УХВАЛА

23 березня 2023 року

м. Київ

cправа № 910/1077/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Случа О.В. - головуючого, Зуєва В.А., Мачульського Г.М.,

розглядаючи у письмовому провадженні касаційну скаргу Управління з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 15 листопада 2022 року (головуючий - Буравльов С.І., судді: Андрієнко В.В., Шапран В.В.) і рішення Господарського суду міста Києва від 01 серпня 2022 року (суддя Пукас А.Ю.) у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СВ Технолоджі»

до Управління з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

про стягнення 542 032, 51 грн,

ВСТАНОВИВ:

1. У січні 2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю «СВ Технолоджі» (далі «Позивач», ТОВ «СВ Технолоджі») звернулося у Господарський суд міста Києва з позовом до Управління з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі «Відповідач», Управління з питань реклами), в якому просило стягнути з останнього 524 032, 51 грн безпідставно нарахованої плати за договором тимчасового користування місцем, що перебуває в комунальній власності територіальної громади міста Києва, для розміщення рекламного засобу на транспорті № 24/ТР від 02.08.2019.

2. Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що Відповідачем було безпідставно виставлено Позивачу рахунки на оплату за тимчасове користування місцями для розміщення рекламних конструкцій за період з серпня 2019 року по липень 2020 року, оскільки у цей період рекламні конструкції були демонтовані, у зв`язку з чим правові підстави для оплати за їх користування були відсутні.

3. Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.08.2022, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 15.11.2022 позовні вимоги ТОВ «СВ Технолоджі» у даній справі задоволено повністю.

4. Рішення судів мотивовані такими аргументами і обставинами.

1) Із установлених обставин цієї справи вбачається, що Позивачем було розміщено рекламу на місцях, що перебувають в комунальній власності територіальної громади міста Києва у кількості 25 штук на підставі наданих Відповідачем дозволів - Погоджень на розміщення реклами на транспорті комунальної власності м. Києва.

2) В подальшому, на підставі наказу Відповідача № 1136 від 19.08.2019 «Про анулювання погоджень на розміщення реклами на транспорті комунальної власності територіальної громади міста Києва» (далі наказ № 1136 від 19.08.2019), а саме пунктів 5 -113 цього наказу, вказані вище Погодження анульовано та відповідно прийнято накази № 1275 від 12.09.2019, № 1316 від 19.09.2019, № 1325 від 20.09.2019 про демонтаж рекламних засобів Позивача, в тому числі тих, що були розміщені у відповідності до вказаних вище Погоджень.

3) Матеріалами справи підтверджено, що демонтаж 23 рекламних конструкцій ТОВ «СВ Технолоджі» здійснено Комунальним підприємством «Київреклама», а демонтаж ще 6 рекламних конструкцій було здійснено самостійно Позивачем.

4) Між тим, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.02.2020 у справі № 640/20891/19, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.05.2020, наказ Відповідача від 19.08.2019 № 1136 в частині пунктів 5 - 113 визнано протиправним та скасовано.

5) Проте, незважаючи на скасування судом наказу Відповідача від 19.08.2019 № 1136, Управлінням з питань реклами було виставлено Позивачу рахунки щодо оплати за тимчасове користування 25-ма рекламними конструкціями, які демонтовано на підставі скасованого наказу, в тому числі із урахуванням періоду демонтажу та по 13.05.2020 (дати набрання законної сили рішення суду від 10.02.2020 щодо скасування наказу від 19.08.2019 № 1136).

6) Відповідно до пункту 2.5.1 Порядку погодження розміщення реклами на транспорті комунальної власності територіальної громади міста Києва (далі - Порядок) підставою для нарахування та внесення розповсюджувачем реклами на транспорті плати за тимчасове користування місцем, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Києва для розміщення РЗ, є наказ робочого органу про надання Погодження та укладений договір тимчасового користування місцем.

7) Згідно з пунктами 2.5.2, 2.5.3 вказаного Порядку розмір плати встановлюється виконавчим органом Київської міської ради (Київською міською державною адміністрацією). Плата щомісячно перераховується розповсюджувачем реклами на транспорті до бюджету міста Києва згідно умовами договору тимчасового користування місцем. Плата нараховується з дня надання Погодження до дати закінчення строку його дії включно або до дати видання наказу Робочого органу про анулювання.

8) Пунктом 4.1.1, укладеного між сторонами договору № 24/ТР тимчасового користування місцем, що перебуває в комунальній власності територіальної громади міста Києва, для розміщення рекламного засобу на транспорті від 02.08.2019 визначено, що Відповідач на підставі відповідних рішень про надання Погоджень має право нараховувати та вимагати сплати за тимчасове користування місцем, змінювати розмір нарахувань за тимчасове користування місцем у разі зміни в технологічній (конструктивній) схемі РЗ, площі РЗ, зонального коефіцієнту та базового тарифу.

9) Отже, враховуючи положення Порядку та умови укладеного між сторонами договору, Відповідач має обов`язок нараховувати щомісячну плату саме за користування місцями для розміщення реклами на транспорті до моменту закінчення строку дії такого Погодження або ж до моменту прийняття робочим органом наказу про анулювання відповідних погоджень, однак саме за фактичне (тимчасове) користування місцями, як це передбачено пунктами 4.1.1, 7.1, 7.3 договору та 2.5.3 Порядку.

10) При цьому, нарахування Відповідачем плати у випадку некористування місцем для реклами виключно з підстав прийняття робочим органом протиправного рішення про анулювання раніше виданих Погоджень рекламорозповсюджувачу, суперечить принципам законності та добросовісності сторони при виконанні господарських зобов`язань.

11) Враховуючи викладене, а також те, що на виконання наказів Відповідача було демонтовано належні Позивачу рекламні конструкції згідно з виданими Погодженнями та Відповідачем не доведено фактичне користування Позивачем місцями, що перебувають у власності територіальної громади міста Києва, які визначені Погодженнями, у ТОВ «СВ Технолоджі» був відсутній обов`язок з оплати за укладеним договором з моменту демонтажу до 13.05.2020.

12) За таких обставин, вимога Позивача про стягнення з Відповідача 524 032, 51 грн безпідставно нарахованої плати за договором тимчасового користування місцем, що перебуває в комунальній власності територіальної громади міста Києва, для розміщення рекламного засобу на транспорті № 24/ТР від 02.08.2019 є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

5. Не погодившись із прийнятими рішеннями, Відповідач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить їх скасувати, прийнявши нове рішення про відмову в позові.

6. Підставою касаційного оскарження визначає приписи пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України).

1) Обґрунтовуючи вказану підставу касаційного оскарження скаржник зазначає, що судами попередніх інстанцій при розгляді цього спору не було враховано висновку Верховного Суду, який наведено у постановах від 08.12.2009 у справі № 21-1573во09, від 21.08.2018 у справі № 265/6419/16-а, від 31.08.2018 у справі № 822/1815/16, і який зводиться до того, що у разі визнання незаконним (протиправним) індивідуальний акт є таким, що не діє з моменту його прийняття. В контексті наведеного Відповідач пояснює, що з огляду на визнання протиправним та скасування його наказу від 19.08.2019 № 1163 (в частині пунктів 5 - 113) такий наказ не породжував жодних правових наслідків від моменту його прийняття, а відтак були відсутні правові підстави для ненарахування та невиставлення рахунків на оплату за тимчасове користування місцями для розміщення рекламних конструкцій Позивача.

2) Крім цього, скаржник також наголошує на неврахуванні судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, які викладено у постановах від 13.05.2019 у справі № 914/565/18 і від 11.11.2020 у справі № 461/8179/16-а, які зводяться до того, що реклама на транспорті є окремим видом реклами і має певні відмінності від інших видів, зокрема, від зовнішньої реклами, та має окремий порядок регулювання. В цій частині пояснює, що суди при розгляді цього спору застосували, зокрема, приписи статті 16 Закону України «Про рекламу», однак з урахуванням наведених вище висновків суду касаційної інстанції, вказана норма матеріального права застосуванню у спірних правовідносинах не підлягала.

7. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наявність зазначеної у касаційній скарзі підстави касаційного оскарження судових рішень, дослідивши наведені у скарзі доводи, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов висновку про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Управління з питань реклами на постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.11.2022 і рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2022 у даній справі на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України з огляду на таке.

8. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

9. Відповідно до положень цієї норми, касаційний перегляд з указаних підстав може відбутися за наявності таких складових:

(1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду;

(2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

10. Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, який було сформульовано у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема і вказаного вище пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

При цьому, з-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

Подібність правовідносин суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

11. Водночас колегія суддів суду касаційної інстанції зазначає, що слід виходити також з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

12. Проаналізувавши обставини правовідносин у даній справі та у справах, на неврахування правових висновків в яких посилається скаржник у касаційній скарзі (постанова Верховного Суду України від 08.12.2009 у справі № 21-1573во09, постанови Верховного Суду від 21.08.2018 у справі № 265/6419/16-а, від 31.08.2018 у справі № 822/1815/16 та від 13.05.2019 у справі № 914/565/18 і від 11.11.2020 у справі № 461/8179/16-а), колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про те, що правовідносини у порівнюваних справах не є подібними, а тому і підстави для проведення касаційного перегляду оскаржуваних рішення і постанови по суті відсутні з огляду на таке.

13. Так, у справі № 21-1573во09 судами розглядався адміністративний спір між Закритим акціонерним товариством транснаціональна фінансово-промислова компанія «Укртатнафта» (позивач) і Кременчуцькою об`єднаною державною податковою інспекцією у Полтавській області (відповідач), у якому позивач просив визнати нечинними податкові повідомлення-рішення відповідача, від 12.05.2006 № /0/1236 та від 19.07.2006 у № /1/1788, якими йому нараховано 57 131 339 грн податку на прибуток, та від 12.10.2006 № /2/2428 (прийнятого в результаті скасування двох попередніх) на суму 57 124 498 грн.

14. У постанові від 08.12.2009 у тій справі Верховний Суд України чітко окреслив предмет касаційного провадження і вказав, що на виконання завдання по забезпеченню однакового застосування законодавства усіма судами загальної юрисдикції, в цій справі йому слід роз`яснити чи правильно судами застосовано положення Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», Закону України «Про порядок погашення зобов`язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», а також частини 1 статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України.

15. За викладеного, правовідносини справи № 21-1573во09 є очевидно неподібними тим, що склалися між сторонами спору у справі № 910/1077/22, адже різняться вони предметом і підставами позовних вимог, змістом спірних правовідносин, матеріально-правовим регулюванням. Таким чином, посилання скаржника на обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України на постанову Верховного Суду України від 08.12.2009 у справі № 21-1573во09 колегією суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду відхиляються.

16. У справі № 265/6419/16-а розглядався адміністративний спір між ОСОБА_1 (позивач) і Маріупольською об`єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області (відповідач), в якому позивач просив визнати незаконним та скасувати рішення відповідача від 20.10.2016 № 000104/4000/ про застосування фінансових санкцій у розмірі 10 000 грн.

17. Із постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21.08.2018 у тій справі вбачається, що судом касаційної інстанції здійснювалася перевірка дотримання судами попередніх інстанцій приписів Податкового кодексу України, Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів», постанови Кабінету Міністрів України від 30.10.2008 № 957 та положень Кодексу адміністративного судочинства України.

18. Тобто, правовідносини, які виникли у справі № 265/6419/16-а також не є подібними тим, що склалися у справі № 910/1077/22, адже відмінними у них є предмети і підстави позовних вимог, зміст спірних правовідносин, матеріально-правове регулювання. Звідси, посилання Відповідача в якості підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України на постанову Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21.08.2018 у справі № 265/6419/16-а колегією суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду прийняті бути не можуть.

19. У справі № 822/1815/16 судами розглядався адміністративний спір між ОСОБА_2 (позивач) і Державною податковою інспекцією у м. Хмельницькому Головного управління ДФС у Хмельницькій області (відповідач), в якому позивачка просила суд скасувати рішення відповідача про застосування фінансових санкцій від 12.09.2016 № .

20. Із постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 31.08.2018 у тій справі слідує, що (як і у випадку зі справою № 265/6419/16-а) судом касаційної інстанції у ній здійснювалася перевірка дотримання судами попередніх інстанцій приписів Податкового кодексу України, Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів», постанови Кабінету Міністрів України від 30.10.2008 № 957 та положень Кодексу адміністративного судочинства України.

21. Отже, правовідносини, які виникли у справі № 822/1815/16 також не є подібними тим, що склалися між сторонами спору у справі, що переглядається. Різняться ці правовідносини предметом і підставами позовних вимог, змістом спірних правовідносин, матеріально-правовим регулюванням. Таким чином, посилання скаржника на обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України на постанову Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 31.08.2018 у справі № 822/1815/16 колегією суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду визнаються необґрунтованими і відхиляються.

22. Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у цій частині вважає доцільним звернути увагу також на тому, що рішення судів попередніх інстанцій у даній справі були обґрунтовані недоведеністю Відповідачем обставин користування Позивачем рекламними місцями у спірний період, тоді як згідно із положеннями Порядку та умовами укладеного між сторонами договору, Відповідач мав обов`язок нараховувати щомісячну плату саме за таке фактичне (тимчасове) користування.

23. Жодних висновків, які б суперечили висновкам суду касаційної інстанції про те, що у разі визнання незаконним (протиправним) індивідуальний акт є таким, що не діє з моменту його прийняття, а нормативно-правовий, якщо інше не встановлено законом або не зазначено судом, втрачає чинність після набрання законної сили судовим рішенням, рішення судів попередніх інстанцій у справі № 910/1077/22 не містять, а відтак і з цих підстав посилання Відповідача на постанови касаційного суду від 08.12.2009 у справі № 21-1573во09, від 21.08.2018 у справі № 265/6419/16-а та від 31.08.2018 у справі № 822/1815/16 є безпідставними.

24. У справі № 914/565/18 судами розглядався господарський спір між Приватною фірмою науково - виробниче підприємство «Комтех-плюс» (позивач) і Департаментом економічного розвитку Львівської міської ради (відповідач), у якому позивач просив стягнути з відповідача 116 012,00 грн збитків, завданих позивачеві незаконним рішенням від 08.08.2016 № 59-Д у частині демонтажу п`яти рекламних конструкцій.

25. Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.05.2019 справу № 914/565/18 було направлено на новий розгляд з підстав, зокрема, того, що судами попередніх інстанцій не було надано належної оцінки тому факту, що «спірна» реклама була розміщена на землях смуг відведення залізниці, які, відповідно до положень законодавчих актів, є землями залізничного транспорту, тобто суди попередніх інстанцій повинні були з`ясувати співвідношення законодавчо визначених категорій (термінів) «землі залізничного транспорту» (на яких була розміщена спірна реклама) та «територія підприємств транспорту загального користування» (розміщення реклами на яких є рекламою на транспорті), однак цього не зробили.

26. Аналіз наведеного дає підстави для висновку про те, що правовідносини, які виникли у справі № 914/565/18 також не можна вважати подібними тим, що склалися між сторонами спору у справі № 910/1077/22, адже різняться вони предметом і підставами позовних вимог, змістом спірних правовідносин і фактичними обставинами спорів, які у справі № 914/565/18 ще належить установити на новому розгляді. Звідси, посилання скаржника на постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.05.2019 у справі № 914/565/18 в обґрунтування наявності підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України колегією суддів не приймаються.

27. У справі № 461/8179/16-а судами розглядався адміністративний спір між Приватним підприємством «Астор Медіа» (позивач) і Департаментом економічного розвитку Львівської міської ради (відповідач), в якому позивач просив визнати протиправними та скасувати накази відповідача про демонтаж самовільно встановлених конструкцій зовнішньої реклами. В обґрунтування позовних вимог позивач вказував на те, що накази відповідача є протиправними, оскільки розміщення реклами на транспорті погоджується лише з власниками об`єктів транспорту або уповноваженими ними органами (особами) відповідно до статті 18 Закону України «Про рекламу» та не передбачає отримання будь-яких дозволів від органів місцевого самоврядування. Також позивач відмічав те, що на його адресу, як власника конструкцій та розповсюджувача реклами не приходило жодного повідомлення чи вимоги на проведення демонтажу, що є грубим порушенням порядку прийняття вказаних рішень та проведення робіт по демонтажу.

28. У постанові від 11.11.2020 Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду погодився із постановою Львівського апеляційного адміністративного суду, якою позовні вимоги було задоволено.

29. Суд касаційної інстанції у справі № 461/8179/16-а підтримав позицію позивача і апеляційного суду про те, що розміщення спеціальних рекламних конструкцій, зокрема на об`єктах залізничного транспорту та території залізниці, є розміщенням реклами на транспорті, не потребує отримання у виконавчому органі місцевого самоврядування дозволу із застосуванням механізму, визначеного порядком, встановленим виконавчими органами сільських, селищних, міських рад відповідно до Типових правил № 2067, оскільки дія цих правил на спірні правовідносини не поширюється.

30. Колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду констатує, що крім того, що предмет і підстави позову, зміст спірних правовідносин і фактичні обставини спору у справі № 461/8179/16-а істотно відрізняються від тих, що склалися у справі № 910/1077/22, спору у вказаному аспекті між сторонами цієї справи взагалі не виникало.

31. Загальними і формальними також є посилання скаржника на постанову від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 і у справі № 420/8512/20, а тому відхиляються колегією суддів.

32. Звідси, посилання скаржника на постанову Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11.10.2020 в підтвердження наявності підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України судом касаційної інстанції визнаються необґрунтованими.

33. Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у цій частині вважає доречним відмітити також, що хоча в оскаржуваних судових рішеннях судами й процитовано приписи законодавства, які стосуються правил розміщення зовнішньої реклами, втім по суті вирішення спору суди виходили саме із приписів Порядку погодження розміщення реклами на транспорті комунальної власності територіальної громади міста Києва, тобто констатували, що у спірних правовідносинах мова йде саме про розміщенням реклами на транспорті, а тому аргументи скаржника у цій частині суд касаційної інстанції вважає формальними і декларативними.

34. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»).

35. Умови прийнятності касаційної скарги за змістом норм законодавства можуть бути більш суворими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення ЄСПЛ у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23.10.1996; «Brualla Gomes de la Torre v. Spain» від 19.12.1997).

36. Як вказала об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб.

37. Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

38. Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають із подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

39. Зважаючи на те, що усі постанови Верховного Суду (України), на які посилається скаржник у касаційній скарзі в обґрунтування наявності підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, для касаційного оскарження судових рішень, прийняті касаційним судом у неподібних справі № 910/1077/22 правовідносинах, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, на підставі наведеного вище пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України, дійшла висновку про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Управління з питань реклами.

40. Інші доводи касаційної скарги підставами для відкриття касаційного провадження не слугували, а тому судом касаційної інстанції не розглядаються.

За таких обставин, керуючись статтями 234, 235, 296, 314 Господарського процесуального кодексу України, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження у справі № 910/1077/22 за касаційною скаргою Управління з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на постанову Північного апеляційного господарського суду від 15 листопада 2022 року і рішення Господарського суду міста Києва від 01 серпня 2022 року закрити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий Случ О.В.

Судді Зуєв В.А.

Мачульський Г.М.