГПК України).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано (ч.1 ст.241 ГПК України).

Апеляційна скарга подається у порядку, визначеному ст. 256, 257 ГПК України.

Повне рішення складено 23 березня 2023 р.

Суддя Ігор МАСЛІЙ

віддрук. прим.:

1 - до справи