ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2023 Справа № 917/850/22

Суддя Мацко О.С. , розглянувши матеріали справи

за позовною заявою компанії, зареєстрованої відповідно до законодавства Естонської Республіки DIGITALROCKETS OU (ДІДЖИТАЛРОКЕТЗ ОУ), Естонія, Харьюський повіт, м. Таллін, Ласнамее район, вулиця Лійкурі тн., 100107, 13618, реєстраційний номер 12719676,

до Фізичної особи ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ,

про розірвання договорів та стягнення грошових коштів

Секретар судового засідання: Токар А.В.

Представники сторін:

від позивача: Старенко І.І.

від відповідача: не з`явився

04.08.2022 року до господарського суду Полтавської області надійшла позовна заява компанії, зареєстрованої відповідно до законодавства Естонської Республіки DIGITALROCKETS OU (ДІДЖИТАЛРОКЕТЗ ОУ) до ОСОБА_1 про розірвання договорів про надання послуг (виконання робіт) у сфері інформатизації № 2021-02 від 02.02.2021 р. та № 3009-2021 від 30.09.2021 р. та стягнення (повернення) грошових коштів в сумі 53 419,32 дол. США, сплачених згідно з умовами вказаних договорів.

Ухвалою від 09.08.2022р. залишено позовну заяву без руху, надано позивачу строк на усунення недоліків позовної заяви; після отримання відповіді від Крюківської районної адміністрації Кременчуцької районної ради про зареєстроване місце проживання відповідача, 11.10.2022 р. прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено розглядати її у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 10.11.2022 р. В подальшому підготовче засідання кілька разів відкладалося (оголошувалася перерва в підготовчому засіданні).

Відповідач, реагуючи на відкриття провадження у справі, звертався до суду шляхом направлення електронних звернень громадян, у яких повідомляв про неможливість з`явитися до суду через перебування за межами країни; в країні діє воєнний стан, що є форс-мажорними підставами для припинення будь-якої діяльності; діяльність ФОП припинена, тож невідомо, які можуть бути позови до нього; запитував у судді інформацію стосовно достовірності інформації про виконання чи невиконання ним зобов`язань перед позивачем; повідомляв про існування документів у спростування позовних вимог; повідомляв про докази , як підтверджують ухилення акціонера від сплати податків в Україні та принципової позиції не підтримувати Україну та людей під час війни; просив суд провести додаткові запроси на аналізи про наркотичну залежність акціонера компанії ОСОБА_2 , який має декілька громадянств, знаходиться під залежністю антидепресантів та наркотиків, не підтримує армію в протидії агресії, виїхав за кордон; адвокат має часткову функцію бо хоче забезпечити виживання себе та родини під час війни, тому не діє в рамках людяності та етики; родина відповідача в стані тяжкого виживання в чужих країнах без підтримки з боку України та загальноєвропейської кризи.

23.11.2022р. позивачем подано до суду клопотання про витребування доказів, а саме: просив витребувати у АТ КБ «Приватбанк» інформацію щодо перерахування на підставі Договору №573 від 26.09.2018р., укладеного між банком та позивачем, будь-яких грошових коштів від позивача на рахунки ФОП ОСОБА_1 (відповідача) із зазначенням дати зарахування, суми коштів та призначення платежу. Судом дане клопотання було відкладено до наступного підготовчого засідання, після чого позивач просив не розглядати дане клопотання, оскільки до того часу самостійно отримав відповідь від банку, у зв`язку з чим дане клопотання було залишено без розгляду протокольною ухвалою суду.

Електронною формою звернення громадян відповідач 21.12.2022р. знову повідомив суд про неможливість явки в засідання та відсутність можливості взяти участь в режимі відеоконференції, та просив повідомити електронну адресу суду, на яку можна надати зустрічний позов, на що суд відреагував ухвалою від 26.12.2022р.

Ухвалою від 10.01.2023р. зустрічна позовна заява відповідача була повернута без розгляду на підставі ч.6 ст.180 ГПК України (та отримана ним, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення, наявним у матеріалах справи; натомість інші ухвали суду поверталися до суду без вручення адресату з відмітками поштової установи про його відсутність за вказаною адресою), при цьому суд звертав увагу відповідача на те, що ним з невідомих причин не подано відзив на позов, у якому він міг би викласти свої заперечення проти позову. Натомість електронним зверненням відповідач в чергове повідомив про неможливість взяти участь у засіданні та просив звернути увагу на існування доказів, які не подані позивачем та згідно яких ним виконано всі роботи під час дії договору. Протокольною ухвалою від 07.02.2023р. суд закрив провадження у справі та призначив розгляд справи по суті на 14.03.2023р., про що повідомив відповідача шляхом направлення ухвали-повідомлення на електронну адресу відповідача, через яку він постійно контактував з судом. Також відповідна ухвала була розміщена судом у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Під час розгляду справи по суті представник позивача, який брав участь у засіданні, повідомив суду про відмову від позовних вимог в частині розірвання договорів про надання послуг (виконання робіт) у сфері інформатизації № 2021-02 від 02.02.2021 р. та № 3009-2021 від 30.09.2021 р. та направив до суду письмову заяву через підсистему «Електронний суд».

Виклад обставин справи, встановлених судом:

02.02.2021р. та в подальшому 30.09.2021р. між позивачем та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 було укладено договори про надання послуг (виконання робіт) у сфері інформатизації.

За умовами договору №2021-02:

- виконавець (відповідач) за завданням замовника (позивача) зобов`язується особисто надати послуги (виконати роботи) у сфері інформатизації, перелік яких (не виключний) наведено у п.1 договорів;

- для надання послуг (виконання робіт) замовник надає виконавцеві «Технічні завдання», які містять перелік, обсяги, строки та порядок надання послуг (виконання робіт), послуги надаються винятково у відповідності з Технічним завданням, що є невід`ємною частиною договорів;

- підтвердженням факту надання послуг (виконання робіт) Виконавцем в цілому чи виконання конкретного етапу на певну дату і достатньою підставою для здійснення розрахунків з виконавцем є акт прийому-передачі. За результатами наданих послуг виконавець складає, підписує та передає на електронну адресу замовника акт прийому-передачі. Замовник не пізніше 2 тижнів з дати отримання акту прийому-передачі зобов`язаний оплатити надані послуги або надати обґрунтовану відмову від прийняття наданих послуг (виконаних робіт);

- загальна ціна цього договору визначається як сума вартості всіх наданих послуг (виконаних робіт), відповідно до підписаних між виконавцем і замовником Актів прийому-передачі за цим договором протягом строку його дії;

- розрахунок за цим договором здійснюється в грошовій одиниці долар США, або еквівалентна сума у ЄВРО;

- Замовник здійснює оплату за даним договором щомісяця шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок виконавця протягом двох тижнів з дня підписання сторонами Акту приймання-передачі;

- Строк дії договору встановлено розд.10 договору: даний договір набирає законної сили з 02.02.2021р. та діє до 31.12.2021р., але в будь-якому разі до повного виконання сторонами зобов`язань за договором. Якщо за 30 календарних днів до закінчення строку дії договору жодна зі сторін письмово (або в електронному вигляді) не повідомить про його розірвання, договір вважається безстроковим і діє до повного виконання зобов`язань за договором. Даний договір може бути розірваний, зокрема, в будь-який час за ініціативи замовника з попередженням виконавця про намір розірвати договір за 14 календарних днів до дати розірвання договору.

За умовами договору №3009-2021:

- виконавець за завданням замовника зобов`язується особисто надати послуги (виконати роботи) в сфері інформатизації консультування з питань інформатизації;

- для надання послуг (виконання робіт) замовник надає виконавцеві «Технічні завдання», які містять перелік, обсяги, строки та порядок надання послуг (виконання робіт), послуги надаються винятково у відповідності з Технічним завданням, що є невід`ємною частиною договорів;

- загальна ціна цього договору становить 6300 доларів США;

- договір набуває законної сили з 30.09.2021р. і діє 1 рік до 30 квітня 2022р., але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань;

- договір може бути розірваний, зокрема, у будь-який час за ініціативи замовника з попередженням виконавця про намір розірвати договір за 5 робочих днів до дати розірвання договору.

Договори складалися українською та англійською мовами (а.с.8-23 справи).

Як вказує позивач, у подальшому, в силу певних обставин, сторонами було фактично змінено умови договору №2021-02 в частині черговості виконання робіт та здійснення оплати - відповідачем направлялися рахунки позивачу, які ним оплачувалися, тобто, фактично здійснювалося авансування виконання робіт. Так, позивач стверджує, що в межах договору №2021-02 ним, на оплату рахунків, які направлялися на його адресу відповідачем, було перераховано останньому 47 101,32 дол.США, а також, на виконання умов договору №3009-2021 6 300,00 доларів США, проте виконання робіт (надання послуг) з боку відповідача здійснено не було, Акти прийому-передачі, складання яких передбачено договором, відповідачем не надавалися та не підписувалися.

У зв`язку з викладеним, позивачем були вчинені активні дії, спрямовані на припинення дії договорів та вимогу по поверненню платежів, які фактично були сплачені як аванс: лист-вимога від 11.05.2022р. (та докази направлення відповідачу а.с.16-20), лист-вимога від 06.06.2022р. та докази її направлення відповідачу а.с.26-28. Жодних реагувань на ці вимоги відповідач не надав, відтак позивач звернувся до суду з даним позовом.

Водночас, судом встановлено, що згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 30.06.2022 року припинено підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .

Згідно з ч. 4 ст. 8 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

При цьому, у разі припинення підприємницької діяльності фізичною особою її права й обов`язки за укладеними під час здійснення підприємницької діяльності договорами не припиняються, а залишаються за нею як за фізичною особою.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 05.06.2018 р. у справі № 338/180/17, з 15 грудня 2017 року господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України спорів, в яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

Враховуючи, що договори про надання послуг (виконання робіт) у сфері інформатизації № 2021-02 від 02.02.2021 р. та № 3009-2021 від 30.09.2021 р. укладені між компанією, зареєстрованою відповідно до законодавства Естонської Республіки DIGITALROCKETS OU (ДІДЖИТАЛРОКЕТЗ ОУ) та Брусилом Д,Ю, саме як фізичною особою-підприємцем та пов`язані безпосередньо з підприємницькою діяльністю останнього, спір у даній справі підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Під час розгляду справи по суті позивач звернув увагу на те, що відповідно до умов договорів, укладених між сторонами, замовнику було надано право розірвати договори в односторонньому порядку, яким він скористався. Відтак, 13.02.2023р. позивач відмовився від позовних вимог в цій частині.

Згідно ст.191 ГПК України, Позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.

Суд перевірив повноваження представника позивача, який подав відповідну заяву про відмову від позову в цій частині, роз`яснив представнику наслідки вчинення відповідної процесуальної дії. Відтак, суд приймає відмову позивача від позову в частині розірвання договорів та закриває провадження у справі в цій частині на підставі п.4 ч.1 ГПК ст.231 ГПК України.

Стосовно вимог про стягнення грошових коштів:

За змістом частини третьої статті 11 та частини першої статті 13 ЦК України вбачається, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Законодавець у частині першій статті 509 ЦК України визначив зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, зокрема, сплатити гроші, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника відносно кредитора, якому кореспондується право кредитора вимагати у боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання в силу частин другої та третьої статті 11 ЦК України може виникати на підставі договорів та інших правочинів, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інших юридичних фактів, безпосередньо з актів цивільного законодавства тощо.

Частиною другою статті 4 ЦК України передбачено, що основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України.

У силу положення статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 910/12382/17).

В силу положень статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

За змістом положень статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).

Суд також звертає увагу, що як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству (див.постанову ВП ВС від 23.10.2019р. у справі № 723/304/16-ц).

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

У підтвердження перерахування грошових коштів у заявленій сумі на рахунок відповідача позивач надає суду банківську виписку АТ КБ «Приватбанк» по контрагенту ФОП ОСОБА_1 ; з виписки вбачається, що у графі «Discription» вказано призначення плаежу, який співпадає з номерами інвойсів (рахунків), що виставлялися відповідачем на електронну адресу позивача. Інші договори між позивачем та відповідачем, крім тих, про які йде мова в позові, не укладалися. Судом досліджено докази, наявні в матеріалах справи, в т.ч.рахунки (інвойси), які надані позивачем та за його поясненнями оплачувалися як виставлені відповідачем (виконавцем). Стосовно їх форми (посилання внизу рахунку на акти приймання-передачі) на уточнюючі питання суду зазначив, що саме в такому вигляді вони були отримані від позивача і розцінені позивачем саме як рахунки, жодних актів прийманя-передачі робіт (послуг) представником позивача підписано не було, роботи, передбачені договорами, не виконані, в подальшому листування з відповідачем велося засобами службового зв`язку (до суду не надано), вимоги про повернення коштів або надання актів виконаних робіт при цьому були проігноровані.

При цьому сторонами було погоджено та здійснювався обмін інформацією в електронній формі, що не заборонено чинним законодавством.

Відповідно до п.62,63 Постанови Правління НБУ №75 від 04.07.2018р. (зі змінами), виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій/електронній формі) із клієнтських рахунків обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку.

Виписка з клієнтського рахунку може слугувати первинним документом, що підтверджує факт списання/зарахування коштів з/на цього/цей рахунку/рахунок клієнта, якщо вона містить такі реквізити:

1) назву документа (форми);

2) дату складання;

3) найменування клієнта/банку, прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності) фізичної особи;

4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру за кожною операцією, відображеній у виписці з рахунку клієнта;

5) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у складанні виписки з рахунку клієнта/печатку банку.

Суд погоджується з позивачем у тому, що подана ним до справи виписка (копія) відповідає вищенаведеним вимогам та є підтвердженням перерахування грошових коштів відповідачу.

Як зазначалося судом у описовій частині рішення, відповідач направляв до суду письмові звернення, з яких вбачається, що ним не заперечується факт отримання протягом 2021-2022р. грошових коштів від позивача, однак стверджується про відсутність його заборгованості перед позивачем, що підтверджується відповідними документами.

Згідно імперативних приписів ГПК України, при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Підстави, час та черговість подання заяв по суті справи визначаються цим Кодексом або судом у передбачених цим Кодексом випадках. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

Відповідач відзив на позов в порядку ст.165 ГПК України не подав ні у строк, встановлений судом ухвалою про відкриття провадження у справі, ні протягом розгляду справи в суді, навіть після того, як суд, повертаючи без розгляду зустрічний позов, прямо звернув його увагу на необхідність викладення його заперечень проти позову у відзиві на позов з поданням відповідних доказів, які, за його твердженням у зверненнях на адресу суду, в нього були наявні.

Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 76 Господарського процесуального кодексу України).

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина перша статті 77 Господарського процесуального кодексу України).

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (стаття 78 Господарського процесуального кодексу України).

17 жовтня 2019 року набув чинності Закон України від 20 вересня 2019 року № 132-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким були внесені зміни до Господарського процесуального кодексу України, зокрема змінено назву статті 79 Господарського процесуального кодексу України з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів», викладено її у новій редакції, та фактично впроваджено в господарський процес стандарт доказування «вірогідності доказів».

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту статті 79 Господарського процесуального кодексу України свідчить про те, що ця стаття покладає на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Аналогічний висновок Верховного Суду викладений у пункті 7.44. постанови від 16 лютого 2021 року у справі № 927/645/19.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 4 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Зазначений підхід узгоджується і з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи з наведеного Верховний Суд постійно зазначає про те, що суд при розгляді та вирішенні справи зобов`язаній надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Рішення може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом.

Однак жодних доказів, що спростували б доводи позивача, відповідачем до справи не надано. При цьому суд зазначає, що він не наділений повноваженнями витребовувати інформацію про акціонерів компанії позивача, в т.ч. керівника, робити запити стосовно залежності певних осіб від алкоголю чи наркотичних засобів, досліджувати питання дотримання податкового законодавства компанією і т.д., як про це просив відповідач.

Враховуючи викладене, позовні вимоги про стягнення грошових коштів задовольняються судом.

При розподілі судових витрат, суд виходить з наступного:

Згідно ст.129 ГПК України, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються (ст.130 ГПК України).

При усуненні недоліків позовної заяви, визначених ухвалою по залишення позовної заяви без руху, позивачем було сплачено 34 265,20 грн. судового збору. Водночас, сума судового збору, що підлягає сплаті за подання цього позову, визначається наступним чином: 4 962,00 грн. судового збору за 2 позовні вимоги немайнового характеру; 53401,32х36.5686 (курс гривні до долару на день сплати)/1.5% =29 292.17 грн. - судовий збір за майнову вимогу). Враховуючи відмову позивача від позову в частині немайнових вимог, закриття провадження у справі в цій частині та задоволення позову в частині стягнення грошових коштів, відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача підлягає 29 292,17 грн. судового збору.

Керуючись статтями 129, 231, 232-233,237-238,240 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Прийняти відмову позивача від позову в частині вимог про розірвання договорів № 2021-02 від 02. 02.2021р. та №3009-2021 від 30.09.2021р. та закрити провадження у справі в цій частині.

2. Позовні вимоги в частині стягнення грошових коштів - задовольнити. Стягнути з Фізичної особи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь компанії, зареєстрованої відповідно до законодавства Естонської Республіки DIGITALROCKETS OU (ДІДЖИТАЛРОКЕТЗ ОУ), Естонія, Харьюський повіт, м. Таллін, Ласнамее район, вулиця Лійкурі тн., 100107, 13618, реєстраційний номер 12719676) 47101,32 долар США заборгованості по договору №2021-02 від 02.02.2021р. та 6300,00 долар США заборгованості по договору №3009-2021 від 30.09.2021р., 34 265,20 грн. судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається в порядку і строки , встановлені ст.ст.256,257 ГПК України.

Повне рішення складено 22.03.2023р.

Суддя Мацко О.С.