ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2023 року Справа №902/1058/22

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Мельник О.В.

суддя Гудак А.В.

суддя Олексюк Г.Є.

розглянувши у порядку письмового провадження без виклику сторін апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Ананьєва Віталія Сергійовича на рішення Господарського суду Вінницької області від 10.01.2023 у справі №902/1058/22 (суддя Шамшуріна М.В., повний текст рішення складено 16.01.2023)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім АВ"

до фізичної особи-підприємця Ананьєва Віталія Сергійовича

про стягнення 120 781,18 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 10.01.2023 у справі №902/1058/22 позов задоволено. Стягнуто з фізичної особи-підприємця Ананьєва Віталія Сергійовича на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім АВ" 120781,18 грн. заборгованості, у тому числі: 83 211,30 грн. простроченої заборгованості за договором №677 ОП/ВІ, 9858,18 грн. пені, 9 617,31 грн. 15 % річних, 18 094,39 грн. інфляційних втрат та 2481,00 грн. витрат на сплату судового збору.

Господарський суд, посилаючись на ст.253, 255, 530, 632, 664, 693 ЦК України та враховуючи невиконання належним чином відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором щодо сплати заборгованості за поставлений товар, дійшов висновку, що відповідачем порушено умови договору поставки в частині повної та своєчасної сплати заборгованості, а тому позовні вимоги в частині стягнення основного боргу у розмірі 83211,30 гривень є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Також зважаючи на встановлене судом прострочення виконання відповідачем зобов`язання, перевіривши розрахунок штрафних санкцій та 15% річних, а також приймаючи до уваги приписи ст.14 ГПК України щодо розгляду справи в межах заявлених вимог, суд дійшов висновку про задоволення позову в частині стягнення пені в сумі 9858,18 грн. та 15% річних в сумі 9617,31 грн. на підставі п.8.3 договору.

Крім того, враховуючи ст.625 ЦК України та здійснивши розрахунок інфляційних втрат в межах визначеного позивачем періоду прострочення, суд першої інстанції вважає, що сума інфляційних втрат нарахована вірно, а відтак позовні вимоги щодо стягнення інфляційних втрат у сумі 18094,39 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо доводів відповідача про звільнення його від відповідальності у зв`язку з наявністю форс-мажорних обставин, пов`язаних з військовою агресією російської федерації проти України та запровадженням у зв`язку з цим воєнного стану, суд вказав, що відповідачем не надано належних доказів існування форс-мажорних обставин у взаємовідносинах із позивачем за договором, а також доказів причинно-наслідкового зв`язку між введенням 24.02.2022 в Україні воєнного стану та неможливістю виконання відповідачем своїх зобов`язань за вказаним договором. Водночас, суд звернув увагу, що відповідачу був переданий позивачем товар, за яким у відповідача виникло зобов`язання з оплати у період з 13.11.2021 по 07.12.2021, тобто до введення в Україні воєнного стану та саме лише посилання на наявність форс-мажорних обставин не ставить у пряму залежність неможливість виконання відповідачем зобов`язання за договором, що виникло до настання таких обставин.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Вінницької області від 10.01.2023 в частині стягнення з ФОП Ананьєва В.С. 9858,18 грн. пені, 9617,31 грн. 15% річних, 18094,39 грн. інфляційних витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апелянт, зокрема, вказує на неврахування судом при ухваленні рішення, що відповідно до п.2.7. договору за поставлений товар покупець здійснює розрахунки в українських гривнях шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 40 календарних днів з моменту поставки товару, тобто за поставку товару в грудні 2021 року відповідач повинен розрахуватися вкінці січня 2022 року. При цьому, звертає увагу, що в усному порядку сторонами погоджено повне погашення заборгованості до кінця лютого 2022 року. Однак з початком військової агресії російської федерації проти України у ФОП Ананьєва В.С. погіршилось матеріальне становище, оскільки магазини на території м. Києва позивач вимушений був закрити, а на функціонування магазинів, які продовжували діяти, негативно вплинули часті вимкнення.

З огляду на викладене, а також враховуючи запровадження комендантської години та заборону продажу алкогольних напоїв з початком введення в Україні воєнного стану, ФОП Ананьєв В.С. не мав фінансової спроможності погасити заборгованість ТОВ "Торговий дім АВ" до кінця лютого 2022 року, оскільки поставлений позивачем товар (алкогольні напої) не реалізовувався.

Скаржник вважає, що суд не надав належної оцінки та не вмотивував підстав відхилення аргументів відповідача щодо наявності підстав для існування форс-мажорних обставин, а тому виніс рішення з порушенням норм процесуального права.

У відповідності до ст.263 ГПК України позивач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Враховуючи приписи ч.6 ст.252, ч.10 ст.270 ГПК України, зважаючи на категорію та складність справи, обсяг та характер доказів, які входять до предмету доказування, час, необхідний для вчинення судом та учасниками процесуальних дій, кількість учасників справи, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги фізичної особи-підприємця Ананьєва Віталія Сергійовича на рішення Господарського суду Вінницької області від 10.01.2023 у справі №902/1058/22 без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в ній, відзив на апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 12.11.2021 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім АВ" (постачальник) та фізичною особою-підприємцем Ананьєвим Віталієм Сергійовичем (покупець) укладено договір поставки №677 ОП/ВІ (а.с.27-30), згідно з п.1.1 якого постачальник зобов`язується у зумовлені строки передавати (поставляти) у власність покупця алкогольну продукцію (надалі - товар) відповідно до узгоджених (прийнятих до виконання) постачальником замовлень покупця, а покупець зобов`язується приймати вказаний товар у власність і сплачувати за нього зумовлену даним договором грошову суму.

Згідно з п.1.2 договору, найменування, асортимент, ціна та одиниці виміру товару, який поставляється за даним договором, зазначаються у видаткових та товарно-транспортних накладних, що є невід`ємними частинами цього договору.

Відповідно до п.2.1 договору, ціни на товар узгоджуються сторонами та зазначаються у видаткових та товарно-транспортних накладних.

Загальна сума договору складає суму товару, поставленого постачальником за всіма видатковими накладними за цим договором, які оформлені належним чином, підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками (п.2.6 договору).

За умовами п.2.7 договору, за поставлений товар покупець здійснює розрахунки в українських гривнях шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 40 календарних днів з моменту поставки товару.

Пунктом 2.12 договору сторони погодили, що підписуючи видаткові накладні та приймаючи товар, покупець підтверджує, що поставка товару відбулась за узгодженими сторонами цінами.

У відповідності до п.8.1 договору за невиконання або неналежне виконання умов даного договору сторони несуть відповідальність відповідно до умов даного договору та чинного законодавства України.

Згідно пункту 8.3. договору у випадку несвоєчасної оплати поставленою товару покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який нараховувалася пеня, за кожен день прострочення платежу та 15% річних у випадку прострочення оплати поставленого товару на 10 (десять) і більше календарних днів.

Відповідно до п.10.1 договору, він набирає чинності з дати його підписання сторонами та скріплення його печатками сторін. Закінчення строку дії даного договору не звільняє сторони від зобов`язань, що виникли протягом його дії.

На виконання умов укладеного договору за період з 13.11.2021 по 07.12.2021 згідно видаткових накладних №149007 від 13.11.2021, №149015 від 13.11.2021, №149033 від 13.11.2021, №149095 від 13.11.2021, №154722 від 25.11.2021, №154725 від 25.11.2021, №155910 від 27.11.2021, №159700 від 04.12.2021, №159738 від 04.12.2021, №160311 від 07.12.2021 та товарно-транспортних накладних (а.с.35-73) позивач відвантажив відповідачу товар на загальну 83 211,30 грн.

Вказана сума заборгованості також підтверджена актом звірки взаєморозрахунків №8149805 від 23.05.2022 (а.с.81), який підписаний обома сторонами.

30.05.2022 року позивач, у зв`язку із несплатою відповідачем заборгованості згідно з договором поставки, надіслав відповідачу претензію з вимогою про сплату 83211,30 грн. основного боргу (а.с.74-77).

У відповідь на претензію відповідач листом №1510 від 03.06.2022 (а.с.80) повідомив позивачу, що визнає заборгованість перед ТОВ "Торговий дім АВ" у сумі 83211,30 грн. Водночас послався на форс-мажорні обставини, що виникли внаслідок військової агресії російської федерації проти України, які унеможливили вчасно здійснювати оплату за отриманий товар. При цьому, зобов`язався сплатити суму наявної заборгованості у повному обсязі після закінчення воєнного стану в Україні, а за можливості і раніше.

02.08.2022 позивач звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу, щодо примусового стягнення 83211,30 грн. заборгованості з ФОП Ананьєва В.С. за договором поставки №677ОП/ВІ від 12.11.2021 (а.с.83-87).

Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 16.08.2022 у видачі судового наказу відмовлено (а.с.88-90).

Враховуючи невиконання відповідачем грошового зобов`язання за договором поставки, позивач звернувся з даним позовом до суду про стягнення 120781,18 грн. заборгованості, з яких 83 211,30 грн. простроченої заборгованості, 9 858,18 грн. пені, 9617,31 грн. 15 % річних та 18 094,39 грн. інфляційних втрат.

Аналізуючи встановлені обставини справи та надаючи їм оцінку в процесі апеляційного перегляду колегія суддів враховує наступне.

Згідно зі ст.509 ЦК України зобов`язання виникають із підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.

Відповідно до ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

За змістом положень статей 626, 627 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, правовідносини сторін виникли на підставі договору №677 ОП/ВІ від 12.11.2021 року, який за своєю правовою природою є договором поставки, та є підставою для виникнення у сторін господарських зобов`язань відповідно до положень ст.173, 174 ГК України та ст.11, 202, 509 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з приписами ст.525, 526, 629 ЦК України та ст.193 ГК України договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

Згідно ч.1 ст.692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Враховуючи положення ст.269 ГПК України щодо меж перегляду справи в суді апеляційної інстанції, приймаючи до уваги доводи та вимоги апеляційної скарги, та відповідно визнання відповідачем наявної заборгованості за поставлений товар, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про стягнення суми основного боргу, судом апеляційної інстанції не переглядається.

Водночас, колегія суддів враховує, що згідно з ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Приписами ч.1 ст.612 ЦК України унормовано, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ч.1 ст.611 ЦК України).

Позивачем за несвоєчасне виконання покупцем своїх грошових зобов`язань згідно договору здійснено нарахування пені, інфляційних та 15% річних.

Оцінюючи правові підстави для задоволення вказаних позовних вимог, колегія суддів враховує наступне.

У відповідності до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, зокрема, сплата неустойки.

За умовами ст. 546, 548 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися у відповідності до закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити у разі порушення зобов`язання.

Статтею 549 ЦК України унормовано, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Разом з тим, відповідно до ч. 1. ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до статей 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно ч.4 ст.231 ГК України якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Пунктом 8.3 договору сторони, зокрема, погодили, що у випадку несвоєчасної оплати поставленого товару покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який нараховувалася пеня.

З огляду на викладене, здійснивши перевірку розрахунку пені, а також враховуючи межі заявлених позовних вимог у відповідності до ст.14 ГПК України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що за порушення покупцем строків оплати товару на підставі п.8.3 договору та ст.549, 611 ЦК України до стягнення підлягає пеня в сумі 9858,18 грн.

Крім того, апеляційний суд враховує, що за приписами ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як встановлено судом, пунктом 8.3 договору сторони також погодили, що у випадку прострочення оплати поставленого товару на 10 (десять) і більше календарних днів покупець сплачує постачальнику 15% річних.

Отже, сторони скористались своїм правом, передбаченим ст.625 ЦК України, на зміну розміру процентів річних, та встановили пунктом 8.3 договору сплату 15 % річних від простроченої суми.

Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). Нарахування інфляційних втрат за наступний період здійснюється з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця, оскільки інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання. Вказана правова позиція щодо порядку нарахування інфляційних викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №916/190/18 від 04.06.2019 та у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у справі №905/600/18 від 05.07.2019.

Із аналізу ст. 625 ЦК України та п.8.3 договору, які регулюють відповідальність за неналежне виконання грошового зобов`язання, вбачається право кредитора здійснити нарахування інфляційних та 15% річних, з огляду на що, здійснивши перерахунок позовних вимог у вказаній частині, а також враховуючи період прострочення по оплаті поставленого товару, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення 9617,31 грн. 15% річних та 18094,39 грн. інфляційних втрат.

Оцінюючи доводи апелянта щодо звільнення його від відповідальності у зв`язку з наявністю форс-мажорних обставин, апеляційний суд враховує наступне.

За умовами пункту 7.1. договору жодна із сторін не буде нести відповідальність за повне або часткове невиконання будь-якого із своїх зобов`язань, якщо невиконання буде наслідком таких обставин як стихійні лиха (пожежа, землетруси, ожеледиця, паводок тощо), війна або військові дії, збройні конфлікти, страйки, аварії, катастрофи, масові безпорядки, мітинги, що виникли після укладання даного договору, або прийняття нормативно-правових актів державними органами або органами місцевого самоврядування, що роблять не можливим виконання даного договору. Якщо будь-яка з цих обставин безпосередньо вплинула на виконання зобов`язання в строк, встановлений цим договором, то цей строк відповідно відсувається на час дії відповідної обставини.

Неналежне повідомлення сторони договору може позбавити права іншу сторону посилатися на форс-мажорні обставини.

Отже, перед тим, як з`ясовувати правову природу обставин, які перешкодили належному виконанню договору, та їх правових наслідків, суди повинні з`ясувати право сторони посилатися на наявність форс-мажорних обставин (постанова Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 31.08.2022 у справі №910/15264/21).

Згідно пункту 7.2. договору сторона, для якої створилася неможливість виконання, зобов`язана негайно, але не пізніше 5 (п`яти) календарних днів з моменту виникнення та припинення такої обставини, в письмовій формі повідомити іншу сторону про настання обставин, про можливий строк дії та припинення вищезазначених обставин. Факти, викладені в повідомленнях, повинні бути підтверджені Торгово-промисловою Палатою України або іншим компетентним органом.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що потрібно розрізняти вчасне повідомлення сторони про виникнення форс-мажорних обставин (яке сторона має зробити у передбачений договором строк) від звернення до ТПП за отриманням сертифікату, яке є можливим лише після порушення виконання зобов`язання. Через це сертифікат ТПП може бути отриманий значно пізніше за дату, коли сторона з`ясувала неможливість виконання договору через вплив форс-мажорних обставин.

Саме ж повідомлення про форс-мажор має бути направлено іншій стороні якнайшвидше. Хоча й форс-мажорні обставини впливають, як правило, на одну сторону договору (виконавця), але вони мають негативні наслідки насамперед для іншої сторони договору, яка не отримує його належне виконання. Отже, своєчасне повідомлення іншої сторони про настання форс-мажорних обставин спрямоване на захист прав та інтересів іншої сторони договору, яка буде розуміти, що не отримає вчасно товар (роботи, послуги) чи оплату за нього, та, можливо, зможе зменшити негативні наслідки форс-мажору.

Однак, як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідач не надав жодних доказів в підтвердження повідомлення позивача згідно з вимогами п.7.2 договору про настання обставин непереборної сили, що перешкоджають виконанню саме спірного договору, з огляду на що колегія суддів вважає, що відповідач не дотримався строку повідомлення позивача про виникнення обставин непереборної сили.

Водночас, неповідомлення або несвоєчасне повідомлення про форс-мажорні обставини позбавляє сторону, яка порушила цей обов`язок, права посилатися на ці обставини як на підставу звільнення від відповідальності, якщо це передбачено договором (втрата стороною права посилання на форс-мажор).

Положення укладеного сторонами договору прямо не передбачають юридичні наслідки того, що одна сторона не повідомила іншу сторону в строки, визначені договором, про факт настання таких обставин (із посиланням на відповідний сертифікат ТПП чи без нього).

Про те, що сторона позбавляється права посилатися на форс-мажорні обставини через несвоєчасне повідомлення має бути прямо зазначено в договорі (подібний за змістом правовий висновок міститься у п.5.63 постанови Верховного Суду від 22.06.2022 у справі №904/5328/21).

У зв`язку з цим відсутні підстави вважати, що порушення відповідачем передбаченого договором строку повідомлення ТОВ "Торговий дім АВ" про настання форс-мажору означає автоматичну втрату підприємцем права посилатись на форс-мажор у відносинах з контрагентом.

При цьому, форс-мажорне застереження у пункті 7.2 договору містить вимогу, що для уникнення відповідальності за невиконання зобов`язань у зв`язку з настанням обставин непереборної сили (форс-мажор) відповідна сторона повинна не лише повідомити іншу сторону про існування таких обставин, а і надати докази їх існування, зокрема, вони мають бути підтверджені Торгово-промисловою Палатою України або іншим компетентним органом.

Згідно ч.1 ст.14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України", Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності.

Верховний Суд у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.08.2022 у справі №908/2287/17 зазначив, що сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами (подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі №926/2343/16, від 16.07.2019 у справі №917/1053/18 та від 25.11.2021 у справі №905/55/21). Адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу".

Стаття 617 ЦК України звільняє від відповідальності за порушення зобов`язань, якщо сторона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили (форс-мажору).

Отже, доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

На підтвердження наявності обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин) відповідачем надано лист Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 (а.с.82), згідно якого визнано форс-мажорною обставиною військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану 24.02.2022. Торгово-промислова палата України підтвердила, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними.

Однак, вказаний доказ колегія суддів оцінює критично, оскільки лист ТПП України не є сертифікатом у розумінні ст.14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України", а також не є документом, який був виданий за зверненням відповідного суб`єкта, для якого настали певні форс-мажорні обставини.

Крім того, апеляційний суд зауважує, що сам лише факт проведення бойових дій чи запровадження обмежень воєнного часу в Україні автоматично не звільняє сторону від виконання будь-яких зобов`язань та від відповідальності, якщо такі обставини прямо не перешкоджають фізично чи юридично виконати конкретний обов`язок за договором. Війна як обставина непереборної сили звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із нею обставин компанія/фізична особа не може виконати ті чи інші зобов`язання.

Ключовою ознакою форс-мажору є причинно-наслідковий зв`язок між форс-мажорними обставинами та неможливістю виконати конкретне зобов`язання.

Отже, форс-мажор (в даному випадку військова агресія російської федерації) повинен бути у причинному зв`язку з негативними наслідками для підприємницької діяльності. Відповідач, який посилається на вищезгадані обставини, повинен довести, що саме військова агресія призвела до унеможливлення виконання конкретного зобов`язання за договором.

13.05.2022 ТПП України опублікувала на своєму сайті пояснення, що сторона, яка порушила свої зобов`язання в період дії форс-мажорних обставин, має право звертатися до ТПП України та уповноважених нею регіональних ТПП за отриманням відповідного сертифіката про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), дотримуючись порядку, встановленого Регламентом ТПП України від 18.12.2014, за кожним зобов`язанням окремо.

Однак, відповідачем не надано відповідних документів ТПП України щодо виникнення обставин непереборної сили та унеможливлення виконання саме зобов`язання за укладеним сторонами договором внаслідок непереборної сили, а також не надано до суду жодного доказу в підтвердження того, що обставини, на які останній посилається, були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання за договором та саме яким чином вказані обставини перешкодили йому виконати зобов`язання за договором у встановлені терміни.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду про недоведення відповідачем причинно-наслідкового зв`язку між наявними форс-мажорними обставинами та неможливістю виконання зобов`язань саме за спірним договором.

Крім того, апеляційний суд також враховує, що відповідачу був поставлений позивачем товар з 13.11.2021 по 07.12.2021, що підтверджується відповідними видатковими та товарно-транспортними накладними (а.с.35-73), згідно яких у відповідача виникло зобов`язання з оплати товару протягом 40 календарних днів з моменту поставки у відповідності до п.2.7 договору, а саме в даному випадку до кінця січня 2023 року, тобто до введення в Україні воєнного стану.

З огляду на вказане, посилання відповідача на неможливість виконання зобов`язань не може бути поставлена у пряму залежність від початку збройної агресії російської федерації, оскільки зобов`язання за договором, що виникло до настання таких обставин.

Доводи апелянта щодо погодження з постачальником повного погашення заборгованості до кінця лютого 2022 року, не заслуговують на увагу, оскільки судом встановлено, що сторони будь-яких змін з цього приводу до умов договору не вносили.

Оцінюючи, надані до апеляційного суду, докази в підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між введення 24.02.2022 в Україні воєнного стану та неможливістю виконання відповідачем своїх зобов`язань згідно договору, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

У відповідності до ч.8 ст. 80 ГПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Статтею 269 ГПК України, якою встановлено межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, зокрема, в частині 3 вказаної статті передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до висновків викладених Верховним Судом у постановах від 06.02.2019 у справі №916/3130/17 та від 18.06.2020 у справі №909/965/16, від 26.02.2019 у справі №913/632/17 єдиним винятковим випадком, коли можливим є прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушенням встановленого строку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи.

Крім того, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №756/1529/15-ц.

Допущення прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів (нових) матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів (постанова Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 27.06.2022 у справі №906/707/18).

Таким чином, враховуючи недотримання відповідачем чітко встановленого процесуальним законодавством порядку подання нових доказів в суді апеляційної інстанції, а саме не обґрунтування ним наявності виняткового випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, як і не доведення неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, а також приймаючи до уваги ст.269 ГПК України, якою встановлено межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів не приймає до уваги, подані відповідачем до суду апеляційної інстанції докази в підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між введенням в Україні воєнного стану та неможливістю виконання відповідачем своїх зобов`язань згідно договору

При цьому, апеляційний суд також звертає увагу, що подані документи датовані 03.03.2022, тобто відповідач не був позбавлений можливості подати вказані докази у судовому засіданні 06.12.2022, у якому він був присутній згідно даних протоколу судового засідання (а.с.133-134), або долучити ці документи при подачі до суду першої інстанції відзиву на позовну заяву від 15.12.2022 року (а.с.137-142), чи заяви про відкладення судового засідання від 03.01.2023 року (а.с.148).

У відповідності до ч. ст.13 ГПК, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з п.2, 4, 5 ч.2 ст.42 ГПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні

За вимогами ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

З огляду на викладене, суд вважає безпідставними доводи апелянта, що відмовивши скаржнику у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи та відповідно розглянувши справу 10.01.2023 за відсутності відповідача, суд першої інстанції не надав йому можливості подати докази про наявність причинно-наслідкового зв`язку між введення в Україні воєнного стану та неможливістю виконання відповідачем своїх зобов`язань згідно договору.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову в частині стягнення 9858,18 грн. пені, 9 617,31 грн. 15 % річних, 18 094,39 грн. інфляційних втрат.

При цьому, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та досліджені судом апеляційної інстанції в розумінні ст.73, 76-79, 86 ГПК України.

Відповідно до п. 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява №4909/04) від 10.02.2010 р. у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, №303-A, п.29).

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції на підставі сукупності досліджених доказів повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи ґрунтуються на помилковому тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права та зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин справи.

Оскільки відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції, судовий збір за подачу апеляційної скарги покладається на скаржника згідно ст.129 ГПК України.

Керуючись ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Вінницької області від 10.01.2023 у справі №902/1058/22 залишити без змін, апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Ананьєва Віталія Сергійовича - без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Гудак А.В.

Суддя Олексюк Г.Є.