УХВАЛА

07 березня 2023 року

м. Київ

cправа № 909/1079/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Волковицька Н. О. - головуючий, Могил С. К., Случ О. В.,

секретар судового засідання - Мельникова Л. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Тязів-Агро»

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 17.02.2022 і постанову Західного апеляційного господарського суду від 06.12.2022 у справі

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Тязів-Агро»

до 1) Більшівцівської селищної ради об`єднаної територіальної громади Галицького району Івано-Франківської області,

2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Галагро-Доба»

про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування.

У судовому засіданні взяли участь представники: позивача - Маліцька І. О., Гірник О. О.

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Тязів-Агро» (далі - Позивач та/або ТОВ «Тязів-Агро») звернулося до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Більшівцівської селищної ради об`єднаної територіальної громади Галицького району Івано-Франківської області (далі - Відповідач-1 та/або Більшівцівська селищна рада), яка є правонаступником Новоскоморохівської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області (далі - Новоскоморохівська сільська рада) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Галагро-Доба» (далі - Відповідач-2 та/або ТОВ «Галагро-Доба») про визнання недійсним рішення 20-ої сесії 7-го скликання Новоскоморохівської сільської ради від 09.06.2020 «Про затвердження результатів інвентаризації масивів земель сільськогосподарського призначення на території сільської ради, та передачі їх в оренду» (далі - спірне рішення).

Позовні вимоги обґрунтовані, зокрема, тим, що з матеріалів судової справи № 909/845/21 (за позовом ТОВ «Галагро-Доба» до Більшівцівської селищної ради та ТОВ «Тязів-Агро» про визнання незаконними і скасування рішень, визнання права оренди, усунення перешкод у користуванні майном) позивачеві стало відомо про те, що 09.06.2020 Новоскоморохівською сільською радою прийнято два взаємовиключних (суперечливих) рішення щодо ТОВ «Тязів-Агро» та ТОВ «Галагро-Доба», а саме про передачу їм в оренду одних і тих самих земельних ділянок.

ТОВ «Тязів-Агро» звернуло увагу на те, що спірне рішення (щодо передачі земель в оренду ТОВ «Галагро-Доба») є фіктивним, підробленим та таким, що складене, підписане та пропечатане значно пізніше дати, згідно з якою воно видане, а тому є таким, що вчинялося без наміру створити правові наслідки, що є підставою для визнання його недійсним з підстав, передбачених статтею 234 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

На противагу наведеним позивачем аргументам ТОВ «Галагро-Доба» вказувало, що впродовж 2018- 2019 років воно було єдиним законним користувачем спірних земельних ділянок, якими користувалося на умовах оренди (і продовжує) згідно з розпорядженням Галицької районної державної адміністрації (попередній розпорядних земель) (далі - Галицька РДА) та відповідних договорів оренди земельних ділянок, укладених з останньою.

Відповідач-2 пояснював, що з урахуванням змін у законодавстві (з 01.01.2019), зокрема тих, що стосувалися переходу повноважень між органами місцевого самоврядування щодо розпорядження невитребуваними земельними паями та земельними ділянками для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що входять до складу невитребуваної спадщини, на виконання відповідних рішень Новоскоморохівської сільської ради (зокрема і оскаржуваного) він провів інвентаризацію орендованих земельних ділянок та виготовив нову технічну документацію з визначенням нових кадастрових номерів земельним ділянкам (за власний кошт), переуклав нові договори оренди, які є дійсними і ніким не оскаржені. Підкреслював також, що станом на теперішній час ТОВ «Галагро-Доба» сплачує орендну плату за користування спірними земельними ділянками в повному обсязі та на умовах, визначених договорами оренди. ТОВ «Галагро-Доба» окремо зазначало, що дійсним та чинним є саме спірне рішення, яке прийняте щодо ТОВ «Галагро-Доба», а не рішення, яке стосується передачі земель в оренду ТОВ «Тязів-Агро». Більше того, наголошував, що Більшівцівська селищна рада окремим рішенням підтвердила, що жодних рішень щодо позивача не приймала.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 17.02.2022 (суддя Стефанів Т. В.) у задоволенні позову відмовлено.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останньою постановою Західного апеляційного господарського суду від 06.12.2022 (Галушко Н. А. - головуючий, судді Желік М. Б., Орищин Г. В.) рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 17.02.2022 у справі № 909/1079/21 залишене без змін, апеляційну скаргу ТОВ «Тязів-Агро» від 15.04.2022 б/н залишено без задоволення.

Залишаючи без змін рішення місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний господарський суд, посилаючись на положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні» зауважив, що Новоскоморохівська сільська рада не набула права власності на земельні ділянки невитребуваних часток (паїв), оскільки таке право може виникнути в останньої лише з 01.01.2025. Норми зазначеного Закону не надають права органу місцевого самоврядування реєструвати за собою право колективної власності на земельні ділянки приватної власності, власники яких померли, а спадкоємці не заявили своє право на такі земельні ділянки. За наведених обставин Новоскоморохівська сільська рада як розпорядник спірних земель (невитребуваних паїв), що розташовані на її території, фактично набула правові підстави як сторона за договорами оренди земельних ділянок невитребуваних паїв, які було укладено з Галицькою РДА.

Апеляційний господарський суд наголосив на тому, що на виконання спірного рішення ТОВ «Галагро-Доба» передано 298 земельних ділянок загальною площею 128,6384 га. При цьому не ставилося питання про розірвання чи припинення договорів оренди, укладених відповідно до розпорядження Галицької РДА від 22.05.2018 № 325. Відтак, мав місце факт внесення змін до договорів оренди, укладених між Галицькою РДА та ТОВ «Галагро-Доба» (змінено орендодавця, новий кадастровий номер та строк оренди). При цьому такі договори містять всі вимоги та реквізити, передбачені для договорів оренди, текст договору викладено у друкованому виді із зазначенням істотних умов, засвідчено підписом сільського голови та печаткою. Отже апеляційний господарський суд акцентував увагу на тому, що орендарем спірних невитребуваних земельних ділянок (паїв) на території Новоскоморохівської сільської ради є ТОВ «Галагро-Доба».

При цьому апеляційний господарський суд погодився із висновками місцевого господарського суду, що сама лише наявність у позивача рішення Новоскоморохівської сільської ради від 09.06.2020 (у редакції, що стосується передачі в оренду земель ТОВ «Тязів-Агро») не може слугувати підставою для визнання недійсним прийнятого у встановленому законом порядку рішення Новоскоморохівської сільської ради від 09.06.2020 (у редакції, що стосується передачі в оренду земель ТОВ «Галагро-Доба»). Апеляційний господарський суд зазначив про те, що не заслуговують також на увагу доводи позивача про силове захоплення земель ТОВ «Агро-Доба», а також підробку спірного рішення, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження наведених фактів.

При ухваленні оскаржуваної постанови апеляційний господарський суд також врахував рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» та від 28.10.2010 у справі «Трофимчук проти України».

Не погоджуючись із рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 17.02.2022 та постановою Західного апеляційного господарського суду від 06.12.2022 у справі № 909/1079/21, ТОВ «Тязів-Агро» звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить рішення та постанову скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

За змістом касаційної скарги її подано на підставі положень пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Скаржник зауважує, що у спорі, який виник у цій справі, основною обставиною, яка підлягала встановленню та мала бути дослідженою судами попередніх інстанцій, є чинність договорів оренди, укладених між Галицькою РДА, з однієї сторони, та ТОВ «Галагро-Доба», з другої, у 2018 році. ТОВ «Тязів-Агро» звертає увагу на те, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували, що речове право на відповідні земельні ділянки зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (далі - Реєстр) за ТОВ «Галагро-Доба».

09.06.2020 Новоскоморохівська сільська рада вирішувала питання щодо розпорядження невитребуваними земельними часками, які розташовані на її території, та прийняла спірне рішення. У подальшому ТОВ «Галагро-Доба» уклало із Новоскоморохівською сільською радою договори оренди землі, які також не зареєструвало у встановленому законом порядку.

Скаржник наголошує на тому, що реєстрація прав на оренду землі, є офіційним визнанням факту виникнення прав на землю; право оренди виникає з моменту реєстрації цього трава; земля вважається переданою також із часу державної реєстрації права оренди.

ТОВ «Тязів-Агро» звертає увагу на те, що у постанові Верховного Суду від 29.01.2019 у справі № 917/108/18 зазначено, що набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов`язки за договором, тобто коли договір як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані його умови, стає правовідносинами, на виникнення яких спрямоване волевиявлення сторін.

Отже, для визначення початку перебігу та закінчення строку договору має значення не момент його підписання, а момент вчинення реєстраційних дій (постанови Верховного Суду України 18.01.2017 у справі № 532/129/16-ц та від 07.06.2017 у справі № 634/769/15-ц).

Скаржник також звертає вагу на те, що колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зауважила, що Верховний Суд України не відступав від висновку, зробленого у постановах від 19.02.2014 у справі № 0426/14068/2012 та від 13.06.2016 у справі № 570/3056/15-ц та вказала, що з огляду на тлумачення статті 210, частини 3 статті 640 ЦК України, правове значення державної реєстрації полягає в тому, що правочин (договір), який підлягає державній реєстрації, є вчиненим (укладеним) з моменту її проведення. Як наслідок, за відсутності державної реєстрації правочин (договір) слід вважати невчиненим (неукладеним). Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.01.2020 у справі № 322/1178/17.

За твердженням скаржника, суди попередніх інстанцій не врахували, що з 01.01.2016 реєстрація права оренди невитребуваних земельних ділянок здійснюється в Реєстрі. Тобто, з цієї дати при укладанні договору оренди нерозподіленої земельної ділянки/невитребуваного паю право оренди реєструється в Реєстрі.

На думку скаржника, суди попередніх інстанцій також не надали правової оцінки обставині щодо не проведення державної реєстрації договорів оренди невитребуваних земельних часті (паїв), які були укладені між ТОВ «Галагро-Доба» та Галицькою РДА, а відтак, не врахували правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 15.01.2020 у справі № 322/1178/17, від 18.01.2017 у справі № 532/129/16-ц та від 07.06.2017 у справі № 634/769/15-ц. Як наслідок, суди залишили поза увагою те, що такі договори оренди земельних ділянок слід вважати невчиненими (неукладеними). Тому, на думку скаржника, висновки судів попередніх інстанцій про те, що фактично спірним рішенням лише внесено зміни до попередніх договорів оренди, які були укладені між ТОВ «Галагро-Доба» та Галицькою РДА не відповідають фактичним обставинам справи, є помилковими. Крім цього, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази які підтверджують факт ідентичності земельних ділянок, які були попередньо передані в оренду ТОВ «Галагро-Доба», тим, які надані в оренду ТОВ «Тязів-Агро».

Відтак, спростовуються висновки судів попередніх інстанцій про те, що спірним рішенням Новоскоморохівська сільська рада фактично внесла зміни до раніше укладених договорів оренди між ТОВ «Галагро-Доба» та Галицькою РДА, які були підписані сторонами 22.05.2018.

Більше того, суди першої та апеляційної інстанцій не надали оцінки тій обставині, що на договорах оренди, укладених між Галицькою РДА та ТОВ «Галагро-Доба» відсутній штамп із зазначенням дати реєстрації та номера запису, а також підпис особи, яка зареєструвала договір, що свідчить не лише про недотримання сторонами порядку реєстрації речового права оренди земельних ділянок, а також і про порушення Порядку реєстрації договорів оренди земельної частки (паю), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.2000 № 119 (далі - Порядок № 119).

Отже, оскільки договори оренди невитребуваних земельних ділянок які були укладені між Галицькою РДА та ТОВ «Галагро-Доба» не зареєстровані в Реєстрі, а на самих договорах відсутній штамп із зазначенням дати реєстрації та номера запису у журналі реєстрації сільської ради, такі договори слід вважати неукладеними, а відповідно спірне рішення не можна вважати таким, що вносить зміни до попередніх договорів оренди. Це фактично нове рішення про передачу в оренду невитребуваних земельних ділянок ТОВ «Галагро-Доба», яке прийняте без дотримання порядку його ухвалення і яке кореспондує з аналогічним рішенням, прийнятим в один і той же день, про передачу в оренду цих земельних ділянок ТОВ «Тязів-Агро».

Скаржник також наголошує на тому, що суди першої та апеляційної інстанцій не взяли до уваги посилання позивача на недобросовісну поведінку Новоскоморохівської сільської ради, яка проявилась у винесенні одним днем двох взаємовиключних (суперечливих) рішень, що свідчить про невідповідність одного з таких рішень фундаментальним засадам цивільного права, таким як добросовісність та розумність (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України).

ТОВ «Тязів-Агро» звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду у своїх рішеннях неодноразово зазначала про те, що неможливо надати єдину універсальну відповідь на питання щодо того, чи є поведінка органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який надав дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки кільком особам, правомірною чи неправомірною. Відповідь на це питання залежить від оцінки такої поведінки як добросовісної чи недобросовісної і така оцінка має здійснюватися у кожній справі окремо, виходячи з конкретних обставин справи.

Разом з тим, на думку скаржника, суди попередніх інстанцій не надали правової оцінки діям Новоскоморохівської сільської ради на предмет їх добросовісності. Зокрема, можна вважати справедливим і розумним надання земель в один день двом різним суб`єктам господарювання. Однак у день ухвалення рішення (09.06.2020) про надання в оренду невитребуваних земельних ділянок для ведення сільськогосподарського виробництва ТОВ «Тязів-Агро» реалізувало відповідний акт індивідуальної дії та уклало із ТОВ «Тязів-Агро» договори оренди відповідних земельних ділянок. Більше того, як убачається із наказу Міністерства юстиції України від 15.07.2021 № 238 «Про відмову у задоволенні скарги», документи для державної реєстрі укладених договорів оренди з ТОВ «Тязів-Агро» та відповідні заяви були подані від імені Новоскоморохівської сільської ради безпосередньо головою - Перепічкою Михайлом Степановичем. Відповідні обставини свідчать про те, що спірне рішення про передачу земель в оренду ТОВ «Галагро-Доба» ухвалене без реального наміру передати в оренду даному товариству відповідні земельні ділянки, оскільки навіть уже після ухвалення такого рішення Новоскоморохівською сільською радою були виконані усі вимоги законодавства щодо укладення та реєстрації договорів оренди не з ТОВ «Галагро-Доба», а з ТОВ «Тязів-Агро».

Скаржник, звертаючи увагу на правові висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 15.01.2020 у справі № 322/1178/17, від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, Верховним Судом у постанові від 19.02.2014 у справі № 0426/14068/2012, від 13.06.2016 у справі № 570/3056/15-ц та від 10.04.2019, зазначає про те, що у день прийняття рішення про надання в оренду невитребуваних земельних ділянок ТОВ «Тязів-Агро» таке було відразу і реалізоване, тобто у цей день були укладені договори оренди із товариством, і незважаючи те, що такі договори набрали чинності з дати їх державної реєстрації, уже з 09.06.2022 набув статусу орендаря відповідних земельних ділянок та мав усі підстави вважати себе єдиним користувачем таких ділянок. Тому прийняття у цей же день спірного рішення свідчить про протиправність такого рішення в частині порушення законних прав та інтересів на такі земельні ділянки ТОВ «Тязів-Агро», який на той момент був орендарем цих земельних ділянок, а також про недотримання Новоскоморохівською сільською радою добросовісності та розумності основних засад цивільного права, оскільки навіть після прийняття рішення про надання ТОВ «Галагро-Доба» в оренду земельних ділянок Новоскоморохівська сільська рада продовжувала вживати заходи для виконання іншого рішення, прийнятого у цей же день, та подала заяви разом з необхідними документами для реєстрації договорів оренди, укладених з ТОВ «Тязів-Агро».

Приймаючи рішення про передачу земельних ділянок в оренду ТОВ «Тязів-Агро», Новоскоморохівська сільська рада порушила також принцип легітимних очікувань, що є складовою принципу юридичної визначеності, оскільки, отримавши позитивне рішення про передачу в оренду земельних ділянок та уклавши договори оренди, ТОВ «Тязів-Агро» очікувала, що його право та інтерес порушене не буде і що орендодавцем будуть вчинені усі необхідні дії для реалізації своїх намірів.

Скаржник також звертає увагу на те, що Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип передбачає обов`язок суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

ТОВ «Тязів-Агро» зауважує, що близький за змістом висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/1 від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 08.07.2021 у справі № 915/1889/19, від 15.07.2021 у справі № 916/2586/20. Таж скаржник посилається на висновки Верховного Суду, викладені у постанова від 19.06.2019 у справі № 910/4055/18, від 16.04.2019 у справі № 925/2301/14 щодо визначення поняття «належність доказів».

На думку скаржника, суд не врахував, що в матеріалах справи відсутнє клопотання ТОВ «Галагро-Доба» про передачу йому в оренду земельних ділянок на підставі рішення органу місцевого самоврядування, що є предметом оскарження. Звідси є підстава стверджувати, що судами не досліджено питання щодо дотримання ТОВ «Галагро-Доба» порядку надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування, визначеного статтями 123, 124 Земельного кодексу України (далі - ЗК України). Більше того, жодної згадки у цілому тексті протоколу сесії сільської ради, яка відбулася 09.06.2020, назви ТОВ «Галагро-Доба» не зазначено. Тому відсутні будь-які докази, щоб стверджувати про те, що протокол двадцятої сесії сьомого скликання підтверджує ту обставину, що на відповідній сесії розглядалося питання щодо надання в оренду земельних ділянок саме ТОВ «Галагро-Доба», що також не було досліджено судами.

Скаржник також зазначає про те, що ненормативні правові акти органів місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їх виконання, а тому не можуть бути скасовані, змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 04.06.2013 у справі № 21-64а13, від 25.05.2016 у справі № 21-5459а15 та у постанові Верховного Суду від 24.06.2022 у справі № 809/847/18. Відтак, рішення двадцять першої сесії сьомого скликання Новоскоморохівської сільської від 06.11.2020 судами попередніх інстанцій помилково покладено в основу висновку про те, що рішення Новоскоморохівської сільської ради щодо передачі в оренду невитребуваних земельних ділянок прийняте на користь саме ТОВ «Галагро-Доба», оскільки Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» не передбачає повноваження сільської ради підтвердити чинність та/або скасувати, визнати нікчемним своє попереднє рішення.

У відзиві на касаційну скаргу ТОВ «Галагро-Доба» просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, рішення та постанову - залишити без змін.

Зокрема, ТОВ «Галагро-Доба» звертає увагу на те, що предметом спору у справі № 909/1079/21 є рішення органу місцевого самоврядування, а не чинність правочинів. На думку ТОВ «Галагро-Доба», скаржником помилково здійснюється посилання на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 29.01.2019 у справі № 917/108/18, оскільки така позиція не спростовує та не змінює правових висновків Верховного Суду, на які посилалися суди першої та апеляційної інстанції у цій справі.

Посилання скаржника на правову позицію Верховного Суду, викладену у справах № 532/129/16-ц, № 634/769/15-ц, № 0426/14068/2012 та № 570/3056/15-ц на думку ТОВ «Галагро-Доба», також є помилковими, оскільки такі постанови Верховного Суду прийнято у період дії статей 18, 20 Закону України «Про оренду землі», яка передбачала набрання чинності договорів оренди землі з моменту їх державної реєстрації. Законом України від 11.02.2010 № 1878-VI статті 18 та 20 із тексту Закону України «Про оренду землі» виключено. Виключення таких статей із Закону обумовлене викладенням у новій редакції Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». За результатами внесення змін до Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі набирає чинності з моменту його укладення, а право оренди - з моменту державної реєстрації речового права. Тому посилання скаржника на правову позицію Верховного Суду, що була прийнята у період дії законодавчого акта, який в подальшому було змінено, є недоречним та безпідставним.

ТОВ «Галагро-Доба» звертає увагу на те, що скаржник не заперечує та не надає обґрунтування безпідставності посилання у рішеннях суду на Порядок №119. Не заперечує та не надає іншої правової позиції Верховного Суду, яка б відрізнялася від застосованої судами попередніх інстанцій правової позиції Верховного Суду у постанові від 10.02.2021 у справі № 923/1001/19. Посилання скаржника на недобросовісну поведінку Новоскоморохівської сільської ради націлено на переоцінку доказів та нове їх дослідження, що не відповідає вимогам статті 300 ГПК України.

Відповідно до частини 1 статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Підставою для касаційного оскарження є пункт 1 частини 2 статті 287 ГПК України, згідно з яким підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц.

Разом з тим на предмет подібності слід оцінити саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін у справі та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їх змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність необхідно також визначати за суб`єктним і об`єктним критерієм відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19).

Верховний Суд заслухав суддю-доповідача, дослідив наведені у касаційній скарзі доводи, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та зазначає, що обставини, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, у цьому випадку не підтвердилися з огляду на таке.

У касаційній скарзі скаржник посилається на неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 29.01.2019 у справі № 917/108/18, постановах Верховного Суду України від 18.01.2017 у справі № 532/129/16-ц, від 07.06.2017 у справі № 634/769/15-ц та постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.01.2020 у справі № 322/1178/17.

Так, у справі № 917/108/18 за позовом Фермерського господарства «Карат» до Ялосовецької сільської ради предметом позову є визнання переважного права на поновлення договорів оренди землі та визнання договорів поновленими.

Так, Верховний Суд у постанові від 29.01.2019 у справі № 917/108/18 виклав правовий висновок про те, що перебіг строку дії договору оренди землі починається з моменту його державної реєстрації, а тому спір про поновлення договору оренди землі в порядку частини 6 статті 33 Закону України «Про оренду землі» є передчасним у разі, якщо на час звернення із відповідним позовом та ухвалення рішення судом договір оренди землі не припинив свою дію, у зв`язку з тим, що строк, на який його було укладено, не закінчився.

Зі змісту постанови Верховного Суду України від 18.01.2017 у справі № 532/129/16-ц вбачається, що фізична особа звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Аршиця» про витребування земельної ділянки з незаконного користування.

У справі № 634/769/15-ц фізична особа звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аграрний дім ім. Горького» про визначення строку дії договору оренди земельної ділянки.

Предметом позову у справі № 322/1178/17 є зобов`язання Селянського (фермерського) господарства «Волна» повернути позивачу - фізичній особі земельну ділянку площею 4,5799 га у зв`язку із закінченням строку дії договору оренди землі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.01.2020 у справі № 322/1178/17 викладено такий правовий висновок: «…Момент укладення договору передбачений у статті 640 ЦК України і пов`язується з досягненням сторонами згоди з усіх його істотних умов та дотриманням певних вимог, якими є передання майна або вчинення іншої дії, нотаріальне посвідчення договору або його державна реєстрація, якщо таке передбачено актами цивільного законодавства.

У спеціальному Законі № 161-XIV вказано, що договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації (стаття 18).

Можна зробити висновок, що сторони в договорі оренди землі мали право зазначати про момент початку перебігу та припинення дії вказаного договору, оскільки такі права прямо передбачені принципами та закріплені загальними нормами цивільного законодавства.

Разом з тим якщо сторони не вказали про час (термін, календарну дату, подію) початку перебігу та закінчення строку договору, діють загальні правила, передбачені спеціальним Законом № 161-XIV, який прямо встановлював, що договір оренди земельної ділянки набирає чинності після його державної реєстрації.

Отже, для визначення початку перебігу та закінчення строку дії саме цього договору має значення не момент його підписання, а момент вчинення реєстраційних дій, тобто внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень як єдиної державної інформаційної системи, яка містить відомості про речові права на нерухоме майно, їх обтяження, суб`єктів речових прав, технічні характеристики об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд тощо), кадастровий план земельної ділянки, а також відомості про правочини, вчинені щодо таких об`єктів нерухомого майна, з якими закон пов`язує набрання чинності договору, а саме можливість реалізації сторонами своїх суб`єктивних прав та обов`язків.

Такі висновки щодо набрання чинності договором оренди земельної ділянки зроблено у постанові Верховного Суду України від 13.06.2016 у справі № 570/3056/15-ц (провадження № 6-643цс16), у мотивувальній частині якої міститься роз`яснення аналогічного розуміння правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постанові від 19.02.2014 у справі № 0426/14068/2012 (провадження № 6-162цс13).

Разом з тим реалізувати свої суб`єктивні права та обов`язки сторони договору оренди земельної ділянки можуть лише після державної реєстрації такого договору.

Оскільки моменти укладення договору та набрання ним чинності збігаються (частина 2 статті 631 ЦК України), то моментом укладення договору оренди земельної ділянки на час дії зазначеної редакції частини 3 статті 640 ЦК України є саме його державна реєстрація, якщо сторони договору не передбачили у договорі інше, відповідно до частини 3 статті 631 ЦК України».

З викладеного слідує, що у наведених справах № 917/108/18, № 532/129/16-ц, № 634/769/15-ц та № 322/1178/17 розглядалося питання щодо чинності договорів оренди землі, які так чи інакше були предметом позовів, при цьому суди, проаналізувавши положення статті 18 Закону України «Про оренду землі» у редакції до 01.01.2013, чинній на час виникнення таких спірних правовідносин, дійшли висновку, що до початку перебігу та закінчення строку договору застосовуються загальні правила, передбачені спеціальним Законом України «Про оренду землі», положення якого прямо встановлювали, що договір оренди земельної ділянки набирає чинності після його державної реєстрації.

Проте у справі № 909/1079/21 спір стосується визнання недійсним рішення 20-ої сесії 7-го скликання Новоскоморохівської сільської ради від 09.06.2020 «Про затвердження результатів інвентаризації масивів земель сільськогосподарського призначення на території сільської ради, та передачі їх в оренду».

Крім цього, на відміну від наведених вище справ № 917/108/18, № 532/129/16-ц, № 634/769/15-ц та № 322/1178/17, в яких укладення договорів оренди землі відбулося до 01.01.2013, тобто до виключення статті 18 Закону України «Про оренду землі», якою встановлювалося правило набрання чинності договором оренди землі після його державної реєстрації, у справі № 909/1079/21, що розглядається, 319 договори оренди земельних ділянок між Галицькою РДА та ТОВ «Галагро-Доба» укладено 22.05.2018, тобто після виключення статті 18 Закону України «Про оренду землі».

Отже, правовідносини у справах № 917/108/18, № 532/129/16-ц, № 634/769/15-ц та № 322/1178/17 та у справі № 909/1079/21, що розглядається, не є подібними ні за предметом спору, ні за підставами позову, ні за фактичними обставинами справи, ні за матеріально-правовим регулюванням спірних відносин, а правові висновки, викладені у судових рішеннях у цих справах, не є релевантними до спірних правовідносин у цій справі.

У свою чергу, у справах № 0426/14068/2012 та № 570/3056/15-ц, посиланням на які також обґрунтована підстава касаційного оскарження, предметами позовних вимог було визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними, що очевидно не може бути розцінено як подібні правовідносини зі справою № 909/1079/21, а висновки, викладені у вказаних справах, не стосуються ключових мотивів, з яких у справі, що розглядається, відмовлено у задоволенні позову.

Скаржник у доводах касаційної скарги також звертає увагу на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду, зокрема, від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17, зазначаючи про заборону суперечливої поведінки (доктрина «venire contra factum proрrium») та принцип добросовісності, який лежить в основі доктрини заборони суперечливої поведінки.

Так, за змістом постанов Верховного Суду, на які посилається скаржник, добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина «venire contra faktum proprium» (заборона суперечливої поведінки) базується на римській максимі - «non concedit venire contra faktum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини «venire contra faktum proprium» лежить принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Проте встановлені фактичні обставини справ, на які посилається скаржник, та справи, судові рішення в якій переглядаються, є різними. Обставин наявності поведінки позивача, яка суперечила б добросовісності та чесній діловій практиці, судами попередніх інстанцій у цій справі не встановлено.

Водночас суд касаційної інстанції в силу приписів частини 2 статті 300 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Окремо суд касаційної інстанції відмічає, що цитування у касаційній скарзі інших висновків із постанов Верховного Суду, зокрема від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, взагалі не є обґрунтуванням підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, адже з урахуванням положень статті 290 ГПК України саме скаржник (у скарзі) зобов`язаний повно викласти та детально описати невідповідність оскаржуваного судового рішення практиці Верховного Суду із застосування конкретної норми, а Верховний Суд не наділений повноваженнями за скаржника доповнювати касаційну скаргу міркуваннями та вважати будь-які посилання скаржника на постанови Верховного Суду підставою для відкриття провадження у справі, якщо скаржник прямо не вказав на них як на таку підставу. Крім цього, висновки суду касаційної інстанції, викладені у вказаній постанові, жодним чином не стосуються суті порушеного у касаційній скарзі питання щодо правильності застосування положень статей 10, 24, 46, 56 Закону України «Про місцеве самоврядування» у контексті спірних правовідносин цієї справи. При цьому у справі № 338/180/17 предметом первісного позову було стягнення коштів як помилково перерахованих, а зустрічного позову - визнання укладеним договору підряду та стягнення боргу за поставлені будівельні матеріали. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 дійшла висновку, що суди, встановивши, що дії сторін свідчать про те, що договір підряду фактично був ними укладений, з метою ефективного захисту порушеного права відповідача мали вирішити питання щодо наслідків часткового виконання вказаного договору.

Посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, всупереч висновкам Верховного Суду у справах № 910/4055/18, № 925/2301/14 (належність доказів) № 910/18036/17, № 917/1307/18, № 902/761/18, № 917/2101/17, № 915/1889/19, № 916/2586/20 (категорії стандартів доказування), скаржник не врахував, що всі ці постанови касаційного суду прийняті за різних встановлених фактичних обставин, з різними предметами спору та у різних правовідносинах.

Так, (1) у справі № 910/4055/18 предметом спору було звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки площею 0,05 га на вул. Спаській, 13- 15 у Подільському районі міста Києва та повернення її позивачу, привівши у придатний для використання стан шляхом звільнення від будівель та споруд; (2) у справі № 925/2301/14 предметом спору було стягнення 569 610,06 грн, з яких 536 272,17 грн сума заборгованості за виконані роботи із врахуванням індексу інфляції, 30 799,67 грн 20 % річних та 33 307,10 грн пені на підставі договору на виконання робіт від 17.05.2013 б/н; (3) у справі № 910/18036/17 предметом спору було зобов`язання відповідача (банківську установу) звільнити з під арешту та закрити рахунки, визнання припиненим договору банківського рахунку; (4) у справі № 917/1307/18 спір стосувався поставки товару та стягнення неустойки за договором поставки; (5) у справі № 902/761/18 предметом спору було стягнення збитків, завданих використанням земельної ділянки без правовстановлюючих документів; (6) у справі № 917/2101/17 розглядався спір про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно за банком та витребування майна з чужого незаконного володіння; (7) у справі № 915/1889/19 спір стосувався визнання недійсним та скасування рішення Миколаївського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України «Про порушення законодавства про захист від недобросовісної конкуренції та накладення штрафу» від 20.06.2019, а також відшкодування позивачу за рахунок відповідача судових витрат; (8) у справі № 916/2586/20 предметом спору було визнання недійсним пункту 1 резолютивної частини рішення Антимонопольного комітету України від 14.07.2020 в частині визнання дій Товариства з обмеженою відповідальністю «Тревел Паркінг» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Аеропаркінг» такими, які полягають в узгодженому встановленні та застосуванні цін на послуги з тимчасового зберігання транспортних засобів на автомобільних стоянках в територіальних межах Міжнародного аеропорту «Одеса» у період з вересня 2017- 2018 років за умови відсутності альтернативних джерел придбання такого товару, у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються встановлення цін реалізації товару на ринку послуг з тимчасового зберігання транспортних засобів на автомобільних стоянках в територіальних межах Міжнародного аеропорту «Одеса».

Зацитовані скаржником в касаційній скарзі правові висновки Верховного Суду щодо належності доказів, стандарту доказування та принципу змагальності є загальними вимогами процесуального законодавства та мають бути дотримані судами при розгляді будь-якого судового спору. Однак у кожній з наведених справ, які переглядалися Верховним Судом, ці процесуальні норми та принципи застосовані з урахуванням конкретних обставин справи та поданих сторонами доказів в межах конкретного предмета доказування.

Верховний Суд відзначає, що скаржник не наводить мотивів того, яким чином неврахування згаданих висновків касаційного суду призвело до прийняття незаконних судових рішень у даній справі. По суті доводів касаційної скарги у частині застосування норм процесуального права скаржник ставить перед Верховним Судом питання щодо переоцінки доказів та встановлення інших фактичних обставин справи, що згідно зі статтею 300 ГПК України не входить до повноважень суду касаційної інстанції.

Посилання скаржника на правові позиції Верховного Суду України та Верховного Суду, викладені у постановах від 04.06.2013 у справі № 21-64а13, від 25.05.2016 у справі № 21-5459а15 та від 24.06.2022 у справі № 809/847/18 стосовно того, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення, колегія суддів відхиляє, оскільки у справі № 909/1079/21 предметом спору є недійсним рішення 20-ої сесії 7-го скликання Новоскоморохівської сільської ради від 09.06.2020 «Про затвердження результатів інвентаризації масивів земель сільськогосподарського призначення на території сільської ради, та передачі їх в оренду» і питання щодо скасування будь-яких своїх попередніх рішень у цьому рішенні не вирішувалося. Доводи скаржника у цій частині зводяться з непогодженням із рішенням Новоскоморохівської сільської ради від 06.11.2020, яке не є предметом спору у цій справі.

Усі інші доводи касаційної скарги (1) не обґрунтовані підставами касаційного оскарження, передбаченими частиною 2 статті 287 ГПК України; (2) не доводять порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального чи процесуального права; (3) спрямовані на переоцінку доказів та обставин справи, що були предметом розгляду та їм була надана належна правова оцінка, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, а тому відхиляються Судом (касаційний розгляд здійснюється в межах, передбачених статтею 300 ГПК України).

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

При цьому колегія суддів суду касаційної інстанції зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Основним елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми права на момент вчинення дії.

Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно зі статтею 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Аналогічно й частина 1 статті 17 ГПК України регламентує, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Ґарсія Манібардо проти Іспанії» («Garcia Manibardo v.» від 15.02.2000, № 38695/97) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (див. також рішення у справі «Monnel and Morris v. the United Kingdom» від 02.03.1987, № 9562/81, серія A, № 115, с. 22, п. 56, а також рішення у справі «Helmers v. Sweden» від 29.10.1996, серія A, № 212-A, с. 15, п. 31).

Отже, із встановленням законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду право на касаційне оскарження в Україні не є безумовним, що є передбачуваним для учасників судового процесу, виходячи із наведених вище норм ГПК України.

За вказаних обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про закриття касаційного провадження, відкритого за касаційною скаргою Університету, згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК України.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Тязів-Агро» на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 17.02.2022 і постанову Західного апеляційного господарського суду від 06.12.2022 у справі № 909/1079/21 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Волковицька

Судді С. К. Могил

О. В. Случ