ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" лютого 2023 р.

м. Київ

Справа № 911/2697/22

Суддя Черногуз А.Ф., за участю секретаря Смоляк М.Д., розглянувши в порядку загального позовного провадження

позов Спільного Українсько-Латвійського підприємства «Хімімпекс» (Товариство з обмеженою відповідальністю) (01103, місто Київ, вулиця М. Бойчука, будинок 18 А, )

до Публічного акціонерного товариства «Центренерго» (08711, Київська обл., Обухівський р-н, селище міського типу Козин, вулиця Рудиківська, будинок 49, )

про стягнення суми основного боргу, пені, 3% річних та збитків від інфляції за порушення строків оплати за Договором від 10.12.2021 №121/52,

за участю представників:

позивача: Копусь Андрій Анатолійович;

відповідача: Ревенко Олексій Володимирович.

ВСТАНОВИВ:

Процесуальний перебіг розгляду справи

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Спільного Українсько-Латвійського підприємства «Хімімпекс» (Товариство з обмеженою відповідальністю) до Публічного акціонерного товариства «Центренерго» про стягнення суми основного боргу, пені, 3% річних та збитків від інфляції за порушення строків оплати за Договором від 10.12.2021 №121/52.

Ухвалою господарського суду від 27.12.2022 відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати у порядку загального позовного провадження. Призначено проведення підготовчого судового засідання на 10.01.2023 на 16:15. Судом встановлено письмову форму для всіх заяв та клопотань, що будуть подаватись у даній справі в силу положень ч. 2 ст. 169 ГПК України.

Цією ж ухвалою суд встановив відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву протягом 15 днів з моменту отримання ухвали суду про відкриття провадження у справі.

У судовому засіданні 10.01.2023 були присутні представники позивача та відповідача. У зв`язку з відсутністю відзиву на позовну заяву та клопотань, суд в порядку ч. 2 ст. 183 ГПК України відклав підготовче засідання на 23.01.2023 на 16:00.

До Господарського суду Київської області надійшли відзив та відповідь на відзив, які прийняті судом та долучені до матеріалів справи. У судовому засіданні представник відповідача зазначив, що заперечення на відповідь на відзив подавати не має наміру. Враховуючи вищевикладене, суд в порядку п. 3 ч. 2 ст. 185 ГПК України закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 28.02.2023 на 16:00.

У судовому засіданні 28.02.2023 суд, дослідивши докази, заслухавши виступи представників сторін, прийняв рішення у справі.

Обставини спірних правовідносин, вимоги

позивача та заперечення відповідача

Позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача основного боргу, трьох відсотків річних, інфляційних, пені. Підставою для звернення до суду стало невиконання відповідачем своїх обов`язків за договором. Позивач вказує, що ним було здійснено поставку продукції за договором за заявками відповідача в передбачений договором строк та кількості. Водночас, відповідачем після прийняття продукції без будь яких зауважень сплачено лише частину грошових коштів за поставлену продукцію.

До позовної заяви долучено копію договору про закупівлю (поставку) товарів № 121/52 від 10.12.2021, відповідно до умов якого між позивачем та відповідачем виникли спірні правовідносини. З преамбули вказаного договору вбачається, що відповідач виступає як покупець, а позивач виступає як постачальник у цих договірних відносинах. Відповідно до розділу 1 договору на постачальника покладено обов`язок поставити покупцю товари (продукцію) згідно умов договору (пункт 1.1), а на покупця обов`язок прийняти та оплатити продукцію, що поставляється відповідно до умов договору (пункт 1.2).

Розрахунки за Продукцію здійснюються Покупцем у національній валюті України шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок постачальника на підставі рахунку постачальника в порядку, передбаченому Додатком до Договору, йдеться у пункті 2.5 договору.

Пунктом 5.3 договору визначено, що датою поставки є дата підписання уповноваженими представниками сторін Акту приймання-передачі продукції.

Додатком № 1 до договору визначено найменування, асортимент, кількість та ціна товару. Пунктом 3 додатку № 1 узгоджено умови розрахунків: протягом 120 календарних днів після підписання Акту приймання-передачі продукції.

В контексті пункту 3 додатку № 1 до договору поставки відповідач повинен був сплатити кошти відповідачу щодо поставленої 31.01.2022 продукції до 31.05.2022, та до 22.06.2022 щодо продукції, поставленої 22.02.2022, зазначає позивач.

У зв`язку з неналежним виконанням зі сторони відповідача свого грошового зобов`язання, позивач на виконання умов розділу 11 договору (вирішення спорів), направив відповідачу претензію від 31.10.2022 вих. №367/10 щодо стягнення основного боргу, пені, 3% річних, а також інфляційних витрат (копія додана до позовної заяви). Однак, за словами позивача, відповідач, залишив надіслану претензію без задоволення, не надавши жодної відповіді на неї, тим самим проігнорувавши вимогу позивача сплатити наявну заборгованість.

У відзиві на позовну заяву відповідач вказав на те, що з початку військової агресії проти України та внаслідок ракетних обстрілів ПАТ «Центренерго» зазнало значних руйнувань, внаслідок чого грошові кошти вимушено довелось спрямовувати на відновлення інфраструктури для можливості продовження функціонування та вироблення електричної енергії в умовах її дефіциту в енергосистемі України.

Зазначені обставини вплинули на виникнення простроченої заборгованості перед позивачем. Тож відповідач запевняє, що порушення зобов`язання з його боку сталось внаслідок непереборної сили збройної агресії, внаслідок чого просить суд зменшити на 99% розмір неустойки, 3% річних та інфляційних втрат.

Відповідач детальніше наводить підстави, які мають слугувати чинником для зменшення проведених у позові нарахувань позивача. Зазначається, що до складу ПАТ "Центренерго" входить три теплові електростанції: Зміївська ТЕС, Трипільська ТЕС, Вуглегірська ТЕС. Теплові електростанції знаходиться в районі проведення воєнних (бойових) дій чи поблизу лінії зіткнення, вони зазнавали ракетних обстрілів та внаслідок завданих пошкоджень відбувалися зупинення їх роботи. Більше інформації наводиться у відзиві, проте суд, задля забезпечення безпеки енергетичної інфраструктури країни не вбачає необхідності оприлюднювати деталі наведених обставин у цьому судовому рішенні. Наведені відповідачем доводи у повній мірі взяті до уваги судом.

Відповідач подає також звіт про фінансові результати за 9 місяців 2022 року. Вбачається, що збиток відповідача є значним, що пов`язується з підвищенням собівартості електричної енергії, а також недоотримання внаслідок збройної агресії доходу у порівнянні з аналогічним періодом попереднього року.

Позивач у відповіді на відзив вказав, що вважає, що немає жодних підстав для звільнення відповідача від оплати 3% річних та інфляційних втрат, в тому числі і зменшення зазначених сум.

Щодо наведених відповідачем обставин з приводу погіршення фінансового становища підприємства позивач вказав, що в усіх наведених аргументах відповідача не вбачається жодного бажання дійсно вирішити наявний спір, а прослідковується лише намагання уникнути відповідальності за неналежне виконання умов договору. Тож позивач просив суд задовольнити позов у повному обсязі.

Висновки господарського суду

Право на доступ до правосуддя є одним з основоположних прав людини, воно закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Україною.

Статтею 16 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Названими нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) підставами виникнення цивільних прав і обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Однією з підстав виникнення господарського зобов`язання згідно ст. 174 Господарського кодексу України (далі ГК України) є господарський договір.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

За змістом положень ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Статтею 265 ГК України визначено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Дана норма кореспондується зі ст. 712 ЦК України, відповідно до якої за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Приписами статті 530 ЦК України передбачено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ст.ст. 251, 252 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Суд погоджується з доводами позивача, які залишились без заперечень з боку відповідача, що у покупця за договором № 121/52 від 10.12.2021 виник обов`язок з приводу оплати прийнятого за умовами цього договору товару. В контексті пункту 2.5 договору та пункту 3 додатку № 1 до договору суд приймає твердження про те, що відповідач повинен був оплатити поставлену продукцію до 31.05.2022 (в частині щодо актів приймання передачі від 31.01.2022 № 1 та № 2) та до 22.06.2022 (в частині щодо актів приймання передачі від 22.02.2022 № 3 та № 4).

Здійснивши перерахунок поставлених об`ємів товару та часткових оплат, суд дійшов до висновку, що розмір основного боргу становить 7358602,20 грн. Таким чином вимога позивача в частині стягнення основного боргу підлягає задоволенню судом.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Судом перевірено розрахунок позивача щодо нарахованих трьох відсотків річних, встановлено, що він є арифметично провильним, а тому підлягає задоволенню у повному обсязі. За здійсненим судом розрахунком інфляційних у заявлений до стягнення період сума можлива для покладення на відповідача є більшою ніж заявлена у позові, а тому, з огляду на неможливість виходу за межі заявлених позовних вимог, розмір заявлених інфляційних втрат підлягає стягненню з відповідача у повному обсязі.

Розглядаючи клопотання відповідача щодо зменшення розміру відсотків річних та інфляційних, суд в цій частині позбавлений можливості задовольнити його, оскільки не вбачає підстав для звільнення від цих визначених законом нарахувань, що є обов`язковими за наявності вимоги кредитора.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з ст. 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У відповідності до частини 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до пункту 9.6 договору поставки сторони узгодили розмір пені, що може покладатися на покупця у випадку несвоєчасної оплати продукції одна облікова ставка НБУ від ціни неоплаченої продукції.

Беручи до уваги положення цього пункту суд перевірив розрахунки позивача та встановив, що заявлений до стягнення розмір пені є дещо вищим, ніж розмір пені, що може бути стягнуто з відповідача за умовами договору 744759,76 грн.

Розглядаючи клопотання відповідача про зменшення розміру пені, суд приймає доводи сторони та враховує, що наведені нею обставини збройної агресії значно вплинули на потужності виробництва електричної енергії, призвели до збитків та є такими, що можуть реально слугувати підставами для задоволення такого клопотання.

Відповідно до положень статті 233 ГК України, відповідно до якої у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

В силу частини 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до частини 2 статті 233 ГК України якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів понесення позивачем збитків пов`язаних з простроченням оплати.

Суд також зауважує, що відповідно до частини 3 статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. А тому, зважаючи на те, що позивач звернувся до суду з вимогою про сплату боргу, щодо поставок здійснених саме напередодні повномасштабного вторгнення на територію України, яке дійсно призвело до ускладнення фінансового становища відповідача, задля запобігання покладення на відповідача надмірного грошового тягаря, беручи до уваги відсутність підстав стверджувати, що прострочення призвело до збитків позивача, суд вважає за можливе прийняти доводи та докази відповідача щодо прохання зменшити розмір штрафних санкцій та зменшити їх на 60 %. Таким чином розмір пені, що стягується з відповідача становить 297903,90 грн.

Про розстрочку сплати боргу відповідач до суду не звертався.

Розподіл судових витрат та підсумки розгляду справи

Пунктом 12 частини 3 статті 2 ГПК України закріплено, що основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

В силу частини 4 статті 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки, позов задоволено частково, судові витрати покладаються в цьому випадку пропорційно на обидві сторони. Між тим, оскільки можливий до стягнення розмір штрафних санкцій є більшим ніж той, який в підсумку стягується з відповідача через задоволення судом клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, суд вважає за можливе покласти на відповідача судові витрати позивача за вимогами, які правомірно були заявлені позивачем. Тож судовий збір відшкодовується відповідачем в співвідношенні до задоволених вимог, не враховуючи зменшення розміру штрафних санкцій застосованих судом. Відтак, суд вважає за можливе стягнути з відповідача витрати зі сплати судового збору у розмірі 134722,83 грн.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", "Серявін та інші проти України" обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Відтак, сторони, звертаючись до суду повинні враховувати те, що визначення та наповнення доказової бази переданого на розгляд суду спору покладаються саме на сторони, а не на суд. Суд вирішує спір на підставі поданих та витребуваних в порядку статті 81 ГПК України сторонами доказів.

Керуючись ст.ст. 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Центренерго» (08711, Київська обл., Обухівський р-н, селище міського типу Козин, вулиця Рудиківська, будинок 49, ) на користь Спільного Українсько-Латвійського підприємства «Хімімпекс» (Товариство з обмеженою відповідальністю) (01103, місто Київ, вулиця М. Бойчука, будинок 18 А, код ЄДРПОУ 14345,20 грн основного боргу, 113150,34 грн трьох відсотків річних, 599623,23 грн інфляційних, 297903,90 грн пені, 134722,83 грн судового збору.

В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України.

Рішення підлягає оскарженню в порядку та строки, визначені статтями 254-256 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 20.03.2023.

Суддя А.Ф. Черногуз