У Х В А Л А

20 березня 2023 року м. Чернігівсправа № 927/395/23

Господарський суд Чернігівської області у складі судді Шморгуна В. В., розглянувши заяву Управління Чернігівської єпархії Української православної церкви про забезпечення позову у справі

Позивач: Управління Чернігівської єпархії Української православної церкви,

, вул. Толстого, 92-Є, м. Чернігів, 14014

Відповідач: Національний архітектурно-історичний заповідник «Чернігів стародавній»,

, вул. Преображенська, 1, м. Чернігів, 14000

Предмет спору: про визнання договору поновленим,

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

не викликались,

В С Т А Н О В И В:

Управління Чернігівської єпархії Української православної церкви звернулося до суду з позовом до Національного архітектурно-історичного заповідника «Чернігів стародавній», у якому позивач просить суд визнати поновленим договір №1 про строкове спільне безоплатне користування Чернігівською єпархією Української православної церкви комплексом споруд пам`яток архітектури національного значення Єлецького монастиря ХІІ-ХVІІ ст. (охор. №250043-Н) Національного архітектурно-історичного заповідника «Чернігів стародавній», що є державною власністю, укладений 14.09.2021 на той же строк, який був раніше встановлений договором, а саме 5 років, до 14.09.2026.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14.09.2016 між Чернігівською єпархією Української православної церкви (Користувач) та Національним архітектурно-історичним заповідником «Чернігів стародавній» (Заповідник) укладено договір №1, за умовами якого Заповідник передає, а Користувач приймає у строкове спільне безоплатне користування комплекс споруд пам`яток архітектури національного значення Єлецького монастиря, що знаходиться за адресою: 14014, м. Чернігів, вул. Князя Чорного, 1. Строк дії цього договору визначено до 14.09.2021. Позивач вважає, що оскільки він після 14.09.2021 продовжив користуватись спірним майном, відповідач не заперечив проти цього, не направляв повідомлення про припинення договору, акти приймання-передачі майна (його повернення) між сторонами не підписувались, тому з урахуванням положень ч. 1 ст. 764 Цивільного кодексу України договір вважається поновленим на той самий строк 5 років, тобто до 14.09.2026. Натомість 28.02.2023 на адресу позивача від відповідача надійшов лист №01-20/88, у якому останній повідомив про необхідність в термін до 27.03.2023 включно повернути спірне майно у зв`язку із закінченням терміну дії Договору. Отже, відповідач фактично не визнає поновлення строку дії спірного договору та права користування позивачем спірними приміщеннями після 14.09.2021, що стало підставою для звернення до суду із цим позовом.

Разом з позовною заявою, позивач подав заяву про забезпечення позову, у якій просить заборонити Національному архітектурно-історичному заповіднику «Чернігів стародавній» вчиняти будь-які дії, спрямовані на вилучення із користування Управління Чернігівської єпархії Української православної церкви комплексом споруд пам`яток архітектури національного значення Єлецького монастиря ХІІ-ХVІІ ст. (охор. №250043-Н) Національного архітектурно-історичного заповідника «Чернігів стародавній», що є державною власністю, і які знаходяться за адресою: 14014, м. Чернігів, вул. Князя Чорного, 1, до складу комплексу якого входять та використовуються виключно:

- Успенський собор ХІІ-ХVІІ ст. (охор. №250043/1-Н), площею 541,4 кв. м для проведення богослужінь та релігійних обрядів Українською православною церквою, а також екскурсійного обслуговування Національного архітектурно-історичного заповідника «Чернігів стародавній»;

- Дзвіниця ХVІІ ст. (охор. №250043/2-Н), площею 231,6 кв. м єпархіальним управлінням УПЦ за призначенням;

- Північні келії ХVІ-ХVІІ ст. (охор. №250043/3-Н), площею 239,0 кв. м настоятельський корпус та житло монахинь монастиря;

- Східні келії ХVІ-ХVІІ ст. (охор. №250043/4-Н), площею 391,4 кв. м в якості житла монахинь монастиря;

- Південно-західні келії ХVІ-ХVІІ ст. (охор. №250043/5-Н), площею 103,3 кв. м в якості житла монахинь монастиря, в східній частині для господарчих потреб;

- Мури з брамами та баштами ХVІІ ст. (охор. №250043/6-Н), довжиною 570,8 пог. м єпархіальним управлінням УПЦ за призначенням та як огорожа монастиря,

а також чинити перешкоди у користуванні вказаним майном до вирішення спору по суті та набрання рішенням суду законної сили.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову позивач посилається на надіслану відповідачем вимогу від 28.02.2023 №01-20/88 про повернення майна, яке було передано у безоплатне користування позивачу на підставі спірного договору і строк дії якого, на думку відповідача, закінчився 14.09.2021. Позивач вважає цей договір поновленим на строк до 14.09.2026, що є предметом спору поданого ним позову.

Як зазначає позивач, існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в даній справі; невжиття заходів забезпечення позову може призвести до того, що намір позивача захистити свої права та інтереси, які він вважає порушеними, в даному судовому провадженні не буде реалізоване у разі невжиття заходів забезпечення позову, що не відповідатиме завданню господарського судочинства та порушить право позивача на судовий захист.

До того ж, на думку позивача, невжиття заходів забезпечення позову у дані справі може зумовити виникнення інших спорів, для відновлення прав позивача необхідно буде докладати значних зусиль шляхом ініціювання нових судових процесів, що потягне за собою як матеріальні витрати, так і буде вимагати значний час.

Розглянувши заяву про забезпечення позову, суд встановив наступне.

Відповідно до ст. 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачені статтею 137 цього Кодексу заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Статтею 137 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позов забезпечується, зокрема, забороною відповідачу вчиняти певні дії.

Відповідно до частини одинадцятої статті 137 ГПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Отже, забезпечення позову - це по суті обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Заходи до забезпечення позову повинні бути співрозмірними з заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.

Враховуючи положення частини одинадцятої статті 137 ГПК України, суд зобов`язаний з`ясувати, чи тотожні за змістом заявлені заходи забезпечення позову задоволенню заявлених позовних вимог, та не повинен вживати заходів забезпечення позову, якщо здійснення таких заходів забезпечення позову практично є задоволенням заявлених позовних вимог, і при цьому спір не вирішується по суті.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у справах № 906/824/17 (ухвала від 07.08.2018) та № 902/483/18 (постанова від 21.01.2019).

Оскільки у цій справі позивач звернувся до суду з позовною вимогою немайнового характеру (визнання поновленим договору), судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, то в цьому випадку така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, не підлягає дослідженню, а має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18.

Позивач просить заборонити відповідачу вчиняти будь-які дії, спрямовані на вилучення із користування позивача спірного майна, а також чинити перешкоди щодо його користування.

Разом з тим, суд зазначає, що вилучення відповідачем у позивача спірного нерухомого майна, враховуючи відсутність згоди останнього на добровільне повернення майна, можливо здійснити лише на підставі відповідного рішення суду про примусове виселення користувача із приміщень, які є предметом спірного договору, що набрало законної сили.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи.

Отож, право на розгляд справи означає право особи звернутися за захистом до суду й те, що її справа буде розглянута і вирішена судом. Умовою дотримання цього права є те, що особі має бути забезпечена можливість реалізувати право на доступ до суду без будь-яких обмежень, перешкод чи труднощів. Можливість людини одержати судовий захист є провідним змістовим критерієм поняття доступу до правосуддя.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» від 01.03.2002 ).

ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 04.12.1995).

Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Варто зауважити, що відповідні положення Конвенції знайшли своє втілення у Конституції України, згідно положень якої права і свободи людини і громадянина захищає суд (стаття 55); звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується (стаття 8); суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (стаття 129).

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України та статті 20 ГК України кожна особа/суб`єкт господарювання має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного/господарського законодавства.

Суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного/господарського законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором, та звернутися з відповідним позовом до компетентного суду.

Відповідно до частин першої, другої та шостої статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суду, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному законом порядку.

Таким чином, право на звернення до суду гарантується Конституцією України, а отже суд не може забезпечити позов шляхом заборони відповідачу вчиняти будь-які дії, спрямовані на вилучення із користування спірного майна, які фактично полягатимуть у зверненні до суду із позовом про виселення позивача зі спірних приміщень.

Крім того, заява про забезпечення позову не містить жодних обґрунтувань та доказів стосовно того, що відповідач вчиняє якісь дії, окрім направлення вимоги від 28.02.2023 №01-20-/88, щодо фізичного виселення позивача зі спірних нежитлових приміщень або реально перешкоджає останньому перебувати і користуватись спірним майном.

Врахувавши наведені законодавчі приписи та встановивши, що: між застосованим заходом забезпечення позову і предметом позову відсутній зв`язок; позивачем не доведено обґрунтованість припущень про те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, з огляду на те, що відповідачем не вживаються дії, спрямовані на фактичне виселення користувача на час розгляду заяви позивача; забезпечення позову шляхом заборони вчиняти будь-які дії, спрямовані на вилучення із користування спірного майна та чинити перешкоди щодо його використання за відсутності поновлення спірного договору у даній справі є фактично задоволенням позовних вимог, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення заяви позивача про вжиття заявлених ним заходів забезпечення позову у даній справі.

Близькі за змістом висновки викладені у постанові Верховного суду від 22.07.2019 у справі №914/120/19.

Керуючись ст. 136-140, 233-235 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею 20.03.2023. Ухвалу може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду у строки, визначені ст. 256 Господарського процесуального кодексу України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/.

Суддя В. В. Шморгун