ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.03.2023 Справа № 917/1023/22

За позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю СІНА, вул. Кудрі, буд. 3Г, смт. Чаплинка, Херсонська обл., 75200

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю Тандем-2002, вул.Кондратенка, 6-А, м. Полтава, Полтавська область, 36009

про стягнення 1 196 979,96 грн,

Суддя Ківшик О.В.

Секретар судового засідання Теницька С.В.

Представники згідно протоколу судового засідання від 06.03.2023 р.

Обставини справи. 01.09.2022 року до Господарського суду Полтавської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "СІНА" до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Тандем-2002" про стягнення 1 196 979,96 грн. заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання останнім умов укладеного 21.02.2022 між сторонами Договору поставки № 123МДА-ТД, з яких : 928 330,15 грн основний борг, 12 894,89 грн три проценти річних за період з 04.03.2022 по 19.08.2022, 156 887,77 грн пені за період з 04.03.2022 по 19.08.2022, 98 867,15 грн інфляційних збитків за період з 04.03.2022 по 19.08.2022.

Крім того, за текстом позовної заяви Товариством з обмеженою відповідальністю "СІНА" надано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат та заявлене клопотання про вирішення судом питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Викладені в позовній заяві вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач не здійснив оплату за отриманий товар у визначений Договором строк, чим порушив умови господарського зобов`язання, встановлені зазначеним договором та законом.

На підтвердження обґрунтованості позовних вимог позивач надав наступні докази : копію акту звірки взаєморозрахунків станом на 08.08.2022; копію Договору поставки №123МДА-ТД від 21.02.2022; копію листа вих. № 547 від 11.04.2022; копію оборотно-сальдової відомості по рахунку № 361; копію податкової накладної № 18 від 23.02.2022; копію рахунку-фактури № СФ-1 від 23.02.2022; копію товарно-транспортних накладних №1,№2, №3 та №4 від 23.02.2022.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.09.2022 справу № 917/1023/22 розподілено судді Ківшик О.В.

Ухвалою від 02.09.2022 року суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

24.10.2022 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву вх. № 7807, в якому відповідач проти позову заперечив.

Ухвалою від 25.10.2022 року суд відмовив у задоволенні клопотання відповідача вх. №7808 від 24.10.2022 року про витребування у позивача в порядку ст.91 ГПК України оригіналів письмових доказів, копії яких додані до позовної заяви, задовольнив заяву відповідача вх. № 7809 від 24.10.2022 р. про перехід до розгляду справи № 916/1023/22 за правилами загального позовного провадження, ухвалив справу № 916/1023/22 розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначив на 01.12.2022 на 10:00 год.

У зв`язку з перебуванням судді Ківшик О.В. у відпустці засідання суду 01.12.2022 не відбулося.

Ухвалою від 18.01.2023 року суд призначив дату наступного підготовчого засідання на 08.02.2023 на 10:20 год.

Позивач надав суду додаткові пояснення у справі вх. № 913 від 24.01.2023 року, відповідно до яких вказує, що за відзивом не спростовано твердження і аргументи позивача, повідомляє про сплату відповідачем вартості поставленого товару після пред`явлення даного позову до суду та просить суд просить суд стягнути з відповідача штрафні санкції у розмірі 268 649,81 грн. і судові витрати.

Суд ухвалою від 08.02.2023 закрив підготовче провадження у справі №917/1023/22 та призначив справу до судового розгляду по суті в засіданні суду на 06.03.2023 року на 11:00 .

Під час розгляду справи по суті судом були досліджені всі письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Представник позивача підтримав позовні вимоги та наполягає на їх задоволенні.

Представник відповідача проти позовних вимог щодо стягнення штрафних санкцій заперечив та просив суд відмовити у їх задоволенні.

06.03.2023 у судовому засіданні відповідно до ст. 240 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено про термін виготовлення повного тексту судового рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, дослідивши докази і письмові пояснення, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив наступне.

Як зазначає позивач, 21.02.2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю "СІНА" (далі постачальник) та Товариство з обмеженою відповідальністю "Тандем-2002" (далі покупець) досягли згоди Договір поставки № 123МДА-ТД, відповідно до умов якого постачальник зобов`язувався поставити покупцю 250 тон сої (далі - Договір, а.с. 23-24).

Відповідачем було складено проект договору поставки №123МДА-ТД від 21.02.2022 року та направлено його на адресу електронної пошти позивача.

У Договорі, зокрема, визначалось наступне :

- в порядку та на умовах, визначених цим договором поставки, Постачальник зобов`язується передати у власність Покупцеві сою, а Покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його (п. 1.1 Договору);

- загальна кількість товару, що поставляється за цим договором, складає 250 (двісті п`ятдесят) тонн +/- 10% (п.2.1 Договору);

- ціна за 1 (одну) тонну Товару в фізичній вазі складає 16491 грн. 50 коп. без ПДВ, ПДВ 14% 2308 грн. 81 коп. (п.4.1 Договору);

- оплата товару Покупцем здійснюється на підставі рахунку-фактури Постачальником. Оплата за товар здійснюється Покупцем частинами у розмірі 86% вартості кожної окремої партії товару протягом 5 банківських днів з моменту передачі товару Покупцю у повному обсязі даної партії товару. Решта оплата товару Покупцем у розмірі 14% здійснюється протягом 3 банківських днів з моменту реєстрації останньої з усіх податкових накладних на весь обсяг товару, що підлягає поставці, загальна кількість якого вказана у п.2.1. даного Договору. Покупець має право достроково сплатити Постачальнику вартість Товару. Оплата товару здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Постачальника у банківській установі. (пункти 4.4, 4.5 та 4.7 Договору);

- Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє 31.12.2022 р. (п. 7.1 Договору).

21.02.2022 року позивачем було виставлено відповідачу рахунок-фактуру № СФ- 1 на суму 1 828 330,15 грн (копія наявна у матеріалах справи, а.с. 25).

Також позивачем було складено податкову накладну, яка зареєстрована у встановленому порядку. Реєстрація вказаної податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних підтверджується роздрукованою з автоматизованої системи "Єдине вікно подання електронних документів" (копія наявна у матеріалах справи, а.с. 31).

23.02.2022 року позивач поставив, а відповідач прийняв товар у кількості 97,250 тонн сої на суму 1 828 330,15 грн разом, що підтверджується товарно-транспортними накладними, які підписані представниками сторін та скріплені печаткою позивача (копії наявні у матеріалах справи, а.с. 26, 28, 29 та 30), а саме :

- товарно-транспортної накладної №1 від 23.02.2022 Покупцю поставлено 23,290 тонн сої;

- товарно-транспортної накладної №2 від 23.02.2022 Покупцю поставлено 23,530 тонн сої;

- товарно-транспортної накладної №3 від 23.02.2022 Покупцю поставлено 25,240 тонн сої;

- товарно-транспортної накладної №4 від 23.02.2022 Покупцю поставлено 25,190 тонн сої.

Позивач зазначає, що у зв`язку з тим, що 24.02.2022 року почалася військова агресія Російської Федерації проти України, введенням воєнного стану із 05:30 ранку 24 лютого 2022 року та активними бойовими діями контрагенти були позбавлені можливості провести обмін підписаними договорами поставки, проект якого було складено відповідачем та погоджено сторонами у справі.

10.03.2022 року відповідач здійснив часткову оплату отриманого товару у сумі 900 000,00 грн, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією банківської виписки (а.с. 11).

Позивач розцінює, що між сторонами відбулось фактичне укладання договору поставки №123МДА-ТД від 21.02.2022 року між Позивачем та Відповідачем у спрощений спосіб, оскільки сторонами правочину виконані умови даного договору у вигляді передачі ТОВ "СІНА" у власність ТОВ "ТАНДЕМ-2002" сої та часткової оплати відповідачем поставленого товару з посиланням на договір поставки №123МДА-ТД від 21.02.2022 року.

За даними позивача станом на 31.08.2022 відповідач умов Договору щодо оплати поставленого товару в повному обсязі не виконав. Відповідно до акту звірки взаємних розрахунків станом за період з 21.02.2022 по 08.08.2022, який підписаний представниками сторін та скріплений печатками сторін, відповідачем здійснено оплату товару на загальну суму 900 000, 00 грн, в результаті чого у відповідача утворилася заборгованість за отриманий товар в розмірі 928 300,15 грн (копія наявна у матеріалах справи, а.с. 13).

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 1 196 979,96 грн. заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання останнім умов укладеного 21.02.2022 між сторонами Договору поставки №123МДА-ТД, з яких : 928 330,15 грн основний борг, 12 894,89 грн три проценти річних за період з 04.03.2022 по 19.08.2022, 156 887,77 грн пені за період з 04.03.2022 по 19.08.2022, 98 867,15 грн інфляційних збитків за період з 04.03.2022 по 19.08.2022.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) підставами виникнення прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтями 202, 205 ЦК України закріплено загальне поняття правочину, яким є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. При цьому відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Положеннями ст. 627, ст. 628 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 ЦК України та ст. 180 Господарського кодексу України (далі - ГК України) договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як визначено ч. 1 ст. 181 ГК України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Матеріалами справи підтверджується, що Договір № 123МДА-ТД від 21.02.2022 не підписаний з боку відповідача. Дана обставина зазначена позивачем у позовній заяві та не спростовується відповідачем.

Отже, за приписами чинного законодавства України, даний Договір є неукладеним.

Враховуючи, що зазначені в описовій частині даного рішення товарно-транспортні накладні містять визначення товару, його кількість, категорію, ціну, підписані як представником позивача, так і відповідача, скріплені печаткою позивача, між сторонами мав місце факт укладання правочину - договору поставки у спрощений спосіб. Отже, беручи до уваги правову природу укладеного договору, кореспондуючи права та обов`язки його сторін, суд дійшов висновку, що оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватись з урахуванням приписів законодавства, які регламентують правовідносини з поставки.

Частиною 1 статті 265 ГК України визначено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у обумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частинами 1, 2 ст. 712 ЦК України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Тобто, обов`язок оплати товару у покупця виник з моменту прийняття товару. Аналогічної правової позиції дотримується ВГСУ у постанові від 21.06.2016 року у справі №910/26931/15.

Відповідно до частини 1 статті 222 ГК України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб`єктів, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення їм претензії чи звернення до суду.

Відповідно до ст. 599 ЦК України та ст. 202 ГК України господарське зобов`язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Стаття 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не почав його виконувати або не виконав його у строк, встановлений договором.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач виконав зобов`язання за вищезазначеним Договором щодо здійснення ним поставки товару. Відповідач в порушення прийнятих на себе зобов`язань за вказаним Договором не оплатив отриманий товар у повному обсязі та у визначені строки.

Позивачем заявлено до стягнення з відповідача 928 330,15 грн основної заборгованості.

Судом встановлено, що до моменту звернення позивача з даним позовом до суду (31.08.2022) відповідачем було проведено часткову оплату заборгованості, а саме : 30.08.2022 відповідачем сплачено 100 000,00 грн.

Крім того після відкриття провадження у справі відповідач сплатив основну заборгованість у сумі 828 330,15 грн.

Дані обставини підтверджуються наявною у матеріалах справи копією банківської виписки (а.с. 50), копіями платіжних доручень (а.с. 90-98) та не заперечується позивачем.

Відповідно до викладеного вище, позивачем при підрахунку заборгованості не враховано проведену відповідачем проплату в сумі 100 000,00 грн.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Суд зазначає, що закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми Господарського процесуального кодексу України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній до відкриття провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові.

За наведених обставин, з урахуванням поданих відповідачем доказів сплати грошових коштів у розмірі, що заявлені позивачем як основний борг, до відкриття провадження у справі та після відкриття провадження у справі, суд дійшов висновку :

- про відмову у задоволенні позову в частині позовних вимог в сумі 100 000,00 грн. як безпідставно заявлених;

- відсутність предмету спору у даній справі в частині стягнення основного боргу у розмірі 828 330,15 грн, у зв`язку із чим провадження у справі в цій частині позовних вимог підлягає закриттю відповідно до п.2 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Одним із видів забезпечення виконання зобов`язань відповідно ст. 546 ЦК України та ст. 199 ГК України, є неустойка (штраф, пеня), розмір якої визначається відповідно до умов договору, що не суперечать чинному законодавству України. Пункт 3 статті 549 ЦК України визначає, що пенею є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (частина 2 статті 551 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Відповідно до частини 4 статті 231 ГК України, у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

З наведеного вбачається, що законодавець поділяє неустойку на законну і договірну. Необхідною умовою виникнення права на неустойку є визначення у законі чи у договорі управленої та зобов`язаної сторони, вид правопорушення, за який вона стягується, і конкретний її розмір.

Оскільки Договір поставки № 123МДА-ТД від 21.02.2022 є неукладеним і сторони не погодили конкретний розмір неустойки у разі порушення замовником строків оплати отриманих товарів, іншими актами цивільного законодавства конкретний розмір санкцій за вчинення зазначеного цивільного правопорушення не встановлено, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з останнього 156 887,77 грн. пені.

Відповідно п. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку позовних вимог щодо стягнення з відповідача 12 894,89 грн трьох процентів річних за період з 04.03.2022 по 19.08.2022 та 98 867,15 грн інфляційних збитків за період з 04.03.2022 по 19.08.2022, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача відповідно до ст. 625 ЦК України є правомірними, відповідачем не спростовані та підлягають задоволенню.

Згідно із ч. 2-3 ст.13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч.1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом досліджено всі докази, наявні у матеріалах справи.

Заперечення відповідача щодо недоведеності позивачем моменту виникнення у відповідача зобов`язань з оплати товару судом як правомірні не оцінюються, оскільки спростовуються вищевикладеним. Допустимих доказів в спростування зазначеного чи будь-яких інших обґрунтованих заперечень по суті спору відповідач суду не надав.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Отже, з аналізу наведених норм права та поданих доказів, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 98 867,15 грн інфляційних втрат та 12 894,89 грн 3% річних від суми боргу, підтверджені документально та нормами матеріального права, відповідачем не спростовані, а тому підлягають задоволенню. В частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача 100 000, 00 грн. основного боргу та 156 887,77 грн. пені позовні вимоги задоволенню не підлягають. В частині стягнення 828 330,15 грн основного боргу провадження у справі підлягає закриттю в зв`язку з відсутністю предмету спору.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить із наступного.

У відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у розмірі 1 676,43 грн покладається на відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

В постанові Верховного суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 19.02.2020 року в справі № 903/181/19 зазначено, що лише висновок суду першої інстанції про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково свідчить про вирішення спору по суті розглянутих вимог. Натомість, у тому випадку, коли в резолютивній частині судового рішення зазначається про закриття провадження у справі щодо частини із заявлених вимог у зв`язку з відсутністю предмету спору, спір по суті у відповідній частині не вирішується, навіть якщо розгляд справи по суті закінчується ухваленням рішення суду, без постановлення відповідної ухвали, як окремого процесуального документа.

Відповідно, у такому разі (закриття провадження у справі щодо частини із заявлених вимог у резолютивній частині рішення) норма частини 9 статті 129Господарського процесуального кодексу України, яка передбачає, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору, не застосовуються і не може бути підставою для стягнення з відповідача на користь позивача судового збору у повному обсязі, в тому числі і щодо частини із заявлених вимог, за якою провадження було закрито.

У зазначеній нормі ГПК йдеться про здійснення розподілу судових витрат між сторонами у справі у разі вирішення спору по суті. Водночас, така норма не застосовується, якщо Закон України"Про судовий збір" у такому випадку передбачає повернення судового збору з Державного бюджету України.

Зокрема, у пункті 5 частини 1 статті 7цього Закону прямо встановлено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що пропорційна заборгованості в розмірі 828 330,15 грн (по якій закрито провадження у справі на підставі п.2 ст. 231 ГПК України) сума судового збору підлягає поверненню позивачу з Державного бюджету України після надходження від позивача відповідного клопотання.

Керуючись статтями 129, 231-233, 236-238, 240, 252 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Тандем-2002 (вул. Кондратенка, 6-А, м. Полтава, Полтавська область, 36009, ідентифікаційний код юридичної особи за ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю СІНА (вул. Кудрі, буд. 3Г, смт. Чаплинка, Херсонська обл., 75200, ідентифікаційний код юридичної особи за ЄДРПОУ 3209847) 98 867,15 грн інфляційних втрат, 12 894,89 грн 3% річних від суми боргу та 1 676,43 грн витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ із набранням рішенням законної сили.

3. В частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача 100 000,00 грн. основного боргу та 156 887,77 грн. пені відмовити.

4. В частині стягнення 828 330,15 грн основного боргу закрити провадження у справі в зв`язку з відсутністю предмету спору.

Повне рішення підписане 17.03.2023 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст. 257 ГПК України).

Суддя О.В.Ківшик