ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

17.03.2023р. Справа №905/851/22

за позовом: Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» (04112, м.Київ, вул.Олени Теліги, буд.6 літ.В, )

до відповідача: Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Аско-Донбас Північний» (84205, Донецька область, м.Дружківка, вул.Соборна, буд.37, )

про стягнення 10978,37 грн

Суддя: Паляниця Ю.О.

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка», м.Київ звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Аско-Донбас Північний», м.Дружківка про стягнення страхового відшкодування в порядку суброгації у розмірі 10978,37 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на виплату страхового відшкодування на виконання договору №N030106/4615/0000197 від 21.10.2020р. добровільного страхування наземного транспорту, внаслідок чого до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» перейшло право вимоги до відповідача, як страховика винної у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди 05.11.2020р. особи.

Ухвалою суду від 07.11.2022р. за вказаним позовом відкрито провадження у справі №905/851/22, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідач у відзиві №777 від 22.11.2022р. зазначав, що позивачем було пропущено однорічний строк для звернення із заявою про страхове відшкодування, встановлений ст.37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Окрім того, відповідач наголошував на тому, що Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Уніка» пропущено вищезазначений строк не з незалежних від позивача причин, з огляду на що, у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідь на відзив, подання якої в силу норм ч.4 ст.161 Господарського процесуального кодексу України є правом, а не обов`язком позивача, до господарського суду не надходила.

Як зазначалось, провадження у справі було відкрито 07.11.2022р. та її розгляд здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

При здійсненні правосуддя суд має виходити з необхідності дотримання основних засад господарського судочинства, зазначених у ст.ст.2, 4 Господарського процесуального кодексу України стосовно забезпечення права сторін на розгляд справ у господарському суді після їх звернення до нього у встановленому порядку, гарантованому чинним законодавством та всебічно забезпечити дотримання справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом спорів з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

За приписами ст.248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

В силу норм ч.1 ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) ратифікована Верховною Радою України 17.07.1997p. і набула чинності в Україні 11.09.1997p.

З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до ст.6 Конвенції кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж «розумного строку» цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Однак, Конвенція в першу чергу також гарантує «процесуальну» справедливість розгляду справи, а вже потім дотримання розумного строку, що на практиці розуміється як змагальні провадження, у процесі яких у суді на рівних засадах заслуховуються аргументи сторін (Star Cate Epilekta Gevmata and Others v. Greece (Star Cate Epilekta Gevmata та інші проти Греції). Справедливість проваджень завжди оцінюється їх розглядом загалом для того, щоб окрема помилка не порушувала справедливість усього провадження (Mirolubov and Others v. Latvia (Миролюбов та інші проти Латвії), §103).

З огляду на практику Європейського суду з прав людини, суд не вправі допустити юридичну помилку виключно з метою дотримання розумного строку розгляду справи, так як в такому разі не буде досягнуто завдання господарського судочинства.

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку «розумності строку» розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття «розумного строку» не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

При цьому, Європейський суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України від 02.05.2013р., Папазова та інші проти України від 15.03.2012р.).

Європейський суд щодо тлумачення положення «розумний строк» в рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» роз`яснив, що строк, який можна визначити «розумним», не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Разом з цим, на підставі Указів Президента України №64/2022 від 24.02.2022р. «Про введення воєнного стану в Україні» та №259/2022 від 14.03.2022р., №133/2022 від 18.04.2022р., №341/2022 від 17.05.2022р., №573/2022 від 12.08.2022р., №757/2022 від 07.11.2022р., №58/2023 від 06.02.2023р. «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» починаючи з 24.02.2022р. на території України діє режим воєнного стану.

У зв`язку із введенням на території України воєнного стану, з метою недопущення випадків загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів і працівників суду, у відповідності до розпорядження голови суду, доступ до приміщення суду тимчасово обмежений, запроваджено роботу суду у віддаленому режимі.

З огляду на наведене, рішення у справі прийнято судом з урахуванням об`єктивних обставин та в умовах неможливості розгляду відповідного спору у визначений ст.248 Господарського процесуального кодексу України строк.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив:

21.10.2020р. між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Уніка» (страховик) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Медсегмент» (страхувальник) укладено договір добровільного страхування наземного транспорту «Каско» №030106/4615/0000197 щодо автомобіля «Toyota Rav 4», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2020 року випуску.

Відповідно до додатку №2 та п.4.1.2 вищезазначеного договору до страхових випадків віднесено, зокрема, збитки внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Строк дії договору - з 21.10.2020р. по 21.10.2021р. (пункт 13 сертифікату добровільного страхування наземного транспорту «Каско» №030106/4615/0000197 від 21.10.2020р.).

05.11.2020р. о 13-03 годині ОСОБА_1 в м.Києві на вул.Вербова, 17, в порушення п.13.1 Правил дорожнього руху, керуючи вантажним транспортним засобом DAF, державний номер НОМЕР_2 , та напівпричіпом Schmitz, державний номер НОМЕР_3 , не дотримався безпечного бокового інтервалу та скоїв наїзд на припаркований транспортний засіб Toyota Rav 4, державний номер НОМЕР_1 , в наслідок ДПТ автомобілі отримали механічні пошкодження, після чого ОСОБА_1 залишив місце ДТП.

Постановою Оболонського районного суду м.Києва від 09.02.2021р. по справі №756/1404/21 провадження у цій справі про притягнення до адміністративної відповідальності водія автомобіля DAF, державний номер НОМЕР_2 , закрито у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення.

Поряд з цим, суд зазначає, що закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності не впливає на вирішення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, заподіяної потерпілому внаслідок ДТП. У цьому випадку слід звернути увагу на те, чи містить така постанова відповіді на питання про те, чи мала місце ДТП та чи сталася вона з вини особи, щодо якої складений протокол про адміністративне правопорушення. Така обставина як закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення, не є реабілітуючою, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні ДТП.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 07.02.2018р. у справі №910/18319/16, від 29.04.2020р. у справі №638/1557/18.

Суд зазначає, що за змістом постанови Оболонського районного суду м.Києва від 09.02.2021р. у справі №756/1404/21, спірна ДТП відбулася внаслідок винних дій ОСОБА_1 , водія автомобіля DAF, державний номер НОМЕР_2 , який не дотримався безпечного бокового інтервалу та скоїв наїзд на припаркований транспортний засіб Toyota Rav 4, державний номер НОМЕР_1 .

Відповідно до полісу серії АО №4628783 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, цивільна правова відповідальність водія автомобіля DAF, державний номер НОМЕР_2 , була застрахована відповідачем.

05.11.2020р. страхувальник звернувся до позивача із заявою №00383612 про подію та виплату за договором добровільного страхування наземного транспортного засобу.

Страховим актом позивача №00383612 від 14.11.2020р. вищенаведену ДТП визнано страховим випадком та, з урахуванням акту огляду пошкодженого транспортного засобу б/н від 05.11.2020р. та виставленого СТО рахунку-фактури №СМУ00029645 від 09.11.2020р. на оплату ремонту автомобіля Toyota Rav 4, державний номер НОМЕР_1 , на суму 10978,37 грн, вирішено виплатити страхове відшкодування у розмірі 10978,37 грн.

Відповідно до платіжного доручення №183000 від 17.11.2020р. позивач перерахував на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Медсегмент» грошові кошти у розмірі 10978,37 грн із призначенням платежу: «Страхове відшкодування зр.дор №030106/4615/0000197 від 21.10.2020р. без ПДВ».

28.06.2022р. позивач звернувся до відповідача з претензією №32591 про відшкодування шкоди у розмірі 10978,37 грн з долученням необхідних документів для розгляду цього звернення.

Проте, відповідачем вищенаведене звернення було залишене без задоволення.

Оскільки страхове відшкодування відповідачем у добровільному порядку відшкодовано не було, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Оцінюючи наявні у матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд зазначає про наступне.

Приписами ч.ч.1, 2 ст.1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Вина фізичної особи ОСОБА_1 у спричиненні ДТП підтверджується наявними у матеріалах справи документами, а його цивільно-правова відповідальність застрахована відповідачем.

Так, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.

Зокрема, відповідно до ст.999 Цивільного кодексу України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (ст.1 Закону України «Про страхування»).

Положеннями ст.979 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

За змістом ст.980 Цивільного кодексу України, ст.4 Закону України «Про страхування» залежно від предмета договору страхування може бути особистим, майновим, а також страхуванням відповідальності.

У свою чергу, за вольовою ознакою згідно з положеннями ст.999 Цивільного кодексу України і ст.ст.6, 7 Закону України «Про страхування» страхування може бути добровільним і обов`язковим, тому кожен вид страхування має свої особливості правового регулювання.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Як визначено у ст.3 вказаного закону обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст.5 вищенаведеного закону).

Згідно із ст.6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (ст.ст.9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому, договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобов`язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується із відповідним обов`язком боржника - відшкодувати шкоду (особи, яка завдала шкоди, відшкодувати цю шкоду). Водночас, така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов`язанні ним є страховик.

Як визначено у ст.27 Закону України «Про страхування» та ст.993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

До таких випадків, зокрема, відноситься виплата страховиком за договором добровільного страхування страхового відшкодування страхувальнику (потерпілому), внаслідок чого до такого страховика переходить право вимоги, яке страхувальник мав до особи, відповідальної за заподіяний збиток, зокрема, й до страхувальника за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018р. по справі №910/2603/17 висловила правову позицію, згідно з якою перехід права вимоги потерпілого (страхувальника) у деліктному зобов`язанні до страховика в порядку ст.993 Цивільного кодексу України та ст.27 Закону України «Про страхування» є суброгацією.

При цьому, помилковим є ототожнення права вимоги, визначеного ст.27 Закону України «Про страхування» та ст.993 Цивільного кодексу України, із правом вимоги (регресу), визначеного ст.1191 Цивільного кодексу України, оскільки наведені норми регулюють різні за змістом правовідносини - суброгацію у страхових відносинах та регрес.

Так, на відміну від суброгації у страхових відносинах, де, як вже зазначено вище, право вимоги переходить від потерпілого (страхувальника) до страховика, а деліктне зобов`язання продовжує існувати, при регресі основне (деліктне) зобов`язання припиняється та виникає нове (регресне) зобов`язання, в межах якого у кредитора (третьої особи, що виконала обов`язок замість винної особи перед потерпілим) виникає право регресної вимоги до такої винної особи.

Це виходить із змісту ст.ст.559, 1191 Цивільного кодексу України, за якими зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином; особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Зважаючи на зміст наведених норм Цивільного кодексу України, право зворотної вимоги (регресу) не переходить від однієї особи до іншої, як у випадку заміни сторони (кредитора) у вже існуючому зобов`язанні (при суброгації у страхових відносинах). При регресі право регресної вимоги виникає, тобто є новим правом кредитора за новим в даному випадку регресним зобов`язанням, що виникло внаслідок припинення основного (деліктного) зобов`язання шляхом виконання обов`язку боржника (винної особи) у такому деліктному зобов`язанні третьою особою.

В цілому, як за змістом ст.1191 так і за змістом ст.993 Цивільного кодексу України і ст.27 Закону України «Про страхування», йдеться про виконання обов`язку боржника перед потерпілим третьою особою. Водночас ці норми встановлюють різний порядок виникнення прав вимоги до винної особи у деліктному зобов`язанні.

У спірних (страхових) відносинах застосуванню підлягають норми ст.27 Закону України «Про страхування» та ст.993 Цивільного кодексу України, які визначають спеціальний порядок переходу прав вимоги до винної особи від страхувальника (потерпілого) до страховика, що відшкодував шкоду потерпілому - суброгацію.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.07.2018р. по справі №905/2970/16.

Як зазначалось, у відзиві №777 від 22.11.2022р. відповідач зазначав, що позивачем було пропущено однорічний строк для звернення із заявою про страхове відшкодування, встановлений ст.37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Окрім того, відповідач наголошував на тому, що Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Уніка» пропущено вищезазначений строк не з незалежних від позивача причин, з огляду на що, у задоволенні позову слід відмовити.

З цього приводу суд зазначає про наступне.

За правилами п.35.1 ст.35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про ДТП подає страховику заяву про страхове відшкодування.

Відповідно до п.36.1 ст.36 вказаного закону страховик, керуючись нормами цього закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування або про відмову у здійсненні страхового відшкодування. Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

За положенням п.36.2 ст.36 наведеного закону страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його; у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Відповідно до п.37.1.4 ст.37 вказаного нормативно-правового акту підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Із аналізу норм спеціального закону можна зробити висновок, що підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування, передбачені у ст.37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», їх перелік є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.12.2019р. у справі №465/4287/15 зроблено висновок, що зазначений у підпункті 37.1.4 п.37.1 ст.37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» річний строк є преклюзивним і поновленню не підлягає.

Поняття «преклюзивні строки» здійснення регулятивного суб`єктивного права (строк подання заяви про страхове відшкодування до страховика) не є тотожним поняттю «позовна давність» (строк захисту порушеного права особи).

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. У такому випадку договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі та може бути оформлений як окремий договір, і як пункт основного договору (ч.1 ст.259 Цивільного кодексу України). При цьому, закон не передбачає, що позовна давність, встановлена законом, може бути скорочена за домовленістю сторін, що свідчить про те, що позовна давність на звернення до суду за захистом порушеного права визначається законом і може бути тільки збільшена.

Приписи підпункту 37.1.4 п.37.1 ст.37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначають наслідком пропуску потерпілою особою річного строку, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трирічного строку, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди, подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат.

Разом з тим, ані Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ані Цивільний кодекс України, ані будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілої особи на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено Цивільним кодексом України при пропуску позовної давності.

Водночас Цивільним кодексом України передбачається також поновлення, зупинення, переривання позовної давності (ст.ст.263-264, 267 Цивільного кодексу України).

Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє регулятивне суб`єктивне право за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку. Однак, законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування. Тоді як згідно із частиною четвертою ст.267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови в позові.

Крім того, немає підстав вважати, що річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим ст.258 Цивільного кодексу України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій нормі.

З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (ст.12 Цивільного кодексу України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі.

У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку.

Такі правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021р. у справі №147/66/17.

Підсумовуючи викладене, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка» має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страхової компанії винної особи у спричиненні шкоди (відповідача), якщо доведе, що строк пропущено через незалежні від неї обставини.

На підтвердження обставин, які зумовили пропуск строку, позивач зазначав про наступне:

- позивачу не був відомий державний номер вантажівки DAF задля визначення наявності полісу на вказаний автомобіль та подання заяви на виплату;

- згідно зі схемою місця ДТП від 05.11.2020р. іншого учасника ДТП не було вказано, так як останній зник з місця ДТП;

- позивачем було направлено запит №00383612 від 13.11.2020р. на ім`я начальника Управління патрульної поліції в м.Києві про надання розширеної довідки про обставини ДТП, однак відповідь на вказаний запит не надійшла;

- у 2022 році позивачем було здійснено повторний запит на електронну довідку з бази МТСБУ, згідно з якою позивачу стало відомо, що за фактом ДТП 05.11.2020р. було встановлено правопорушника, ОСОБА_1 , відносно якого складено протокол про адміністративне правопорушення ДПР18 №046149, а матеріали справи направлено до Оболонського районного суду м.Києва.

Суд відхиляє вказані доводи позивача та зазначає про наступне.

Як вбачається з матеріалів справи право вимоги перейшло від потерпілого (страхувальника) до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» (страховика) 17.11.2020р. (дата платіжного доручення, відповідно до якого позивачем здійснено страхове відшкодування потерпілому). Тобто, право вимоги перейшло до позивача в межах річного строку на відповідне звернення.

Як було зазначено вище, постановою Оболонського районного суду м.Києва від 09.02.2021р. по справі №756/1404/21 провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності водія автомобіля DAF, державний номер НОМЕР_2 , закрито у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення. Вказане судове рішення було ухвалено в межах річного строку, визначеного у підпункті 37.1.4 п.37.1 ст.37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Окрім того, у зазначеному судовому рішенні було встановлено особу, яка винна у ДТП 05.11.2020р.

За твердженням позивача, ним не було отримано відповіді на запит №00383612 від 13.11.2020р. на ім`я начальника Управління патрульної поліції в м.Києві про надання розширеної довідки про обставини ДТП, однак доказів направлення вказаного запиту на адресу Управління патрульної поліції в м.Києві матеріали справи не містять.

З наступним запитом позивач звернувся лише у 2022 році.

Зважаючи на ці обставини, надаючи оцінку наведеним позивачем причинам пропуску річного строку на звернення із заявою про виплату страхового відшкодування до страховика винної особи, слід зауважити, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації своїх прав та передбаченого договором та/або законом виконання своїх зобов`язань.

З огляду на наведене, господарський суд, вбачає в діях позивача ознаки недобросовісної поведінки, наслідком якої став пропуск річного строку на звернення із заявою про виплату страхового відшкодування до страховика винної особи, позивачем не надано належних доказів, які б підтвердили об`єктивні причини пропуску річного строку на звернення із заявою про виплату страхового відшкодування.

Викладені у цьому рішенні висновки суду не суперечать правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, що міститься у постанові від 14.12.2021р. у справі №147/66/17 (на яку посилається позивач), оскільки судом враховано відповідні висновки вказаного суду. Однак, за результатами розгляду справи судом не встановлено обставин пропуску строку, передбаченого ст.37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з незалежних від відповідача причин.

Таким чином, здійснивши відповідну юридичну оцінку всіх доказів, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Аско-Донбас Північний» підлягають залишенню без задоволення.

Згідно зі ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір в сумі 2481 грн та витрати на професійну правову допомогу у розмірі 7000 грн підлягають віднесенню на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.86, 129, 210, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Повний текст рішення складено 17.03.2023р.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Ю.О.Паляниця