ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2023 Справа № 917/116/23

Господарський суд Полтавської області у складі судді Мацко О.С., розглянувши у спрощеному позовному провадженні матеріали справи

за позовною заявою Фізичної особи-підприємця Дубецького Ігоря Володимировича, АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ,

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Білогір`я молокопродукт», 37300, Полтавська обл., м. Гадяч, вул. Будська, буд. 47, ,

про стягнення 49 500,00 грн.,

Представники сторін: не викликались.

Суть спору:

Розглядається позовна заява Фізичної особи-підприємця Дубецького Ігоря Володимировича до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Білогір`я молокопродукт» про стягнення 49 500,00 грн. заборгованості за надані послуги з перевезення вантажу згідно з товарно-транспортними накладними № 0009093 від 09.09.2022 р., № 0009162 від 16.09.2022 р. та № 0009202 від 20.09.2022 р.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 26.01.2023 р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі; розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Аргументи учасників справи:

Викладені в позовній заяві вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач не в повному обсязі здійснив оплату за надані послуги з перевезення вантажу згідно з товарно-транспортними накладними № 0009093 від 09.09.2022 р., № 0009162 від 16.09.2022 р. та № 0009202 від 20.09.2022 р., чим порушив встановлені умови господарського зобов`язання, встановлені чинним законодавством України.

Відповідач у визначеному господарським процесуальним законодавством порядку на позов не відреагував, хоча був належним чином повідомлений про розгляд справи, про покладені на нього обов`язки та його процесуальні права (повідомлення про вручення відповідачу копії ухвали від 26.01.2023р. міститься в матеріалах справи).

Згідно із ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

В зв`язку з тим, що необхідних для вирішення спору доказів, наявних у матеріалах справи, достатньо, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Виклад обставин справи, встановлених судом:

Відповідно до товарно-транспортних накладних № 0009093 від 09.09.2022 р., № 0009162 від 16.09.2022 р. та № 0009202 від 20.09.2022 р. (а.с. 11, 14, 17) ФОП Дубецький І.В. здійснив для ТОВ «Торговий дім «Білогір`я молокопродукт» перевезення вантажу за маршрутом м. Червоноград Львівської області смт. Білогір`я Хмельницької області. Отримання продукції відповідачем підтверджується підписом представника останнього та печаткою ТОВ «Торговий дім «Білогір`я молокопродукт» на вказаних накладних.

Позивач стверджує, що відповідач оплату за надані послуги з перевезення вантажу не виконав, частково сплативши на користь ФОП Дубецького І.В. грошові кошти в розмірі 6 000,00 грн.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 49 500,00 грн. заборгованості за надані послуги з перевезення вантажу згідно з товарно-транспортними накладними № 0009093 від 09.09.2022 р., № 0009162 від 16.09.2022 р. та № 0009202 від 20.09.2022 р.

Перелік доказів, якими позивач обґрунтовує наявність обставин, що є предметом доказування у даній справі: товарно-транспортні накладні № 0009093 від 09.09.2022 р., № 0009162 від 16.09.2022 р. та № 0009202 від 20.09.2022 р., рахунки-фактури № СФ-0000050 від 09.09.2022 р., № СФ-0000051 від 16.09.2022 р. та № СФ-0000052 від 20.09.2022 р., акти надання послуг № ОУ-0000050 та № ОУ-0000051, претензія від 16.12.2022 р. та ін.

Докази відповідача в спростування вимог Фізичної особи-підприємця Дубецького Ігоря Володимировича в матеріалах справи відсутні.

Оцінка аргументів учасників справи з посиланням на норми права, якими керувався суд:

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст.11 ЦК України).

Стаття 181 Господарського кодексу України визначає загальний порядок укладання господарського договору. За частиною першою цієї статті господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до приписів ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

У письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. (п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору.

Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом (ч. 2 ст. 642 ЦК України).

В даному випадку сторонами було укладено в простій письмовій формі договір перевезення вантажу, оскільки продукція була перевезена позивачем і прийнята відповідачем, що зафіксовано у змісті накладних про вчинення сторонами відповідних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Згідно з пунктом 1 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14.10.1997 р. (зі змінами та доповненнями) договір про перевезення вантажів це двостороння угода між перевізником, вантажовідправником чи вантажоодержувачем, що є юридичним документом, яким регламентуються обсяг, термін та умови перевезення вантажів, права, обов`язки та відповідальність сторін щодо їх додержання.

Товарно-транспортна накладна єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Пунктом 11.1 Правил передбачено, що основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил. Товарно-транспортна накладна може оформлюватись суб`єктом господарювання без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім`я, по батькові) перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які надають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора.

Відповідно до пп. 11.3., 11.4. товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом виписує Замовник (вантажовідправник) у трьох примірниках.

Замовник (вантажовідправник) засвідчує всі примірники товарно-транспортної накладної підписом. Після прийняття вантажу згідно з товарно-транспортною накладною водій (експедитор) підписує всі її примірники.

Таким чином, сам факт відсутності підписаного сторонами договору на перевезення вантажу, як окремого документа, не спростовує факту існування між сторонами договірних відносин з перевезення вантажу, що підтверджується оформленням товарно-транспортних накладних № 0009093 від 09.09.2022 р., № 0009162 від 16.09.2022 р. та № 0009202 від 20.09.2022 р.

Факт надання послуг з перевезення підтверджується відмітками вантажоодержувача на товарно-транспортних накладних № 0009093 від 09.09.2022 р., № 0009162 від 16.09.2022 р. та № 0009202 від 20.09.2022 р. в графі про прийняття вантажу, скріпленими печатками ТОВ «Торговий дім «Білогір`я молокопродукт». Водночас, відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано, що позивачем на замовлення відповідача здійснювалося перевезення вантажу згідно з вказаними товарно-транспортними накладними.

Згідно з ч. 1 ст. 916 ЦК України за перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Якщо розмір провізної плати не визначений, стягується розумна плата.

На підтвердження надання відповідачем послуг з перевезення вантажу згідно з товарно-транспортними накладними № 0009093 від 09.09.2022 р. та № 0009162 від 16.09.2022 р. сторонами було додатково підписано акти надання послуг № ОУ-0000050 та № ОУ-0000051, у яких зазначено, що Виконавцем (ФОП Дубецький І.В.) було надано Замовнику (ТОВ «Торговий дім «Білогір`я молокопродукт») вказані послуги згідно з рахунками № 50 від 09.09.2022 р. та № 51 від 16.09.2022 р. на загальну суму 37 000,00 грн. (18 500,00 грн. вартість послуг згідно з кожним актом).

Водночас, в матеріалах справи відсутні докази підписання сторонами акту надання послуг, у якому була б встановлена вартість послуг, наданих згідно з товарно-транспортною накладною № 0009202 від 20.09.2022 р.

Враховуючи те, що у товарно-транспортній накладній № 0009202 від 20.09.2022 р. також не було визначено розміру провізної плати, позивач в порядку, встановленому ч. 1 ст. 916 ЦК України, розрахував вартість послуг з перевезення вантажу, наданих згідно з вказаною накладною, у розмірі 18 500,00 грн., яку він вважає розумною, зважаючи на перевезення ним для відповідача вантажу за аналогічними маршрутами в попередні періоди та щодо яких було погоджено вартість перевезення.

Оскільки позивачем раніше надавалися відповідачу послуги за вказаним маршрутом, що підтверджується актами надання послуг № ОУ-0000050 на суму 18 500,00 грн. та № ОУ-0000051 на суму 18 500,00 грн., підписаними сторонами без зауважень, вартість перевезення згідно з товарно-транспортною накладною № 0009202 від 20.09.2022 р., у розмірі 18 500,00 грн. є обґрунтованою та такою, що розрахована із застосуванням принципу розумності, визначеного ч. 1 ст. 916 ЦК України.

Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Оскільки строк виконання зобов`язання сторонами визначений не був, позивач 21.12.2022 в порядку ст. 530 ЦК України надіслав відповідачу претензію від 16.12.2022 р. про сплату боргу в розмірі 49 500,00 грн.

Вказана претензія була отримана відповідачем 02.01.2023 р., що підтверджується описом вкладення в цінний лист, фіскальним чеком № 442 та інформацією щодо відстеження вказаного поштового відправлення (а.с. 20, 22).

Зважаючи на те, що відповідач отримав вимогу про оплату вартості перевезення у розмірі 49 500,00 грн. 02.01.2023 р., він в силу вимог ст. 530 ЦК України мав сплатити позивачу вартість послуг з перевезення до 09.01.2023 р. Проте, станом на дату розгляду справи докази сплати вказаної суми в матеріалах справи відсутні.

Враховуючи викладене, з огляду на встановлені законом принципи змагальності сторін, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та вірогідності доказів, згідно з яким наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 49 500,00 грн. заборгованості за надані послуги з перевезення вантажу згідно з товарно-транспортними накладними № 0009093 від 09.09.2022 р., № 0009162 від 16.09.2022 р. та № 0009202 від 20.09.2022 р. підтверджені документально та нормами матеріального права, не спростовані відповідачем, а тому в цій частині підлягають задоволенню.

У прохальній частині позовної заяви ФОП Дубецький І.В. також просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Білогір`я молокопродукт» інфляційні втрати та 3 % річних в розмірі, що буде встановлений на момент постановлення рішення суду у даній справі.

Однак, відповідно до частини другої статті 237 ГПК України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

При цьому, ухвалення судом рішення в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних, розмір яких не розрахований позивачем, практично нівелює закріплений законодавцем у статті 14 ГПК України принцип диспозитивності господарського судочинства за яким кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. За цим принципом саме позивачу належить право визначати предмет спору та спосіб захисту порушеного права, тоді як суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати предмет позову. Тобто право особи звернутися до суду з самостійно визначеними позовними вимогами узгоджується з обов`язком суду здійснити розгляд справи в межах таких вимог.

Дані висновки викладені в постанові Верховного Суду від 23.02.2023 р. у справі № 3/60"Б" (906/1/21), що відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України мають враховуватись судами при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

У частині 10 статті 238 Господарського процесуального кодексу України міститься положення, відповідно до якого суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.

Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VI цього Кодексу.

Зазначена норма закону регулює порядок нарахування на суму боргу відсотків або пені в період після ухвалення рішення у справі та до моменту його виконання, а їх остаточний розмір встановлюється органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду.

Відповідного клопотання позивачем заявлено не було. Відтак, позивач довільно, на свій розсуд трактує положення ч.10 ст.238 ГПК України, і за умови незаявлення у позові вимоги про стягнення обрахованих за певний період позивачем сум річних та інфляційних, неподання протягом судового розгляду відповідної заяви про зміну предмету позову, у суду відсутні підстави для самостійного обрахування та стягнення сум річних і інфляційних.

З урахуванням вищевикладеного, дослідивши та оцінивши докази, наявні у матеріалах справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог Фізичної особи-підприємця Дубецького Ігоря Володимировича у даній справі в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Білогір`я молокопродукт» 49 500,00 грн. заборгованості за надані послуги з перевезення вантажу згідно з товарно-транспортними накладними № 0009093 від 09.09.2022 р., № 0009162 від 16.09.2022 р. та № 0009202 від 20.09.2022 р.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходив із наступного.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на викладене, судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача в сумі 2 684,00 грн.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 237, 238, 252 ГПК України, суд

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Білогір`я молокопродукт» (37300, Полтавська обл., м. Гадяч, вул. Будська, буд. 47, ) на користь Фізичної особи-підприємця Дубецького Ігоря Володимировича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 49 500,00 грн. заборгованості за надані послуги з перевезення вантажу згідно з товарно-транспортними накладними № 0009093 від 09.09.2022 р., № 0009162 від 16.09.2022 р. та № 0009202 від 20.09.2022 р.; 2 684,00 грн. судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається в порядку та строки, встановлені ГПК України (ст.ст.256,257 ГПК України).

Повне рішення складено 14.03.2023 р.

Суддя О.С. Мацко