ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2023 року Справа № 906/348/22

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Савченко Г.І., суддя Дужич С.П. , суддя Павлюк І.Ю.

секретар судового засідання Соколовська О.В.

за участю представників:

позивача Невисевич М.В.

відповідача - адвокат Слівінський А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Коростишівської районної спілки споживчих товариств на рішення Господарського суду Житомирської області від 12.01.2023 у справі №906/348/22 (повний текст складений 27.01.2023, суддя Н.А. Сікорська)

за позовом Коростишівської районної спілки споживчих товариств

до Коростишівської міської ради

про визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 12.01.2023 у справі №906/348/22 відмовлено у задоволенні позовних вимог Коростишівської районної спілки споживчих товариств.

Вказане рішення мотивоване тим, що асфальтобетонне покриття є допоміжним обладнанням відповідної частини земельної ділянки з метою задоволення потреб у покращенні можливостей її експлуатації за призначенням, тобто воно є приналежністю до головної речі - земельної ділянки. Виходячи з правової природи приналежності, вона не може бути самостійним (окремим) об`єктом права власності. Право власності на асфальтобетонне покриття, як на приналежність, набувається автоматично з набуттям права власності на головну річ (у даному випадку - земельну ділянку) в силу особливої правової природи такого майна. У даному випадку приписи ст. 392 ЦК України не підлягають застосуванню, оскільки, як вказувалося вище, не може бути визнано право власності на приналежну річ, яка не наділена індивідуальними ознаками.

Не погоджуючись із ухваленим рішенням, Коростишівської районної спілки споживчих товариств звернулася до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким задоволити позовні вимоги. Судові витрати покласти на відповідача.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, скаржник зазначає, що судом першої інстанції не враховано та не надано належної та ґрунтовної оцінки Акту прийому-передачі основних засобів від 01.06.1987, за яким Колгоспний ринок передав Коростишівській райспоживспілці основні засоби, в т.ч. п. 11 "Асфальтобетонне покриття", площею 10134 кв м на суму 10672,00 крб. та інші активи на суму 216096,96 руб. Скаржник зазначає, що на момент передачі вказаних активів, право власності у набувача майна виникало з моменту передачі речі, якщо інше не передбачалось законом або договором (ст.128 ЦК УРСР в редакції 1963 року). Звертає увагу, що суд у справі №906/609/15 фактично встановив, що відповідно до діючого на той час законодавства УРСР, асфальтобетонне покриття з моменту його передачі в силу закону стало власністю Коростишівської райспоживспілки, як об`єкт кооперативної власності та як майно, необхідне для здійснення статутних завдань останньої. Скаржник вважає, що посилання суду попередньої інстанції на рішення господарських судів у справах №906/41/19 та №906/1060/18 є не коректними, оскільки при їх розгляді не досліджувались питання власності майна, розташованого на території підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок". На думку скаржника, в даному випадку асфальтобетонне покриття слід розглядати, як складову частину підприємства - цілісного майнового комплексу в розумінні ст. 191 ЦК України. Суд попередньої інстанції не врахував, що 19.05.1995 згідно Технічного акту №22 об`єкту 95-102 виготовлено технічний звіт про встановлення меж земельної ділянки і виготовлено Державний акт на право постійного користування землею, площею 1,96 га, серії ЖТ №000042 для підприємства райспоживспілки - Кооперативного ринку в межах м. Коростишева, що до 2002 року підтверджувало право позивача на асфальтобетонне покриття, як поліпшення земельної ділянки. Скаржника зазначає, що Коростишівська міська рада, не маючи первинних документів, які б підтверджували облаштування нею асфальтобетонного покриття за адресою: вул. Шевченка, 40 м. Коростишів, поставила його на свій баланс лише на підставі сфальсифікованого інвентаризаційного опису від 18.04.2018.

Листом суду апеляційної інстанції від 10.02.2023 матеріали справи витребовувалися з Господарського суду Житомирської області.

20.02.2023 матеріали справи надійшли на адресу суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 22.02.2023 відкрите апеляційне провадження за апеляційною скаргою Коростишівської районної спілки споживчих товариств на рішення Господарського суду Житомирської області від 12.01.2023 у справі №906/348/22. Розгляд апеляційної скарги призначений на 14.03.2023.

14.03.2023 на адресу суду від Коростишівської міської ради надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказу, який не подавався суду першої інстанції Рішення Коростишівської міської ради 34 (позачергової) сесії 8 скликання №655 від 28.02.2023.

14.03.2023 на адресу суду від Коростишівської міської ради надійшло клопотання про вжиття заходів процесуального примусу у зв`язку із зловживанням процесуальним правом на звернення до суду з метою породити штучний спір, який фактично вирішено судом та з метою невиконання судового рішення.

14.03.2023 на адресу суду від Коростишівської міської ради надійшло клопотання про винесення відносно керівника ПКР "Кооперативний ринок" та Коростишівської райспоживспілки ОСОБА_1 окремої ухвали у зв`язку із невиконанням ним судового рішення.

В судовому засіданні представник скаржника підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, викладених в ній. Заперечив доводи клопотань.

В судовому засіданні представник відповідача заперечив доводи апеляційної скарги. Підтримав доводи клопотань.

Щодо клопотання про долучення доказу, який не подавався суду першої інстанції колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з приписами частини третьої статті 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом апеляційної інстанції лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Системний аналіз статей 80, 269 ГПК України свідчить про те, що докази повинні існувати на момент розгляду спору судом першої інстанції. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.07.2020 у справі №904/2104/19.

Однак, така обставина (тобто відсутність доказів як таких на момент розгляду спору судом першої інстанції) взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України не залежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 28.07.2020 у справі №904/2104/19.

Як вбачається із поданого відповідачем до суду апеляційної інстанції Рішення Коростишівської міської ради №655, останнє датоване 28.02.2023, що виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції вказаних додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України.

Щодо клопотання про вжиття заходів процесуального примусу у зв`язку із зловживанням процесуальним правом на звернення до суду з метою породити штучний спір, який фактично вирішено судом та з метою невиконання судового рішення.

Обґрунтовуючи вказане клопотання, відповідач зазначає, що постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 02.09.2021 у справі №906/1060/18 зобов`язано ПКР "Кооперативний ринок" та Коростишівську райспоживспілку звільнити земельну ділянку, на якій знаходиться асфальтобетонне покриття, площею 10 200 кв.м., за адресою: Житомирська область, місто Коростишів, вулиця Шевченко, 40, що використовується ними для організації ведення торговельної діяльності за відсутності належним чином оформлених документів на землю. Разом з тим, керівник таких юридичних осіб - Невисевич М.В. продовжує зловживати процесуальним правом на звернення до суду з метою породити штучний спір, який фактично вирішено судом та з метою невиконання судового рішення Не погоджуючись з судовим актом, винесеним іменем України, проявляє неповагу до нього, вживає активних та відкритих дій з його невиконання. Враховуючи наведене та керуючись ГПК України, просить суд задоволити клопотання, застосувавши до позивача заходи процесуального примусу у зв`язку із зловживанням правом на звернення до суду з метою породити штучний спір, який фактично вирішено судом. В судовому засіданні представник відповідача просить вжити заходи процесуального примусу у вигляді штрафу.

Завданням та основними засадами господарського судочинства є, зокрема, розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами (пункти 10, 11 частини третьої статті 2 ГПК України).

Процесуальні права надані законом тим особам, які беруть участь у процесі для сприяння суду при розгляді справ, для сприяння їх правильному вирішенню, і кожного разу, коли сторона у справі вчиняє будь-яку процесуальну дію не з цією метою, а задля досягнення якихось сторонніх цілей (для введення суду в оману, для затягування розгляду, для створення перешкод опоненту), вона виходить за межі дійсного змісту свого права, тобто зловживає ними.

Згідно із частиною першою статті 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 43 ГПК України залежно від конкретних обставин справи, суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства, зокрема, спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.

Отже, наведений у статті 43 ГПК України перелік дій, що можуть бути визнані судом зловживанням процесуальними правами, не є вичерпним, тобто зазначеною нормою закріплено дискреційні повноваження суду в межах процесуального закону зі свободою розсуду вирішити питання про визнання дій учасника судового процесу зловживанням процесуальними правами.

Відповідно до частини другої статті 42 ГПК України учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання (частина третя статті 43 ГПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 43 ГПК України процесуальний закон зобов`язує суд вживати заходів для запобігання зловживанню учасниками судового процесу процесуальними правами.

Частиною першою статті 131 ГПК України передбачено, що заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених в суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.

Відповідно до пункту 4 частини першоїстатті 132 ГПК України заходами процесуального примусу є, зокрема, штраф.

Частина другу статті 135 ГПК України передбачає, що у випадку повторного чи систематичного невиконання процесуальних обов`язків, повторного чи неодноразового зловживання процесуальними правами, повторного чи систематичного неподання витребуваних судом доказів без поважних причин або без їх повідомлення, триваючого невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів суд, з урахуванням конкретних обставин, стягує в дохід державного бюджету з відповідного учасника судового процесу або відповідної іншої особи штраф у сумі від п`яти до п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Судом встановлено, що відповідач посилається на невиконання рішення у справі №906/1060/18. Водночас, відповідачем не наведено як саме у даній справі позивачем порушені встановлені у суді правила, не доведене недобросовісне виконання процесуальних обов`язків позивачем або зловживання правами, створення протиправних перешкод у здійсненні судочинства. Таким чином, відсутні підстави для задоволення клопотання про вжиття заходів процесуального примусу у зв`язку із зловживанням процесуальним правом. Законодавством передбачений інший механізм забезпечення виконання судових рішень.

Щодо винесення відносно керівника ПКР «Кооперативний ринок» та Коростишівської райспоживспілки ОСОБА_1 окремої ухвали у зв`язку із невиконанням ним судового рішення.

Обґрунтовуючи доводи вказаного клопотання відповідач зазначає, що постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 02.09.2021 у справі №906/1060/18 зобов`язано ПКР «Кооперативний ринок» та Коростишівську райспоживспілку звільнити земельну ділянку, на якій знаходиться асфальтобетонне покриття, площею 10 200 кв.м., за адресою: Житомирська область, місто Коростишів, вулиця Шевченко, 40, що використовується ними для організації ведення торговельної діяльності за відсутності належним чином оформлених документів на землю. Разом з тим, керівник таких юридичних осіб - Невисевич М.В. продовжує цілеспрямовано та відкрито вводити судові органи в оману з приводу начебто, наявності майнових прав на асфальтобетонне покриття, обліковувати таке майно на балансі юридичних осіб, вимагати вивезення торгівельних конструкцій за межі території по вул. Шевченка, 40 в м. Коростишеві (що має місце і в даній справі). Не погоджуючись з судовим актом, винесеним іменем України, проявляє неповагу до нього, вживає активних та відкритих дій з його невиконання. Керуючись ст. 246 ГПК України, просить суд задоволити клопотання, постановивши окрему ухвалу відносно ОСОБА_1 як керівника ПКР «Кооперативного ринку» та Коростишівської райспоживспілки; надіслати окрему ухвалу до прокуратури Житомирської області для внесення в порядку ст. 214 Кримінального процесуального кодексу України до Єдиного реєстру досудових розслідувань запису про вчинення злочину ОСОБА_1 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною ч. 2 ст. 382 Кримінального кодексу України та для організації (доручення) проведення досудового розслідування.

Відповідно до положень ст. 246 ГПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу. Суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором. В окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги яких порушено, і в чому саме полягає порушення.

Згідно з ч. 11 ст. 246 ГПК України окрема ухвала стосовно порушення законодавства, яке містить ознаки кримінального правопорушення, надсилається прокурору або органу досудового розслідування, який повинен надати суду відповідь про вжиті ними заходи у визначений в окремій ухвалі строк. За відповідним клопотанням прокурора або органу досудового розслідування вказаний строк може бути продовжено.

Водночас, заявником підставою постановлення окремої ухвали зазначено невиконання позивачем рішення суду у справі №906/1060/18. Інших порушень законодавства або недоліків в діяльності юридичної особи чи посадової особи заявником не наведено. Із вказаного не вбачається підстав для постановлення окремої ухвали.

Колегія суддів, розглянувши апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до акту прийому-передачі основних засобів по Колгоспному ринку м. Коростишева від 01.06.1987 передано від Колгоспного ринку Коростишівській райспоживспілці основні засоби, в т.ч. Асфальтобетонне покриття площею 10134 кв.м. на суму 10672,00 крб. (п.11 акту) (а.с.36).

Відповідно до інвентаризаційного опису №2 інженерних комунікацій Коростишівська райспоживспілка передала, а ПРСС "Кооперативний ринок" прийняло інженерні комунікації, в тому числі асфальтове покриття, площею 10134 кв.м. (а.с.37-38).

На виконання розпорядження міського голови від 12.04.2018 №32 проведено інвентаризацію майна в м. Коростишеві по вул. Шевченка, 40, за результатами якої складено інвентаризаційний опис, до якого включено об`єкт благоустрою території у вигляді твердого замощення земельної ділянки асфальтобетонним покриттям загальною площею 10200 кв. м, рік будівництва 1985 (а.с.83).

Згідно рішення Коростишівської міської ради від 18.12.2018 №602 "Про прийняття на баланс Коростишівської міської ради основних засобів" прийнято на баланс міської ради об`єкт благоустрою території у вигляді твердого замощення земельної ділянки асфальтобетонним покриттям загальною площею 10200 кв. м, який розташований за адресою: вул. Шевченка, 40 в м. Коростишеві з ринковою вартістю 214672,00 грн (а.с.24).

Вважаючи асфальтобетонне покриття частиною належного йому майнового комплексу, Коростишівська РССТ звернулася до суду з позовом до Коростишівської міської ради про визнання права власності на асфальтобетонне покриття площею 10134 кв. м., яке знаходиться за адресою: м. Коростишів, вул. Шевченка, 40.

Позовні вимоги Коростишівської районної спілки споживчих товариств мотивовані тим, що Коростишівська РССТ є засновником Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок", яке створено виділенням з Коростишівської райспоживспілки на базі майна Кооперативного підприємства "Кооперативний ринок", згідно рішення зборів Ради засновників від 25.11.2003, протокол № 5, з передачею йому прав і зобов`язань Коростишівської райспоживсрілки в межах прав і зобов`язань КП "Кооперативний ринок" (код 31843604), яке, у свою чергу, є правонаступником Кооперативного ринку (ідентифікаційний код 01559040), якому був виданий Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою, за адресою: вул. Шевченка, 40, м. Коростишів, який у 2002 році визнаний Коростишівською міською радою недійсним. До 01.06.1987 за адресою: вул. Шевченка, 40 знаходився Колгоспний ринок, який був у підпорядкуванні Управління торгівлі Житомирського облвиконкому. На підставі Постанови ЦК Компартії України і Ради Міністрів УРСР від 14.04.1987 №124 (0124699-87) "Про заходи по поліпшенню роботи колгоспних ринків", колгоспні ринки були безоплатно передані у встановленому порядку у відання організацій споживчої кооперації. 01.06.1987 актом прийому-передачі основних засобів передано від Колгоспного ринку Коростишівській райспоживспілці основні засоби, в т.ч. асфальтобетонне покриття площею 10134 кв.м. на суму 10672,00 крб.

Позивач вважає, що згідно чинного станом на 01.06.1987 законодавства УРСР дане покриття з моменту його передачі в силу закону стало власністю Коростишівської РССТ як об`єкт кооперативної власності.

В подальшому згідно інвентаризаційного опису №2 Коростишівська райспоживспілка передала ПР "Кооперативний ринок" основні засоби за адресою: м. Коростишів, вул. Шевченка, 40, в тому числі асфальтобетонне покриття площею 10134 кв.м. Позивач вказує, що факт перебування асфальтобетонного покриття на обліку та балансі ПР "Кооперативний ринок" підтверджується актом Державної фінансової інспекції Житомирської області №06-08-09/014 від 17.11.2015. 30.05.2013 Реєстраційною службою Коростишівського РУЮ Житомирської області, проведено державну реєстрацію права власності Коростишівської райспоживспілки на майновий комплекс, про що видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 4147257. Позивач вважає, що Коростишівська міська рада намагається заволодіти майном Коростишівської райспоживспілки та втручається в господарську діяльність належного їй підприємства "Кооперативний ринок", порушуючи тим самим, право власника вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майновим комплексом.

Позивач, керуючись ст. ст. 190, 191 ЦК України, які регулюють правовий режим підприємства як єдиного майнового комплексу, просить визнати право власності на асфальтобетонне покриття, за адресою: м. Коростишів, вул. Шевченка, 40, яке фактично належить Коростишівській райспоживспілці з 1987 року і передано, як внесок до статутного капіталу належного їй ПР "Кооперативний ринок".

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Об`єктом права власності є майно, склад якого гл. 23 ЦК України не деталізується, тобто у власності може бути будь-яке майно.

Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (ст. 190 ЦК України).

Відповідно до статті 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Згідно положень статті 184 ЦК України розрізняються речі, визначені індивідуальними та родовими ознаками. Річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною.

Матеріалами справи підтверджено наявність асфальтобетонного покриття за адресою м. Коростишів, вул. Шевченка, 40.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 12.03.2019 у справі №906/41/19, яке залишене без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.06.2019, відмовлено у задоволенні позову Коростишівської районної спілки споживчих товариств до Коростишівської міської ради про скасування рішення Коростишівської міської ради №602 від 18.12.2018 (50-52).

13.06.2019 Північно-Західним апеляційним господарським судом винесено постанову за результатами розгляду позову Коростишівської міської ради до Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок", Коростишівської районної спілки споживчих товариств про зобов`язання Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" звільнити самовільно зайняту земельну ділянку комунальної форми власності площею 1,2 га, що знаходиться за адресою: Житомирська область, м. Коростишів, вул. Шевченка, 40 та належить територіальній громаді м. Коростишева, та заборонити Підприємству Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" здійснювати незаконну діяльність ринку на самовільно зайнятій земельній ділянці комунальної форми власності площею 1,2 га, що знаходиться за адресою: Житомирська область, м. Коростишів, вул. Шевченка, 40 та належить територіальній громаді м. Коростишева у справі №906/1060/18.

Зобов`язано Підприємство Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" та Коростишівську районну спілку споживчих товариств звільнити земельну ділянку на якій знаходиться асфальтобетонне покриття площею 10 200 кв. м. за адресою Житомирська область м. Коростишів, вул. Шевченко, 40, що використовується Підприємством Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" та Коростишівською районною спілкою споживчих товариств для організації ведення торгівельної діяльності за відсутності належним чином оформлених документів на землю.

Приймаючи вказану постанову, суд встановив, що 30.05.2013 державним реєстратором Реєстраційної служби Коростишівського РУЮ було зареєстровано право власності за Райспоживспілкою на майновий комплекс, розташований по вул. Шевченка, 40 в м. Коростишеві у цілому на 8 об`єктів нерухомості за виключенням приміщення кафе "Шинок" загальною площею 1730,1 кв. м. згідно Інвентаризаційної справи №5481, видано нове свідоцтво про право власності на нерухоме майно індексний №4147257 від 30.05.2013 та внесений запис про реєстрацію права власності до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.05.2013.

У постанові №906/1060/18 від 02.09.2021 Північно-Західним апеляційним господарським судом викладено висновок про те, що наявними у справі доказами підтверджено наявність об`єкту благоустрою території у вигляді твердого замощення земельної ділянки асфальтобетонним покриттям загальною площею 10200 кв. м, що розташований на земельній ділянці комунальної форми власності, прийнятий на баланс Коростишівської міської ради.

Відповідно до частини 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.

Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Отже, обставини, які досліджувалися та встановлювалися у справах №906/41/19 та №906/1060/18 не потребують повторному доказуванню. Судові рішення у даних справах є чинними.

Позивач, вказує, що він є власником асфальтобетонного покриття, яке є складовою належного йому майнового комплексу.

Відносно твердження позивача слід вказати, що майновий комплекс визначається як господарський об`єкт з завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг), з наданою йому земельною ділянкою, на якій він розміщений, автономними інженерними комунікаціями, системою енергопостачання.

За приписами ст. 191 ЦК України підприємство є єдиним майновим комплексом, що використовується для здійснення підприємницької діяльності.

До складу підприємства як єдиного майнового комплексу входять усі види майна, призначені для його діяльності, включаючи земельні ділянки, будівлі, споруди, устаткування, інвентар, сировину, продукцію, права вимоги, борги, а також право на торговельну марку або інше позначення та інші права, якщо інше не встановлено договором або законом.

Позивач помилково відносить асфальтобетонне покриття до майнового комплексу ринку, оскільки воно є складовою покриття земельної ділянки.

В законодавчих актах відсутнє визначення асфальтобетонного покриття, лише Законом України "Про автомобільні дороги" визначено, що дорожнє покриття - це укріплені верхні шари дороги, що сприймають навантаження від транспортних засобів (стаття 1).

Виходячи з аналізу приписів ДБН В.2.3-4:2015 Автомобільні дороги, асфальтобетонне покриття - це покриття капітального типу, яке збудовано з ущільнених асфальтобетонних сумішей, яке використовується як складова об`єктів, які мають різне функціональне призначення, зокрема - як складова дорожнього покриття, тротуару, тощо.

Тобто, асфальтобетонне покриття - це верхній шар землі з твердим покриттям, яке впливає на довговічність, зокрема, дороги.

Отже, виходячи з юридичної природи асфальтобетонного покриття, воно належить до об`єктів благоустрою, тобто є типом покриття доріг і тротуарів, а не окремим об`єктом нерухомого майна.

Даний об`єкт не відповідає головним ознакам нерухомості, а основним його призначенням є допоміжне обладнання відповідної частини земельної ділянки (дороги, тротуару) з метою задоволення потреб у покращенні можливостей її експлуатації за призначенням.

Згідно ст. 186 ЦК України річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю.

Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

І приналежність, і головна річ є фізично самостійними речами, але головна річ має самостійне значення, а приналежність - допоміжне і служить найбільш повному і найкращому використанню головної речі. Головна та приналежна речі утворюють одне ціле, яке передбачає їх використання за єдиним призначенням, а тому вони розглядаються як одна річ.

Головною визнається та річ, яка сама по собі задовольняє повну потребу особи в її господарській чи побутовій діяльності, а приналежністю вважається та річ, яка робить користування головною річчю більш зручним або ефективним і при цьому самостійно задовольняти потребу особи не може.

Приналежність не має самостійного значення та за призначенням без головної речі використовуватись не може, у зв`язку з чим є залежною від головної речі і має допоміжний статус. Визначення речі приналежністю визначається її природними властивостями, а також характером відносин, що виникають з приводу господарської призначення речі.

Як вказувалося вище, асфальтобетонне покриття є допоміжним обладнанням відповідної частини земельної ділянки з метою задоволення потреб у покращенні можливостей її експлуатації за призначенням, тобто воно є приналежністю до головної речі - земельної ділянки.

Необхідно вказати, що судовому захисту в порядку статей 387, 388 ЦК України підлягає право власності на окрему, самостійну річ, якою приналежність не є та не може бути в силу своєї правової природи

Виходячи з правової природи приналежності, вона не може бути самостійним (окремим) об`єктом права власності.

Окремо слід зазначити, що відповідно до частини 4 статті 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі.

Отже право власності на асфальтобетонне покриття, як на приналежність, набувається автоматично з набуттям права власності на головну річ (у даному випадку - земельну ділянку) в силу особливої правової природи такого майна.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання скаржника на справу №906/609/15 за позовом Коростишівської районної спілки споживчих товариств, за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок", до Коростишівської міської ради, за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Відділу Держземагентства у Коростишівському районі, фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, оскільки предметом спору є визнання незаконним рішення №969 від 03.04.2015 та зобов`язання прийняти рішення про оформлення земельної ділянки. Однак, жодних висновків, що спірне асфальтобетонне покриття є складовою належного йому майнового комплексу у справі №906/609/15 судом не зроблено.

Відносно факту перебування спірного асфальтобетонного покриття на балансі як позивача, так і відповідача, суд зазначає, що відповідно до п.3 Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 1 "Загальні вимоги до фінансової звітності", затвердженого наказом міністерства фінансів України №73 від 07.02.2013, баланс (звіт про фінансовий стан) - звіт про фінансовий стан підприємства, який відображає на певну дату його активи, зобов`язання і власний капітал.

Перебування майна, у тому числі приміщень, споруд, будинків на балансі підприємства (організації) не є безспірною ознакою його права власності.

Баланс підприємства є формою бухгалтерського обліку, визначення складу і вартості майна та обсягу фінансових зобов`язань на конкретну дату.

Баланс не визначає підстав знаходження майна у власності підприємства (організації).

Відносно посилань позивача на приписи ст.392 ЦК України, як правову підставу визнання права власності, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Слід зазначити, що ст. 392 ЦК України не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне у позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Такими доказами можуть бути правовстановлюючі документи, а також будь-які інші докази, що підтверджують приналежність позивачеві спірного майна.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02 травня 2018 року у справі №914/904/17, від 27 червня 2018 року у справі №904/8186/17, від 11 квітня 2019 року у справі №910/8880/18 та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №916/1608/18 та від 02.09.2020р. по справі №19/6.

В даному випадку приписи ст.392 ЦК України не підлягають застосуванню, оскільки, як вказувалося вище, не може бути визнано право власності на приналежну річ, яка не наділена індивідуальними ознаками.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові.

Отже, доводи апелянта, викладені у апеляційній скарзі, є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Місцевим господарським судом повністю з`ясовані обставини, що мають значення для справи. Висновки, викладені у рішенні місцевого господарського суду, відповідають обставинам справи. Судом не порушені та правильно застосовані норми матеріального та процесуального права.

За таких обставин підстав для зміни, скасування рішення місцевого господарського суду не вбачається.

Витрати зі сплати судового збору підлягають віднесенню на скаржника відповідно до ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 271, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Коростишівської районної спілки споживчих товариств на рішення Господарського суду Житомирської області від 12.01.2023 у справі №906/348/22 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Житомирської області від 12.01.2023 у справі №906/348/22 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.

4. Справу №906/348/22 повернути до Господарського суду Житомирської області.

Повний текст постанови складений "16" березня 2023 р.

Головуючий суддя Савченко Г.І.

Суддя Дужич С.П.

Суддя Павлюк І.Ю.