СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2023 року м. Харків Справа № 922/4587/13 (922/101/22)

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Плахов О.В., суддя Бородіна Л.І., суддя Мартюхіна Н.О.,

за участю секретаря судового засідання Голозубової О.І.,

за участю сторін:

від позивача (апелянта) Голяніщев Д.Ю. на підставі ордеру серії ВІ №1124407 від 16.02.2023р.;

від 1-го відповідача не з`явився;

від 2-го відповідача не з`явився;

від третьої особи - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , м.Полтава, (вх. №123 Х/2) на рішення господарського суду Харківської області від 08.12.2022р. у справі №922/4587/13 (922/101/22) (суддя Лавренюк Т.А., ухвалене в м.Харків, дата складення повного тексту 16.12.2022р.)

за позовом: ОСОБА_1 , м.Полтава,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ліквідатора Фізичної особи-підприємця Бабича Ігоря Юрійовича арбітражного керуючого Кошовського Сергія Васильовича, м. Харків,

до 1-го відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна", м. Київ,

до 2-го відповідача: Акціонерного товариства "ОТП Банк", м. Київ,

про визнання недійсним договору,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" та Акціонерного товариства "ОТП Банк" про визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 18.03.2011р., укладеного між Акціонерним товариством "ОТП Банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна", в частині передачі боргу по кредитному договору № CNL-D00/018/2007 від 19.03.2007р., підписаному між громадянином України ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством "ОТП Банк"; судові витрати в розмірі 2481,00грн. покласти на відповідачів.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що укладений 18.03.2011р. між відповідачами договір про відступлення права вимоги за своєю правовою природою є договором факторингу, а тому цей договір суперечить нормам чинного законодавства, оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" не має ані генеральної, ані індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій, тобто, набуття першим відповідачем статусу сторони у кредитних правовідносинах - валютного кредитодавця, суперечить нормам права, а укладений ним оскаржуваний договір з другим відповідачем не відповідає приписам статі 1 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 1054 Цивільного кодексу України, та є недійсним в силу приписів статті 203 Цивільного кодексу України.

Крім того, позивач зазначав, що він не є суб`єктом господарювання в розумінні положень чинного законодавства України, а тому перший відповідач, як фактор за договором про надання фінансових послуг факторингу від 18.03.2011р. не мав прав на придбання права відступної вимоги до фізичної особи, яка не є суб`єктом господарювання.

У відзиві на позовну заяву поданому 22.02.2022р. третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, останній просив суд застосувати наслідки спливу позовної давності щодо вимог позивача ОСОБА_1 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 18.03.2011р., укладеного між Акціонерним товариством "ОТП Банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна", в частині передачі боргу по кредитному договору № CNL-D00/018/2007 від 19.03.2007р., підписаному між громадянином України ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством "ОТП Банк"; відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Рішенням господарського суду Харківської області від 08.12.2022р. у справі №922/4587/13 (922/101/22) відмовлено повністю в задоволенні позову, з тих підстав, що позивачем, як особою, яка не є стороною спірного правочину, не доведено суду належними та допустимими доказами порушення укладеним між відповідачами договором його прав або охоронюваних законом інтересів.

Крім того, місцевим господарським судом було зазначено про відсутність підстав для розгляду заяви третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, про застосування строків позовної давності, оскільки відповідно до пункту 3 статті 267 Цивільного кодексу України таку заяву вправі заявити лише сторона у спорі, якою, в розумінні статті 45 ГПК України, не є третя особа - ліквідатор Фізичної особи-підприємця Бабича Ігоря Юрійовича арбітражний керуючий Кошовський Сергій Васильович.

ОСОБА_1 з рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 08.12.2022р. у справі №922/4587/13 (922/101/22) та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на те, що при ухваленні оскаржуваного рішення місцевим господарським судом не було надано належної правової оцінки всім обставинам справи, а також наданим позивачем доводам та доказам, що призвело до передчасного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

На думку апелянта, судом першої інстанції не було проаналізовано та не надано належної правової оцінки обставинам, з яких ПАТ "ОТП Банк" та ТОВ "ОТП Факторинг Україна" було укладено договір купівлі - продажу кредитного портфелю (факторингу), відповідно до якого ТОВ "ОТП Факторинг Україна" перейшли права ПАТ "ОТП Банк" щодо стягнення заборгованості по кредитним договорам боржників, зокрема і майнові права вимоги щодо стягнення боргу по кредитному договору № CNL-D00/018/2007 від 19.03.2007р., з позичальника ОСОБА_1 по даному договору, а саме: право вимоги основної суми боргу, нарахованих відсотків та інших витрат, на користь фактора.

Апелянт вважає, що до ТОВ "ОТП Факторинг Україна" перейшло право кредитора збільшувати обсяг його відповідальності за рахунок нарахування додаткових процентів та штрафних санкцій, при цьому в силу положень чинного законодавства, ТОВ "ОТП Факторинг Україна" не може вважатись належним кредитором, а сплата коштів неналежному кредитору призведе до завдання майнових збитків позивачу.

Отже, за наведених обставин, апелянт наголошує, що місцевий господарський суд при ухваленні оскаржуваного рішення використав формальний підхід для оцінки доводів викладених в позовній заяві, обмежившись лише фактом відсутності права позивача на подання позовної заяви до суду.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 19.01.2023р. поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження рішення господарського суду Харківської області від 08.12.2022р. у справі №922/4587/13 (922/101/22); відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення господарського суду Харківської області від 08.12.2022р. у справі №922/4587/13 (922/101/22); призначено справу до розгляду на 20.02.2023р. об 11:30 год.; встановлено сторонам у справі строк для подання відзиву на апеляційну скаргу - протягом 15 днів (з урахуванням вимог ст.263 Господарського процесуального кодексу України) з дня вручення даної ухвали; встановлено сторонам у справі строк для подання заяв і клопотань - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали.

16.02.2023р. апелянтом подано до апеляційного господарського суду клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату (вх.№2017), у зв`язку із зайнятістю його представника в іншому судовому засіданні. До вказаного клопотання також додано роздруківку з веб-порталу Судової влади України на підтвердження обставин викладених в клопотанні.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 20.02.2023р. відкладено розгляд апеляційної скарги на 06 березня 2023 року о 12:00 год.

27.02.2023р. апелянтом подано до апеляційного господарського суду клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, проведення якої просить доручити Ленінському районному суду м. Полтави

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 28.02.2023р. задоволено клопотання представника ОСОБА_1 про його участь у судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду з розгляду справи №922/4587/13 (922/101/22), яке відбудеться в залі судового засідання №104 "06" березня 2023р. о 12:00 год. в режимі відеоконференції; доручено Ленінському районному суду м. Полтави () забезпечити проведення відеоконференції у справі №922/4587/13 (922/101/22), розгляд якої відбудеться "06" березня 2023р. о 12:00 год. в приміщенні Східного апеляційного господарського суду в залі судового засідання №104.

06.03.2023р. 1-им відповідачем подано до апеляційного господарського суду пояснення щодо апеляційної скарги (вх.№2509), в яких просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , рішення господарського суду Харківської області від 08.12.2022р. у справі №922/4587/13 (922/101/22) залишити без змін.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 06.03.2023р. відкладено розгляд апеляційної скарги на 20 березня 2023 року об 11:00 год.

13.03.2023р. представником ОСОБА_1 подано до апеляційного господарського суду заяву про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням системи відеоконференцзв`язку "EasyCon".

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 15.03.2023р. задоволено заяву представника ОСОБА_1 - Голяніщева Дмитра Юрійовича, про участь у судовому засіданні 20 березня 2023 року об 11:00 год. у справі №922/4587/13 (922/101/22) у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду; ухвалено провести судове засідання в режимі відеоконференції за допомогою системи відеоконференцзв`язку "EasyCon".

20.03.2023р. третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача подано до апеляційного господарського суду відзив, в якому просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , рішення господарського суду Харківської області від 08.12.2022р. у справі №922/4587/13 (922/101/22) залишити без змін.

У судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду 20.03.2023р. представник апелянта підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, скасувати рішення господарського суду Харківської області від 08.12.2022р. у справі №922/4587/13 (922/101/22) та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Враховуючи, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті, що представник апелянта з`явився в судове засідання та надав пояснення в обґрунтування своїх вимог та заперечень, а відповідачі були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути скаргу в даному судовому засіданні за наявними у матеріалах справи доказами.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи апелянта, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як встановлено місцевим господарським судом, 19.03.2007р. між фізичною особою ОСОБА_1 (надалі - позичальник) та Закритим акціонерним товариством "ОТП Банк" (надалі банк, правонаступником якого є Акціонерне товариство "ОТП Банк") було укладено кредитний договір № CNL-D00/018/2007 (надалі кредитний договір т.1 а.с.19-26) на суму 248950доларів США, відповідно до умов якого банк надав позичальнику грошові кошти в розмірі 242000доларів США, а позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобов`язання, визначені цим договором.

18.03.2011р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" (надалі - покупець) та Приватним акціонерним товариством "ОТП Банк" (надалі - продавець) було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю (надалі договір №1 т.1 а.с.27-32), відповідно до умов якого продавець продає (переуступає покупцю права на кредитний портфель, який включає в себе кредитні договори (перелік яких міститься у додатку №1 до цього договору), а покупець приймає такий кредитний портфель та зобов`язується сплатити на користь продавця винагороду (пункт 3.1. договору №1).

Зокрема, за договором №1 продавцем було продано кредитний портфель за кредитним договором № CNL-D00/018/2007 від 19.03.2007р., укладеним між фізичною особою ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством "ОТП Банк" (правонаступником якого є Акціонерне товариство "ОТП Банк") (згідно Додатку №1 до договору №1 т.1 а.с.32 на звороті).

Крім того, 18.03.2011р. між Приватним акціонерним товариством "ОТП Банк" (надалі - клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" (надалі - фактор) було укладено договір про відступлення права вимоги (надалі- договір №2 т.1 а.с.33-34), відповідно до умов якого, у зв`язку із укладенням договору купівлі-продажу кредитного портфелю б/н від 18.03.2011р. між фактором та клієнтом, за яким клієнт передав фактору права вимоги за кредитними договорами, перелік яких міститься в Додатку № 1 до даного договору, укладеними між клієнтом та позичальниками клієнта, перелік яких міститься в додатку № 1 до даного договору (далі - боржники), що забезпечений іпотекою/заставою за договорами іпотеки/договорами застави, перелік яких міститься в Додатку № 1 до даного договору, укладеними між клієнтом та боржниками (пункт 1.1 договору №2).

Відповідно до умов пункту 1.1.1 договору №2, клієнт передає та відступає фактору сукупність прав, належних клієнту за договорами забезпечення, включаючи, але не обмежуючись правом звертати стягнення на заставлене майно.

За цим договором до фактора переходять всі права клієнта як сторони, що іменується "Іпотекодержатель/Заставодержатель" у зобов`язаннях, що виникли на підставі договорів забезпечення в обсязі та на умовах, що існують на момент набрання чинності цим договором (включаючи право звернення стягнення на предмет іпотеки/застави) (пункт 1.2 договору №2).

Цей договір, за умовами пункту 3.1 договору №2, починає діяти в дату набрання чинності та діє до повного виконання зобов`язань за цим договором, якщо тільки він не буде розірваний сторонами в порядку, передбаченому ст.5 договору.

Відповідно до додатку № 1 до договору відступлення права вимоги фактору за договором відступлення права вимоги було відступлено право вимоги, зокрема, в частині передачі боргу по кредитному договору № CNL-D00/018/2007 від 19.03.2007, укладеному між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством "ОТП Банк" (т.1 а.с.35-36).

Звертаючись до суду з відповідним позовом позивач - ОСОБА_1 зазначав, що спірний договір про відступлення права вимоги від 18.03.2011р. за своєю правовою природою є договором факторингу, а тому цей договір суперечить нормам чинного законодавства, проте, ТОВ "ОТП Факторинг Україна" не має ані генеральної, ані індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій, тобто, набуття ТОВ "ОТП Факторинг Україна" статусу сторони у кредитних правовідносинах - валютного кредитодавця, суперечить приписам чинного законодавства, а укладений ним оспорюваний договір з ПАТ "ОТП Банк" не відповідає вимогам статті 1 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статті 1054 Цивільного кодексу України, а тому є недійсним в силу приписів статті 203 Цивільного кодексу України.

Крім того, позивач зазначав, що він не є суб`єктом господарювання в розумінні положень чинного законодавства України, а тому перший відповідач, як фактор за договором про надання фінансових послуг факторингу від 18.03.2011р. не мав прав на придбання права відступної вимоги до фізичної особи, яка не є суб`єктом господарювання.

Наведені обставини і стали підставою для звернення 10.01.2022р. фізичної особи ОСОБА_1 до господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" та Акціонерного товариства "ОТП Банк", про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 18.03.2011р., укладеного між Акціонерним товариством "ОТП Банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна", в частині передачі боргу по кредитному договору № CNL-D00/018/2007 від 19.03.2007р., підписаному між громадянином України ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством "ОТП Банк" (т.1 а.с.1-38).

Рішенням господарського суду Харківської області від 08.12.2022р. у даній справі відмовлено повністю в задоволенні позову, з підстав викладених вище (т.1 а.с.194-200).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, судова колегія зазначає, що гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Статтею 215 Цивільного кодексу України унормовано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття "заінтересована особа" такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.

Судова колегія зазначає, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Відповідно до статей 16, 203, 215 Цивільного кодексу України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним, необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння щодо визнання оспорюваного правочину недійсним, зокрема і заінтересованою особою є послідовним у правозастосуванні, що підтверджується правовими висновками, що містяться в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.02.2021р. у справі №904/2979/20, у постанові Верховного Суду від 28.11.2019р. у справі №910/8357/18, у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013р. у справі №6-78цс13, від 11.05.2016р. у справі № 6-806цс16.

Як було зазначено вище, позивач, вважаючи порушеними свої права, звернувся з позовом у даній справі про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 18.03.2011р., стороною якого він не є.

Як на підставу для визнання вказаного договору недійсним позивач посилався на те, що спірний договір про відступлення права вимоги від 18.03.2011р. за своєю правовою природою є договором факторингу, а тому цей договір суперечить нормам чинного законодавства, ТОВ "ОТП Факторинг Україна" не має ані генеральної, ані індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій, тобто, набуття ТОВ "ОТП Факторинг Україна" статусу сторони у кредитних правовідносинах - валютного кредитодавця, суперечить приписам чинного законодавства, а укладений ним оспорюваний договір з ПАТ «ОТП Банк» не відповідає вимогам статті 1 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статті 1054 Цивільного кодексу України, а тому є недійсним в силу приписів статті 203 Цивільного кодексу України.

Тобто, у даній справі позов про визнання недійсними договору відступлення права вимоги подала особа, яка не була стороною цього договору - заінтересована особа.

Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Великої палати Верховного Суду від 29.06.2021р. у справі №910/23097/17, для вирішення питання про визнання недійсним правочину, оспорюваного заінтересованою особою, правове значення має встановлення впливу наслідків вчинення такого правочину на права та законні інтереси цієї особи. У такому випадку важливим є врахування того, що таке звернення заінтересованої особи до суду з позовом про визнання недійсним договору є направленим на усунення несприятливих наслідків для цієї особи (недопущення їх виникнення у майбутньому), пов`язаних з вчиненням такого правочину

Позивач звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого він не є, зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (правові висновки викладені у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.10.2020р. у справі №910/12787/17).

Також, колегія суддів звертається до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.02.2021р. у справі №904/2979/20, де відзначено, що вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки, від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

У цьому випадку важливим є врахування, що звернення заінтересованої особи до суду із позовом про визнання недійсним договору є направленим на усунення несприятливих наслідків для цієї особи (недопущення їх виникнення у майбутньому), пов`язаних із вчиненням такого правочину.

Тому, у разі оскарження правочину заінтересованою особою необхідним є надання оцінки дій сторін цього договору в контексті критеріїв добросовісності, справедливості, недопустимості зловживання правами, зокрема, спрямованим на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав (правові висновки, викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019р. у справі № 910/8357/18, від 20.05.2020р. №922/1903/18, від 22.04.2021р. № 908/794/19 (905/1646/17), від 06.10.2022р. у справі № 902/1023/19 (902/163/22)).

Як звертає увагу Верховний Суд, недійсність правочину, договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати; по своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (аналогічний правовий висновок викладено у постановах об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.09.2019р. у справі №638/2304/17, від 27.01.2020р. у справі №761/26815/17, об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.02.2021р. у справі №904/2979/20).

Верховний Суд також відзначив, зокрема, що таке правозастосування при визначенні наявності/відсутності порушеного права, законного інтересу заінтересованої особи, яка звернулась до суду з позовом про визнання договору недійсним, стороною якого вона не є, є універсальним та послідовним у правозастосуванні, що підтверджується вищевказаними правовими висновками.

З матеріалів справи вбачається, що у даній справі йдеться про оскарження дійсності договору про відступлення права вимоги від 18.03.2011р., укладеного між Приватним акціонерним товариством "ОТП Банк" (надалі - клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" (надалі - фактор) відповідно до умов якого, у зв`язку із укладанням договору купівлі-продажу кредитного портфелю б/н від 18.03.2011р. між фактором та клієнтом, за яким клієнт передав фактору права вимоги за кредитними договорами, перелік яких міститься в Додатку № 1 до даного договору, укладеними між клієнтом та позичальниками клієнта, перелік яких міститься в додатку № 1 до даного договору (далі - боржники), що забезпечений іпотекою/заставою за договорами іпотеки/договорами застави, перелік яких міститься в Додатку № 1 до даного договору, укладеними між клієнтом та боржниками.

За умовами вказаного договору фактор набув право вимоги, зокрема, за кредитним договором № CNL-D00/018/2007 від 19.03.2007р., підписаним між громадянином України ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством "ОТП Банк", тобто, обсяг прав та обов`язків позивача внаслідок укладення відповідного договору не змінився, що, у свою чергу, унеможливлює висновок про порушення таким договором прав позивача.

Отже, заявлені у справі вимоги не спрямовані безпосередньо на відновлення прав позивача - ОСОБА_1 , оскільки стосуються зобов`язань, стороною яких він не є, що свідчить про неправильно обраний позивачем у наведеному випадку спосіб захисту порушеного, на його думку, права.

Відповідно до правової позиції викладеної у постановах Верховного Суду від 04.12.2019р. у справі №910/15262/18, від 03.03.2020р. у справі № 910/6091/19, відсутність порушення прав та законних інтересів позивача спірним правочином в оспорюваній частині є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (аналогічну правову позицію викладено в постановах).

Поряд з цим, у вказаних постановах Верховного Суду також зазначено, що у разі з`ясування обставин відсутності порушеного права позивача (що є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові), судам попередніх інстанцій не потрібно вдаватись до оцінки спірного правочину на предмет його відповідності положенням законодавства (правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04.12.2019р. у справі №910/15262/18, від 03.03.2020р. у справі № 910/6091/19).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позивачем факт порушення оспорюваним договором його прав і законних інтересів, які підлягали би захисту в судовому порядку не доведено, не зазначено конкретних фактів порушення його майнових прав та інтересів, та не доведено, що в результаті визнання такого договору недійсним його права будуть захищені та відновлені.

Щодо заяви про застосування строку позовної давності поданої третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ліквідатора Фізичної особи-підприємця Бабича Ігоря Юрійовича арбітражного керуючого Кошовського Сергія Васильовича (т.1 а.с.70-73), колегія суддів зазначає.

Згідно з положенням статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Нормою частини третьої статті 267 Цивільного кодексу України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Для цілей застосування частини третьої та четвертої статті 267 Цивільного кодексу України поняття "сторона у спорі" може не бути тотожним за змістом поняттю "сторона у цивільному (господарському) процесі": сторонами в цивільному (господарському) процесі є такі її учасники як позивач і відповідач (ч. 1 ст. 48 ЦПК України; ч. 1 ст. 45 ГПК України); тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020р. у справі № 712/8916/17 (пункт 27).

З огляду на викладене, заява третьої особи про застосування при вирішенні спору позовної давності не може бути прийнята до уваги, оскільки відповідно до пункту 3 статті 267 Цивільного кодексу України таку заяву вправі заявити лише сторона у спорі, якою, в розумінні статті 45 ГПК України, не є третя особа - ліквідатор Фізичної особи-підприємця Бабича Ігоря Юрійовича арбітражний керуючий Кошовський Сергій Васильович.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 21.10.2020р. у справі № 509/3589/16-ц та постанові Верховного Суду від 02.03.2021р. у справі № 918/335/17(918/411/20).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, зроблених Європейським судом з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при перегляді оскаржуваного рішення в апеляційному порядку та відхиляються судовою колегією за необґрунтованістю, у зв`язку з чим апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, а рішення господарського суду Харківської області від 08.12.2022р. у справі №922/4587/13 (922/101/22) слід залишити без змін.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд апеляційної інстанції керуючись положеннями статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладає витрати за подання апеляційної скарги на апелянта.

Керуючись ст.ст. 254, 269, 270, 273, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 08.12.2022р. у справі №922/4587/13 (922/101/22) залишити без змін.

Повний текст постанови складено 23 березня 2023р.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок та строки оскарження в касаційному порядку встановлені статтями 286-289 ГПК України.

Головуючий суддя О.В. Плахов

Суддя Л.І. Бородіна

Суддя Н.О. Мартюхіна