ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

20.03.2023 Справа№ 914/744/23

Суддя Господарського суду Львівської області Чорній Л.З., розглянувши матеріали заяви про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 )

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Господарського суду Львівської області 17.01.2023 надійшла заява неплатоспроможність ОСОБА_1 від 17.01.2023 про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ).

Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу України з процедур банкрутства, провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.

Відповідно до ст. 113 Кодексу України з процедур банкрутства, провадження у справах про неплатоспроможність боржника - фізичної особи, фізичної особи - підприємця здійснюється в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб, з урахуванням особливостей, встановлених цією Книгою.

Згідно з ч. 1 ст. 116 Кодексу України з процедур банкрутства, заява про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність подається боржником за наявності підстав, передбачених цим Кодексом. Частиною 3 статті 116 Кодексу України з процедур банкрутства встановлено перелік документів, що додаються до заяви про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність.

Ухвалою суду від 09.03.2023 заяву ОСОБА_1 від 03.03.2023 про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) залишено без руху.

15.03.2023 ОСОБА_1 подано заяву про усунення недоліків з додатками. Заявниця долучила до заяви про усунення недоліків перелік документів, доданих до заяви про відкриття провадження, оновлений план реструктуризації боргів.

Щодо надання суду належного конкретизованого списку кредиторів із зазначенням щодо кожного кредитора окремо: загальної суми заборгованості, заборгованості за основним зобов`язанням та суми неустойки (штрафу, пені) та первинних документів (усі договори, квитанції, банківські виписки тощо), що підтверджують суми грошових зобов`язань (заборгованості за основним зобов`язанням та суми неустойки (штрафу, пені) окремо), підстав виникнення зобов`язань, а також строку їх виконання згідно із законом або договором ОСОБА_1 посилається на таке.

Заява боржника містить додаток, який має назву КОНКРЕТИЗОВАНИЙ СПИСОК КРЕДИТОРІВ І БОРЖНИКІВ /КСК/ із зазначенням інформації щодо кожного кредитора - його найменування, місцезнаходження, ідентифікаційного коду юридичної особи, суми грошових вимог, загальної суми заборгованості, підстав виникнення зобов`язань, строку їх виконання згідно із договором. Крім того, щодо більшості кредиторів зазначено суму основного зобов`язання, суми нарахованих відсотків, суми неустойки, розмір загальної вартості кредиту щодо кожного кредитора окремо. Інформує, що надані нею до суду договори з кредиторами містять вказівку лише на можливі нарахування штрафу або пені, у випадку невиконання зобов`язань, або їх неналежного виконання, водночас не існує жодного документу, який надав би можливість, їй, як боржнику, розмежувати основну заборгованість та неустойку. Якщо здійснювати відрахування від поточної заборгованості за кредитом, його загальної вартості, то вбачається можливість отримати лише можливу суму нарахованих санкцій, що можуть становити як пеню так і штраф. Для уточнення вищевказаної інформації до заяви додано кредитну історію ТОВ «Українське бюро кредитних історій». Також, заявниця у заяві - повідомляє, що надає ті кредитні договори, які наявні в неї на руках та має змогу надати, що у неї відсутня незначна частина кредитних договорів, оскільки вони знаходяться у кредиторів і жодних договорів або інакших підтверджень виникнення зобов`язання вона не отримувала, що неодноразово зверталась та просила про надання принаймні відповідних копій кредитних договорів, що як сторона договору не має змоги ознайомитись з ними в електронних кабінетах внаслідок їх блокування, що позбавлена можливості додати до суду належні докази у вигляді укладених кредитних договорів, що кредитори володіють кредитними договорами, що наявність договірних відносин між нею та відповідними кредитними установами підтверджується витягом з Українського бюро кредитних історій.

Суд вважає, що заявниця не виконала вимог вказаної ухвали - до заяви не додано передбачених ч.2 ст.115 Кодексу доказів наявності заборгованості. Витяг з Українського бюро кредитних історій, який містить текстову інформацію про фінансові операції, в тому числі й про окремі суми поточної заборгованості перед фінансовими установами - не є ні первинним документом про зобов`язання боржника, ні будь-яким документом взагалі, оскільки не містить реквізитів документа (зокрема, про особу, яка його створила та про підписанта, яким від імені цієї особи його підписано); оскільки не містить відомостей про вид документа (електронний чи паперовий); оскільки не містить зазначення про особу, у якої такий документ в оригіналі знаходиться та на підставі яких документів складений. Отже він не відповідає вимогам, які відповідно до ГПК України мають бути виконані позивачем при доданні доказів до позовної заяви для їх подальшої оцінки у ході розгляду справи по суті.

Якщо це є електронний документ, створений безпосередньо ОСОБА_1 , то і в цьому випадку він не містить дати його створення та відомостей про створення його нею. Крім того, його не можна визнати розрахунком, оскільки він не містить викладу порядку обчислення суми 273 250,23 грн; конкретизованим списком кредиторів і боржників, оскільки він не містить щодо кожного кредитора (боржника): його повного імені або найменування; його місцезнаходження або місця проживання; ідентифікаційного коду юридичної особи; інформації про те, яка в зазначеній сумі грошових вимог сума є заборгованістю за основним зобов`язанням, а яка окремо є сумою неустойки (штрафу, пені); підстав виникнення зобов`язань (а саме: конкретних документів про передачу грошей).

Відсутність цих документів є перешкодою прийняття заяви до розгляду.

У заяві ОСОБА_1 щодо доказів авансування винагороди керуючому реструктуризацією посилається на постанову Верховного Суду від 19.11.2020 у справі №910/726/20, у якій зазначено про укладення угоди з арбітражним керуючим, як альтернативу мирного врегулювання правовідносин з оплати мирного врегулювання правовідносин з оплати винагороди арбітражному керуючому. Зокрема, заявник вважає, що укладення угоди з арбітражним керуючим є саме мирним врегулюванням правовідносин щодо оплати його послуг, тому питання виплати такої винагороди (в тому числі розмір та порядок оплати) повинно перебувати та врегульовуватись лише у площині відносин, саме між арбітражним керуючим та боржником. Також, заявниця у заяві про усунення недоліків просить врахувати наявну судову практику господарських судів, у яких відкриті провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи, при цьому умови оплати праці та докази авансування винагороди арбітражному керуючому у даних справах були надані шляхом укладення договору про розстрочення оплати винагороди арбітражного керуючого. Заявником наведено перелік таких ухвал господарських судів про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи.

З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити, що Кодексом України з процедур банкрутства чи іншим нормативно-правовим актом не передбачено можливості розстрочення, відстрочення чи звільнення ініціатора провадження у справі про неплатоспроможність від авансування винагороди арбітражному керуючому, встановленої ч. 3 ст. 116 Кодексу України з питань банкрутства.

Разом з тим, Верховний Суд у постанові від 19.11.2020 у справі № 910/726/20 зазначив таке:

"Пункт 35. Частинами першою, третьою, четвертою та сьомою статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; використання примусової праці забороняється; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Частиною першою ст.30 КУзПБ встановлено, що арбітражний керуючий виконує повноваження за грошову винагороду. Грошова винагорода арбітражного керуючого складається з основної та додаткової грошових винагород. Абзацом першим частини другої ст.30 КУзПБ встановлено, що розмір основної грошової винагороди арбітражного керуючого за виконання ним повноважень розпорядника майна або ліквідатора визначається в розмірі середньомісячної заробітної плати керівника боржника за останніх 12 місяців його роботи до відкриття провадження у справі, але не менше трьох розмірів мінімальної заробітної плати за кожний місяць виконання арбітражним керуючим повноважень. Пунктом 12 частини другої ст. 116 КУзПБ визначено, що до заяви про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність додаються докази авансування боржником на депозитний рахунок суду винагороди керуючому реструктуризацією за три місяці виконання повноважень.

Пункт 36. Колегія суддів касаційного суду погоджується з правильністю таких висновків апеляційного суду з огляду на те, що законодавцем обрано спосіб врегулювання неплатоспроможності фізичної особи виключно за заявою боржника. При цьому, Законом України "Про судовий збір" не передбачено сплати судового збору за подання заяви фізичною особою про порушення справи про банкрутство. Зазначене обґрунтовує виконання державою свого позитивного обов`язку забезпечення доступу неплатоспроможних фізичних осіб до правосуддя у справах про банкрутство у спосіб не встановлення для таких фізичних осіб ставок судового збору за звернення із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство. Разом з тим, законодавцем не передбачено жодних альтернативних можливостей авансуванню на депозитний рахунок суду оплати послуг керуючого реструктуризацією за три місяці виконання ним повноважень, що є гарантією з боку держави оплати праці цієї особи на час формування реєстру вимог кредиторів у справі про банкрутство та відповідає гарантіям на оплату праці відповідно до частин другої, шостої статті 43 Конституції України.

Пункт 37. Зазначене не позбавляє можливості боржника (фізичної особи) укласти угоду з арбітражним керуючим, який погодиться на умовах відстрочення оплати до реалізації майна боржника виконувати повноваження керуючого реструктуризацією у справі про банкрутство цієї особи та відповідного звернення обох осіб (боржника та арбітражного керуючого) до суду про призначення його керуючим реструктуризацією у справу про банкрутство фізичної особи, яке подається разом із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство. Місцевий суд може розглянути подані документи, як альтернативу мирного врегулювання правовідносин з оплати винагороди арбітражному керуючому, та прийняти відповідне рішення про можливість задоволення заяви боржника, дослідивши всю сукупність наданих ним доказів на обґрунтування неплатоспроможності фізичної особи."

Отже заявник, врахувавши правову позицію Верховного суду, викладену у постанові від 19.11.2020 р. у справі № 910/726/20, скористався своїм правом на укладення угоди з арбітражною керуючою Белінською Н.О. , яка погодилася на умови зменшення розміру оплати за виконання повноважень керуючого реструктуризацією у даній справі.

Проте, як вбачається з доданого до заяви про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність договору про оплату праці, винагороду та відшкодування витрат арбітражного керуючого від 26.12.2022, то його умовами визначено зокрема що: (п. 3.1) оплата послуг розпорядника майна становить 20 130,00 грн за весь строк виконання повноважень, починаючи з дати його призначення та до моменту прийняття комітетом кредиторів відповідного рішення про встановлення оплати послуг керуючого реструктуризацією.

Однак, як вже вище зазначено, згідно з абз. 3 ч. 2 ст. 30 Кодексу України з процедур банкрутства, розмір основної грошової винагороди арбітражного керуючого за виконання ним повноважень керуючого реструктуризацією становить п`ять розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб за кожен місяць виконання арбітражним керуючим повноважень. Згідно із ст. 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб: з 1 січня 2023 року установлено в розмірі - 2 684 грн. Згідно з п. 12 ч. 3 ст. 116 Кодексу України з процедур банкрутства, авансування боржником на депозитний рахунок суду винагороди керуючому реструктуризацією здійснюється за три місяці виконання повноважень.

Отже в силу наведених норм, станом на дату звернення заявника із заявою про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність розмір авансування боржником винагороди керуючому реструктуризацією становить 40 260,00 грн, тоді як в договорі від 26.12.2022 обумовлено плату в розмірі 20 130 грн, що є значно нижчим від передбаченого законодавством розміру авансування.

Суд відзначає, що згідно імперативних норм Кодексу України з процедур банкрутства, законодавцем не передбачено жодних альтернативних можливостей авансуванню на депозитний рахунок суду оплати послуг керуючого реструктуризацією за три місяці виконання ним повноважень, що є гарантією з боку держави оплати праці цієї особи на час формування реєстру вимог кредиторів у справі про банкрутство та відповідає гарантіям на оплату праці відповідно до частин другої, шостої ст. 43 Конституції України.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Умовою відкриття провадження закон визначає подання одного доказу авансування грошової винагороди, а не будь-яких інших доказів її неавансування. Тому "згода" арбітражного керуючого навіть безкоштовно виконувати свої обов`язки не визначена законом як підстава заміни обов`язку надати доказ авансування грошової винагороди.

Після відкриття провадження у справі про неплатоспроможність арбітражний керуючий може залишити справу (добровільно, примусово чи з незалежних від нього причин), однак цей факт не стає підставою для її закриття.

У випадку усунення арбітражного керуючого, з яким боржником укладено угоду, у суду виникає обов`язок призначити іншого арбітражного керуючого і забезпечити його грошову винагороду. Цей обов`язок суду законом не ставиться в залежність від можливості укладення боржником нової угоди з новопризначеним арбітражним керуючим. Отже суд не може допустити таку можливість, а відкриття провадження без передбаченого законом доказу є порушенням закону.

У будь-якому випадку, право на грошову винагороду арбітражний керуючий має відповідно до закону, це право не припиняється у зв`язку з домовленістю з боржником до відкриття провадження у справі, тому несплата боржником коштів авансування грошової винагороди автоматично лягає тягарем на кредиторів, які власне і так вже постраждали у зв`язку з неплатоспроможністю боржника.

Законом не передбачено жодних альтернативних можливостей авансуванню на депозитний рахунок суду оплати послуг керуючого реструктуризацією за три місяці виконання ним повноважень, що є гарантією зі сторони держави оплати праці цією особи на час формування реєстру вимог кредиторів у справі про банкрутство та відповідає гарантіям на оплату праці відповідно до частин другої, шостої статті 43 Конституції України.

Відтак договір про оплату праці, винагороду та відшкодування витрат арбітражного керуючого від 26.12.2022, доданий до заяви в якості альтернативного способу виконання обов`язку здійснення авансування винагороди арбітражного керуючого за три місяці виконання ним повноважень у справі, суперечить положенням частини другої ст. 30 Кодексу України з процедур банкрутства, зокрема, щодо розміру грошової винагороди керуючого реструктуризацією боргів боржника, що свідчить про порушення сторонами договору положень частини першої ст. 203 ЦК України.

Норми статті 116 Кодексу України з процедур банкрутства не містять положень про можливість прийняття комітетом кредиторів відповідного рішення про встановлення оплати послуг арбітражного керуючого, пов`язаних з виконанням ним повноважень керуючого реструктуризацією у справі в перші три місяці провадження. Положеннями статті 114 Кодексу України з процедур банкрутства передбачено право кредиторів за рахунок власних коштів встановити арбітражному керуючому додаткову винагороду, а не здійснити авансування винагороди арбітражному керуючому.

Відтак, доданий до заяви договір про оплату праці, винагороду та відшкодування витрат арбітражного керуючого від 26.12.2022 не може бути належним доказом альтернативного врегулювання питання винагороди арбітражного керуючого у справі про неплатоспроможність ОСОБА_1 .

Суд також враховує правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 23.11.2020 № 922/1734/20, відповідно до якої, обов`язок боржника авансувати вищенаведену винагороду арбітражного керуючого до звернення з відповідною заявою до суду встановлений Кодексом України з процедур банкрутства і подання доказів авансування є обов`язковою умовою, встановленою статтею 116 зазначеного Кодексу. При цьому, ані даний Кодекс, ані інші діючі норми законодавства, не передбачають права боржника бути звільненим від авансування винагороди арбітражному керуючому при поданні такої заяви, як не передбачають і умов, за яких суд може відстрочити, розстрочити чи звільнити заявника від здійснення авансування винагороди арбітражному керуючому.

При цьому суд звертає увагу, що Верховним Судом у своїх постановах зазначено лише про можливість боржника (фізичної особи) укласти угоду з арбітражним керуючим на умовах відстрочення та/чи розстрочення оплати винагороди керуючого реструктуризацією, однак в жодному разі не зменшення такої оплати відносно розміру, встановленого нормами Кодексу України з процедур банкрутства.

Отже, заявником не додержано вимог п. 12 ч. 3 ст. 116 Кодексу України з процедур банкрутства.

Частиною 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, згідно з рішеннями Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України" та від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України", право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб те ресурсів суспільства та окремих осіб. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальної заборони та обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Тобто, доступ до правосуддя здійснюється шляхом точного, послідовного і неухильного дотримання процесуального алгоритму.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що в ухвалах господарських судів, перелік яких наведено заявником у заяві про усунення недоліків, та на які заявник посилається, як на наявну судову практику прийняття судами договорів з арбітражними керуючими про розстрочення оплати винагороди, як доказу авансування винагороди керуючому реструктуризацією, немає трактування чинного законодавства щодо можливості зменшення розміру такого авансування винагороди арбітражному керуючому.

З огляду на викладене, судом встановлено, що заявниця станом на 17.03.2023 не виконала вимог, викладених в ухвалі суду від 09.03.2023 у справі №914/744/23.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається особі, що звернулася із позовною заявою.

Відповідно до ч. 6 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи не пізніше п`яти днів з дня її надходження або з дня закінчення строку на усунення недоліків.

Частинами 1, 2, 3 ст. 38 Кодексу України з процедур банкрутства визначено, що господарський суд не пізніше п`яти днів з дня надходження заяви про відкриття провадження у справі або закінчення строку на усунення недоліків заяви повертає її та додані до неї документи без розгляду. Про повернення заяви про відкриття провадження у справі без розгляду господарський суд постановляє ухвалу. Повернення заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство не перешкоджає повторному зверненню з такою заявою до господарського суду у встановленому порядку.

З огляду на наведене, та враховуючи те, що заявниця не усунула недоліків, про які зазначено в ухвалі від 23.01.2023 про залишення заяви без руху, суд дійшов висновку про повернення заяви про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_1 і доданих до неї документів без розгляду.

Керуючись ст. 38 Кодексу України з процедур банкрутства, ст.ст. 174, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність та додані до неї документи повернути без розгляду.

2. Роз`яснити заявнику, що згідно з ч. 3 ст. 38 Кодексу України з процедур банкрутства повернення заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство не перешкоджає повторному зверненню з такою заявою до господарського суду у встановленому порядку.

Додатки для заявника:

- заява про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність з додатками;

- заява про усунення недоліків від 15.03.2023.

Ухвала набирає законної сили з моменту прийняття, якщо інше не передбачено Кодексом України з процедур банкрутства та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції в порядку та строки, встановлені статтями 254-257 Господарського процесуального кодексу України.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається - http://lv.arbitr.gov.ua /sud5015/.

Суддя Чорній Л.З.