ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2023 року м. ОдесаСправа № 916/1313/22
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Ярош А.І.,

Суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Мутавчі Людмили Петрівни

на рішення Господарського суду Одеської області від 12.09.2022 року, суддя в І інстанції Невінгловська Ю.М., повний текст якого складено 19.09.2022 в м. Одесі

у справі №916/1313/22

за позовом: фізичної особи-підприємця Жовтіс Олександр Олександрович

до відповідача: фізичної особи-підприємця Мутавчі Людмили Петрівни

про стягнення 111 042,50 грн

ВСТАНОВИВ:

У червні 2022 року фізична особа-підприємець Жовтіс Олександр Олександрович звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до фізичної особи-підприємця Мутавчі Людмили Петрівни, в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача 100 000 грн основного боргу, 4263,00 грн пені, 6140,00 грн інфляційних втрат, 639,50 грн 3% річних та судові витрати.

Позовна заява обґрунтована фактом неналежного невиконання відповідачем умов договору суборенди нерухомого майна №02/02/22 від 01.02.2022 в частині повної та своєчасної оплати орендних платежів.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 13.07.2022 відкрито провадження у справі №916/1313/22.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 12.09.2022 у справі №916/1313/22 позов задоволено частково; стягнуто з фізичної особи-підприємця Мутавчі Людмили Петрівни на користь фізичної особи-підприємця Жовтіс Олександр Олександрович заборгованість у розмірі 100000 грн, 6140,00 грн інфляційних втрат, 639,50 грн 3% річних, 1 грн пені, а також 2481 грн витрат по сплаті судового збору; в іншій частині позову відмовлено.

Місцевий господарський суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах даної справи докази встановлюють факт неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за умовами договору суборенди нерухомого майна №02/02/22 від 01.02.2022, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення заборгованості у розмірі 100 000 грн є обгрунтованими, підтвердженими відповідними доказами і підлягають задоволенню судом.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних за період з 08.02.2022 по 24.06.2022 у розмірі 639,50 грн та інфляційних нарахувань за період з 08.02.2022 по 31.05.2022 у розмірі 3204,24 грн, суд першої інстанції встановив його обґрунтованість та арифметичну правильність.

Місцевий господарський суд вважає помилковими та недоведеними посилання відповідача про наявність форс-мажорних обставин, що свідчать про неможливість виконання зобов`язання за договором суборенди №02/02/22, на підставі чого суд доходить висновку про правомірність нарахування позивачем відповідачу пені, між тим, враховуючи дискреційність наданих суду повноважень щодо зменшення розміру штрафних санкцій, виходячи з необхідності дотримання балансу інтересів обох сторін, суд вважає справедливою, доцільною, обґрунтованою та такою, що цілком відповідає принципу верховенства права в умовах воєнного стану необхідність зменшення розміру заявленої до стягнення пені до 1 грн..

11.10.2022 до Південно-західного апеляційного господарського суду від фізичної особи-підприємця Мутавчі Людмили Петрівни надійшла апеляційна скарга, в якій скаржник просить зазначене рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції в всупереч норм матеріального права, не взято до уваги, що військова агресія російської федерації проти України є форс-мажорною обставиною (обставиною непереборної сили), що підтверджено довідкою Торгово-промислової палати України та встановлено п. 7.2. договору суборенди, а також неможливість здійснювати підприємницьку діяльність, оскільки відповідач є фактично єдиним вихователем дитини дошкільного віку.

Також скаржник зазначає про порушення місцевим господарським судом норм процесуального права, а саме збирання доказів судом в порушення ч.4 ст. 74 ГПК України, а також прийняття доказів без обгрунтування позивачем неможливості їх подання у вказаний строк (разом з позовною заявою) з причин, що не залежали від нього в порушення ч.8 ст. 80 ГПК України.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.01.2023 у справі у справі №916/1313/22 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця Мутавчі Людмили Петрівни на рішення Господарського суду Одеської області від 12.09.2022. Розгляд даної апеляційної скарги здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

02.02.2023 до суду апеляційної інстанції від фізичної особи-підприємця Жовтіса Олександра Олександровича надійшов відзив, в якому останній вважає апеляційну скаргу безпідставною, а рішення законним, обгрунтованим та таким, що прийняте при повному з`ясуванні всіх обставин справи та дослідженні доказів.

Зокрема, позивач звертає увагу суду на те, що жодних доказів того, що відповідач був позбавлений можливості користуватись орендованим приміщенням до суду не надано, доказів зупинення господарської діяльності відповідачем до суду не надано. Більш того, жодних доказів в підтвердження вживання усіх заходів щодо повідомлення позивача про неможливість користування приміщенням також не надано.

Окрім того, позивач наголошує, що відповідач користується орендованим приміщенням, що підтверджується актом від 11.06.2022 та протоколом огляду від 23.08.2022.

Додатково фізична особа-підприємець Жовтіс Олександр Олександрович звертає увагу суду на те, що відсутність коштів для виконання зобов`язань не є форс-мажором та не може бути підставою для звільнення від відповідальності за ст. 617 ЦК України і ст. 218 ГК України, а також на той факт, що повідомлення про форс-мажорні обставини від 24.02.2022 було направлено відповідачем лише 15.06.2022, тобто майже через 4 місяці, більш того, повідомлення було оформлено останнім після отримання ним 11.06.2022 претензіїї №10/06/2022 від 10.06.2022 про сплату заборгованості за договором суборенди нерухомого майна №02/02/22 від 01.02.2022, тобто вказане повідомлення, на думку позивача, є фактично відповіддю відповідача на лист-претензію.

Дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Статтею 269 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 01.02.2022 між фізичною особою-підприємцем Жовтісом Олександром Олександровичем (Суборендодавець) та фізичною особою-підприємцем Мутавчі Людмилою Петрівною (Суборендар) було укладено договір суборенди нерухомого майна №02/02/22, відповідно до умов якого, Суборендодавець зобов`язується передати Суборендареві, а Суборендар зобов`язується прийняти у строкове платне користування нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення (реєстраційний номер: 28642507; тип об`єкту: нежитлове приміщення №1, номер запису 635 в книзі: 91неж-і23), загальною площею: 32,2 кв.м, розташоване за адресою: Україна, Одеська область, місто Одеса, вул. Старопортофранківська, 141 (Об`єкт суборенди).

Відповідно до п.2.1 договору суборенди, право тимчасового користування Об`єктом суборенди переходить до Суборендаря з дати підписання сторонами акту прийому-передачі Об`єкту суборенди. Об`єкт суборенди вважається фактично переданим в суборенду Суборендарю в момент підписання уповноваженими представниками Сторін Акту прийому-передачі Об`єкту суборенди.

Згідно п.3.1 договору суборенди, за користування Об`єктом суборенди Суборендар сплачує Суборендодавцю суборендну плату в розмірі 20 000 грн без ПДВ на місяць. До розміру суборендної плати за цим Договором входить сума вартості комунальних послуг за користування Об`єктом суборенди.

Як передбачено п. 3.5 договору суборенди, суборендна плата оплачується Суборендарем з дати підписання Сторонами акту приймання-передачі Об`єкта суборенди та по дату підписання Сторонами акту приймання-передачі Об`єкта суборенди.

Пунктами 3.6, 3.7 договору суборенди встановлено, що суборендна плата повинна перераховуватися щомісячно, не пізніше 7 (сьомого) числа місяця, за який здійснюється оплата. Суборендна плата перераховуються Суборендарем у національній валюті України банківський рахунок Суборендодавця щомісяця.

Суборендодавець має право вимагати своєчасної та повної сплати Суборендарем суборендної плати, визначеної даним Договором (п. 4.1.2 договору суборенди).

Суборендар зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати суборендну плату (п.4.2.1 договору суборенди).

За положеннями п.п. 5.1, 5.2 договору суборенди, при порушенні своїх зобов`язань за Договором Сторони несуть відповідальність, визначену Договором та/або чинним законодавством України. Порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушення умов, визначених Договором. Сторона не несе відповідальності за порушення Договору, якщо воно сталося не з її вини (умислу чи необережності). Сторона вважається невинуватою і не несе відповідальності за порушення Договору, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних, від неї заходів щодо належного виконання цього Договору.

Згідно п.5.4 договору суборенди, у разі несвоєчасного внесення суборендної плати Суборендар сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від загальної суми невнесених в строк коштів за кожен день прострочення.

Відповідно до п.6.3 договору суборенди, договір набуває чинності з дати його підписання Сторонами і діє з 01 лютого 2022 р. по 01 лютого 2023 р.(включно). Строк користування Об`єктом суборенди починається з дати підписання Акту приймання-передачі.

Як встановлено п. 6.8 договору суборенди, у випадках розірвання цього Договору за ініціативою Суборендаря, останній зобов`язаний письмово повідомити Суборендодавця про це не менш, ніж за 1 (один) місяць до розірвання.

Договір вважається розірваним з моменту підписання Сторонами відповідної додаткової угоди до нього. (п.6.10 договору оренди).

За умовами п.7.1. договору Сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання прийнятих на себе зобов`язань за цим Договором, якщо причиною такого невиконання або неналежного виконання послужили обставини непереборної сили (форс-мажор), що роблять неможливим належне виконання зобов`язань за цим Договором.

Пунктом 7.2. передбачено, що під обставинами непереборної сили розуміються події, які не існували в момент підписання цього Договору, наступ і дія яких Сторони не могли передбачати і подолати, а саме: повінь, землетрус, пожежа, інші стихійні лиха, а також вибух, військові дії, дії урядових органів у вигляді постанов і законодавчих актів, які погіршують правовий статус і режим суб`єктів справжнього Договору та об`єкта, що є предметом цього Договору.

Якщо будь-яка з таких обставин безпосередньо вплинула на виконання зобов`язань у строк, встановлений в цьому Договорі, то цей строк відповідно продовжується на час дії відповідної обставини. Сторона, для якої створилася неможливість виконання зобов`язання, про настання, передбачуваному строку дії і припинення вищевказаних обставин, зобов`язана повідомити про це іншу сторону. Факти, викладені у повідомленні, повинні бути підтверджені Торгово-промисловою палатою України (п. 7.3. договору).

Відповідно до акту прийому-передачі від 01.02.2022 Суборендодавець передав, а Суборендар прийняв в строкове платне користування за цим договором нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення (реєстрацій ний S номер: 28642507; тип об`єкту: нежитлове приміщення №1, номер запису 635 в книзі: 91неж-113), загальною площею: 32,2 кв.м., розташоване за адресою: Україна, Одеська область, місто Одеса, вул. Старопортофранківська, 141.

В підтвердження того, що ФОП Жовтіс О.О. має право передавати в суборенду нерухоме майно за адресою: Україна, Одеська область, місто Одеса, вул. Старопортофранківська, 141, позивач надав до суду копію договору оренди нерухомого майна №01/02 від 01.02.2022, укладеного між Соломко О.С. (Орендодавець) та ФОП Жовтіс О.О. (Орендар), відповідно до п.4.4.2 якого Орендар має право передавати Об`єкт оренди або його частину в суборенду.

10.06.2022 ФОП Жовтісом О.О. було сформовано претензію Вих.№10/06/2022 з вимогою повернення заборгованості за договором суборенди №02/02/22 в розмірі 102 537,51 грн за період з 01.02.2022 по 10.06.2022.

Вказану претензію було вручено 11.06.2022 ФОП Мутавчі Л.П. довіреною особою ФОП Жовтіса О.О. в приміщенні Об`єкта суборенди, між тим, ФОП Мутавчі Л.П. відмовилася від підпису про отримання такої претензії, про що свідчить копія акту про відмову від підпису від 11.06.2022.

15.06.2022 ФОП Мутавчі Л.П. було надіслано на адресу місцезнаходження ФОП Жовтіса О.О. повідомлення про форс-мажорні обставини із роздруківкою офіційного листа ТПП України за вих.№ 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022.

Вказаним листом вих.№2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, ТПП України засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою для введення воєнного стану із 05:30 ранку 24.02.2022 строком на 30 діб відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 Про введення воєнного стану в Україні. Для засвідчення форс-мажорних обставин ТПП підтверджує, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності.

23.06.2022 ФОП Мутавчі Л.П. було надіслано на адресу місцезнаходження ФОП Жовтіса О.О. повідомлення про дострокове припинення (розірвання) договору.

Як вбачається із роздруківок трекінг-сервісу Укрпошти, вказані вище повідомлення були невручені ФОП Жовтісу О.О. та повернулись за зворотною адресою з причин закінчення встановленого терміну зберігання.

Також у матеріалах справи наявна копія протоколу огляду від 23.08.2022 проведеного слідчим СВ Відділення поліції №1Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області підполковником поліції Макарченком Д.О. в рамках кримінального провадження №0000297, відповідно до якого встановлено, що на момент проведення огляду приміщення за адресою: місто Одеса, вул. Старопортофранківська, 141, ФОП Мутавчі Л.П. в зазначеному приміщенні проводила господарську діяльність.

Вказані обставини і стали підставою для звернення позивача до господарського суду з даним позовом.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

У відповідності до п.1 ст.12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Як встановлено ст.67 Господарського кодексу України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Відповідно до ст. 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

За ст. 3 ГК України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом.

Важливим елементом підприємницької діяльності є ризик збитків. Підприємницький ризик - це імовірність виникнення збитків або неодержання доходів порівняно з варіантом, що прогнозується; невизначеність очікуваних доходів.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 ст.628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В силу ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Згідно зі ст.ст.193, 202 ГК України, ст.ст.525, 526, 599 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства; одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом; зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Положеннями ст.610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст.612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За умовами ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами ст.283 ГК України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.286 ГК України, орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Згідно ст.759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

У відповідності ч.1 ст.762 ЦК України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення.

Суборенда - це передача орендованої нерухомості (майна) в оренду третій особі.

За договором суборенди орендар за згодою орендодавця передає на певний строк частину або все найняте ним приміщення у користування суборендарю.

Статтями 13 та 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, які мають значення для справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).

Так, 17.10.2019 набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до України змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.1997 наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Зазначена правова позиція щодо стандарту доказування викладена в постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.

Як правомірно встановлено судом першої інстанції, 01.02.2022 року між фізичною особою-підприємцем Жовтісом Олександром Олександровичем (Суборенодавець) та фізичною особою-підприємцем Мутавчі Людмилою Петрівною (Суборендар) було укладено договір суборенди нерухомого майна №02/02/22.

Згідно п. 1.1 зазначеного Договору Суборендодавець зобов?язався передати у строкове платне користування, а Суборендар зобов`язався прийняти нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення (реєстраційний номер: 28642507; тип об?єкту: нежитлове приміщення №l, номер запису 635 в книзі: 91неж-123), загальною площею: 32.2 кв.м., розташоване за адресою: Україна, Одеська область, місто Одеса, вул. Старопортофранківська. 141 та сплачувати суборендну плату.

01 лютого 2022, згідно акту приймання-передачі Суборендодавець передав, а Суборендар прийняв в суборенду Об`єкт суборенди.

Пунктом 3.1 Договору встановлено розмір суборендної плати 20 000 гривень на місяць без ПДВ.

Згідно п. 3.6 Договору суборендна плата повина перераховуватся щомісячно, не пізніше 7 (сьомого) числа місяця, за який здійснюється оплата.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, станом на подання позовної заяви, під час розгляду справи в першій інстанції та перегляду справи в апеляційній інстанції, жодної суборендної плати з боку Суборендаря не надійшло.

Таким чином, у Суборендаря за період суборенди: з 01 лютого 2022 року - по 10 червня 2022 виник основний борг у розмірі 86 666,67 грн без ПДВ.

Колегія суддів відхиляє як такі, що не ґрунтуються на нормах законодавства та умовах Договору посилання скаржника щодо ненадання судом першої інстанції належної оцінки доводам відповідача щодо неможливості виконання зобов`язань через форс -мажорні обставини, які полягають у введенні на території України воєнного стану з огляду на наступне.

Відповідно до статті 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Статтею 617 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до статті 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

З вищенаведених норм вбачається, що чинне законодавство пов`язує наявність форс-мажорних обставини з підставами для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язань, що не входить до предмету позову у даній справі, оскільки матеріально-правова вимога, яка становить предмет позову у даній справі стосується лише стягнення основної заборгованості за укладеним договором, тобто присудження до виконання обов`язку, що не відноситься до відповідальності. Наявність вказаних обставин законодавством не визначено в якості підстав для звільнення від виконання зобов`язань або їх припинення.

Разом з тим, п.7.1. договору Сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання прийнятих на себе зобов`язань за цим Договором, якщо причиною такого невиконання або неналежного виконання послужили обставини непереборної сили (форс-мажор), що роблять неможливим належне виконання зобов`язань за цим Договором. Пунктом 7.2. передбачено, що під обставинами непереборної сили розуміються події, які не існували в момент підписання цього Договору, наступ і дія яких Сторони не могли передбачати і подолати, а саме: повінь, землетрус, пожежа, інші стихійні лиха, а також вибух, військові дії, дії урядових органів у вигляді постанов і законодавчих актів, які погіршують правовий статус і режим суб`єктів справжнього Договору та об`єкта, що є предметом цього Договору. Якщо будь-яка з таких обставин безпосередньо вплинула на виконання зобов`язань у строк, встановлений в цьому Договорі, то цей строк відповідно продовжується на час дії відповідної обставини. Сторона, для якої створилася неможливість виконання зобов`язання, про настання, передбачуваному строку дії і припинення вищевказаних обставин, зобов`язана повідомити про це іншу сторону. Факти, викладені у повідомленні, повинні бути підтверджені Торгово-промисловою палатою України (п. 7.3. договору).

Відповідачем до відзиву на позов додано лист-повідомлення б/н від 15.06.2022 про форс-мажорні обставини із роздруківкою офіційного листа ТПП України за вих.№2024/02.0-7.1 від 28.02.2022.

Вказаним листом вих.№2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, ТПП України засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою для введення воєнного стану із 05:30 ранку 24.02.2022 строком на 30 діб відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 Про введення воєнного стану в Україні. Для засвідчення форс-мажорних обставин ТПП підтверджує, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності.

Разом з тим у матеріалах справи відсутні докази щодо отримання вказаного листа позивачем.

Як правомірно зазначив суд першої інстанції, матеріали справи не містять доказів, що відповідач в порядку, передбаченому пунктами 7.1-.7.3. Договору вчинив дії, спрямовані на своєчасне повідомлення контрагента про настання форс-мажорних обставин, що має наслідком неможливість посилатися на відповідні обставини, адже, як вже було зазначено, повідомлення про форс-мажорні обставини від 24.02.2022 було направлено відповідачем лише 15.06.2022, тобто майже через 4 місяці, більш того, повідомлення було оформлено останнім після отримання ним 11.06.2022 претензії №10/06/2022 від 10.06.2022 про сплату заборгованості за договором суборенди нерухомого майна №02/02/22 від 01.02.2022.

Крім цього, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до абз.3 ч.3 ст.14 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні" ТПП засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб.

Згідно з ч.1 ст.14-1 зазначеного Закону ТПП та уповноважені нею регіональні ТПП засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю.

У ст. 3.3 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії ТПП від 18.12.2014 №44(5) (далі - Регламент), вказано, що сертифікат (в певних договорах, законодавчих і нормативних актах згадується також як висновок, довідка, підтвердження) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) (далі - сертифікат) - документ встановленої ТПП форми, який засвідчує настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), виданий ТПП або регіональною ТПП згідно з чинним законодавством, умовами договору (контракту, угоди тощо) та цим Регламентом..

Відповідно до ст.6.2 Регламенту форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за особистим зверненням суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, окремим податковим та / чи іншим зобов`язанням / обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин.

В постанові Верховного Суду від 21.07.21 у справі № 912/3323/20 наведено висновок, що існування обставин форс-мажору щодо порушення/невиконання зобов`язань, які виникли внаслідок укладення договору оренди між резидентами України, може доводитися будь-якими доказами, а не лише сертифікатом ТПП України.

У постановах Верховного Суду від 15.06.2018 у справі №915/531/17, від 26.05.2020 у справі №918/289/19, від 17.12.2020 у справі №913/785/17, наведено висновок щодо застосування ст.14-1 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні", відповідно до якого:

- ст.14-1 цього Закону визначено, що засвідчення дії непереборної сили шляхом видачі сертифікату про форс-мажорні обставини покладено на ТПП та уповноважені нею регіональні ТПП;

- форс-мажорні обставини не мають преюдиціального характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку виконання господарського зобов`язання;

- доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання; саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Верховний Суд в постанові від 31.08.22 у справі №910/15264/21 звернув увагу на те, що потрібно розрізняти вчасне повідомлення сторони про виникнення форс-мажорних обставин (яке сторона має зробити у передбачений договором строк) від звернення до ТПП за отриманням сертифікату, яке є можливим лише після порушення виконання зобов`язання. Через це сертифікат ТПП може бути отриманий значно пізніше за дату, коли сторона з`ясувала неможливість виконання договору через вплив форс-мажорних обставин.

Саме ж повідомлення про форс-мажор має бути направлено іншій стороні як найшвидше. Хоча й форс-мажорні обставини впливають, як правило, на одну сторону договору (виконавця), але вони мають негативні наслідки насамперед для іншої сторони договору, яка не отримує його належне виконання. Отже, своєчасне повідомлення іншої сторони про настання форс-мажорних обставин спрямоване на захист прав та інтересів іншої сторони договору, яка буде розуміти, що не отримає вчасно товар (роботи, послуги) та, можливо, зможе зменшити негативні наслідки форс-мажору.

Про те, що сторона позбавляється права посилатися на форс-мажорні обставини через несвоєчасне повідомлення має бути прямо зазначено в договорі (подібний за змістом правовий висновок міститься у п.5.63 постанови Верховного Суду від 22.06.2022 у справі №904/5328/21).

Аналогічний підхід міститися в узагальнених нормах європейського звичаєвого права. Так, у Принципах міжнародних комерційних договорів (Принципи УНІДРУА в редакції 2016 року) у ч.3 ст.7.1.7 "Непереборна сила (форс-мажор)" вказано, що сторона, яка не виконала зобов`язання, має повідомити іншу сторону про виникнення перешкоди та її вплив на здатність виконувати зобов`язання. Якщо повідомлення не отримане іншою стороною протягом розумного строку після того, як сторона яка не виконала дізналася або могла дізнатися про перешкоду, вона несе відповідальність за збитки, які стали результатом неотримання повідомлення. У Принципах Європейського договірного права (ст.8.108(3)), присвяченій питанням форс-мажору, вказано, що невиконуюча зобов`язання сторона має впевнитися у тому, що повідомлення про перешкоду та її вплив на виконання отримане іншою стороною впродовж розумного строку після того, як невиконуюча сторона дізналася або повинна була дізнатися про ці перешкоди. Інша сторона має право на компенсацію збитків, завданих внаслідок неотримання такого повідомлення.

При цьому, колегія суддів наголошує, що, Верховний Суд неодноразово зазначав, що одне лише передбачене законом віднесення введення воєнного стану до форс-мажорних обставин не свідчить про існування форс-мажору у конкретних правовідносинах сторін, де така обставина може стати форс-мажорною лише у випадку, якщо особа доведе, що конкретний обмежувальний захід, запроваджений в рамках карантину, надзвичайного стану, надзвичайної ситуації тощо, унеможливлює виконання конкретного договору (постанови Верховного Суду від 21.07.2021 у справі №912/3323/20 (п.40), від 03.08.2022 у справі №914/374/21 (п.99).

Зважаючи на це, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що сама обставина введення на території України воєнного стану, враховуючи наявність універсального офіційного листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 про засвідчення форс-мажорних обставин, не є автоматичною підставою для звільнення особи від відповідальності за неналежне виконання умов договору, або продовження його дії на період дії таких обставин, оскільки не має преюдиціального (заздалегідь встановленого) характеру, а необхідною умовою їх застосування є наявність причинно-наслідкового зв`язку між неможливістю виконання договору та обставинами непереборної сили, тобто їх здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання, в той час як відповідач не довів об`єктивної неможливості виконання умов Договору у зв`язку із введенням на території України воєнного стану.

З огляду на викладене, суд вважає безпідставними покликання відповідача на надану ним довідку про форс-мажорні обставини (обставин непереборної сили).

Поряд із зазначеним, твердження відповідача про те, що відповідач не користувався приміщенням не підтверджена жодними доказами та не спростовує того факту, що орендоване приміщення використовувалося відповідачем.

Навпаки, в матеріалах справи наявна копія протоколу огляду від 23.08.2022 проведеного слідчим СВ Відділення поліції №1Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області підполковником поліції Макарченком Д.О. в рамках кримінального провадження №0000297, відповідно до якого встановлено, що на момент проведення огляду приміщення за адресою: місто Одеса, вул. Старопортофранківська, 141, ФОП Мутавчі Л.П. в зазначеному приміщенні проводила господарську діяльність.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції вважає вірним висновок місцевого господарського суду, що вимоги позивача про стягнення основного боргу у розмірі 86 666,67 грн за період з 01 лютого 2022 року - по 10 червня 2022 є підставними та підлягають до задоволення.

Судом апеляційної інстанції також і не приймається до уваги факт знаходження у ФОП Мутавчі Л.П. на утриманні неповнолітньої дитини, оскільки дані обставини не стосуються спірних договірних правовідносин та не можуть слугувати підставою для звільнення відповідача від відповідальності за невиконання зобов`язання за договором.

Відповідно до ст. 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Важливим елементом підприємницької діяльності є ризик збитків. Підприємницький ризик - це імовірність виникнення збитків або неодержання доходів порівняно з варіантом, що прогнозується; невизначеність очікуваних доходів.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що воєнний стан на території України не означає, що відповідач не може здійснювати підприємницьку діяльність та набувати кошти. Відповідач не надав доказів того, що наявні обставини, які перешкоджають суб`єкту господарювання здійснювати підприємницьку діяльність під час введеного воєнного стану.

Щодо висновку суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача пені, 3% річних та інфляційних втрат, колегія суддів вважає його вірним та зазначає наступне.

Приписами ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з частинами 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Згідно ст. 3 вищезазначеного Закону України, розмір пені, передбачений статтею 1, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується.

Відповідно до ч. 6. ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді нарахування на суму боргу трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних за період з 08.02.2022 по 24.06.2022 у розмірі 639,50 грн та інфляційних нарахувань за період з 08.02.2022 по 31.05.2022 у розмірі 3204,24 грн колегія суддів вважає його правильним та арифметично вірним, а тому є такими, що підлягають задоволенню.

Перевіривши наданий позивачем разом із позовною заявою розрахунок пені у розмірі 4263,00 грн колегія суддів вважає його правильним та обґрунтованим, а також враховує відсутність відповідних заперечень, наданих з боку відповідача або контррозрахунку.

Поряд з цим, колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність зменшення розміру заявленої до стягнення пені до 1 грн з огляду на те, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено і в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013. Оцінюючи можливість зменшення суми пені, суд, дослідивши обставини справи, дійшов вірного висновку про те, що зазначені відповідачем обставини щодо введення в Україні воєнного стану дійсно мають місце та можуть опосередковано впливати на господарську діяльність відповідача.

Враховуючи вищевикладене, а також дискреційність наданих суду повноважень щодо зменшення розміру штрафних санкцій, виходячи з необхідності дотримання балансу інтересів обох сторін, колегія суддів вважає справедливою, доцільною, обґрунтованою та такою, що цілком відповідає принципу верховенства права в умовах воєнного стану необхідність зменшення розміру заявленої до стягнення пені до 1 грн.

Посилання скаржника щодо не застосування судом першої інстанції положень частин 4, 8 статті 80 ГПК України та, як наслідок, встановлення обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, колегією суддів відхиляються як безпідставні, оскільки на підставі ч.1 ст.174 Господарського процесуального кодексу України, місцевий господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для залишення даної позовної заяви без руху із встановленням позивачу строку для усунення виявлених недоліків, шляхом надання до суду всіх наявних в нього доказів, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, зокрема письмову згоду первісного орендодавця або договір оренди, яким передбачено право первісного орендаря на передачу майна у суборенду іншій особі без згоди первісного орендодавця відповідно до вимог ст. 164 Господарського процесуального кодексу України.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Господарського суду Одеської області від 12.09.2022 у справі №916/1313/22 відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Як зазначено у п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, №4241/03 від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 276 ГПК України).

Враховуючи встановлені у справі обставини та норми чинного законодавства, які підлягають застосуванню у спірних правовідносинах, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення місцевого господарського суду у цій справі є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування не вбачається; підстави для задоволенні апеляційної скарги - відсутні.

З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає то в порядку ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Мутавчі Людмили Петрівни залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Одеської області від 12.09.2022 у справі №916/1313/22 залишити без змін.

Постанова в порядку статті 284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя: А.І. Ярош

Судді: Г.І. Діброва

Н.М. Принцевська