номер провадження справи 9/187/22
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.03.2023 Справа № 908/2644/22

м.Запоріжжя Запорізької області

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «МПСР», (61096, м. Харків, пр. Героїв Сталінграда, буд. 154-А, кв. 43)

до відповідача: Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (01032, м. Київ, вул. Назарівська, буд. 3, ) в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» (71503, Запорізька область, м. Енергодар, вул. Промислова, буд. 133, код ВП 19355964)

про стягнення суми 74642,26 грн.

Суддя Боєва О.С.

Без виклику сторін

СУТЬ СПОРУ:

До Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «МПСР» про стягнення з відповідача: Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» суми 74642,26 грн, яка складається з: суми 11472,95 грн - 3% річних та суми 63169,31 грн інфляційних втрат. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на невиконання відповідачем зобов`язань щодо оплати отриманого товару в рамках договору поставки №247(2)20УК/53-121-01-20-09456 від 04.06.2022 (22.06.2022). Факт неналежного виконання відповідачем зобов`язань встановлений в рішенні Господарського суду Запорізької області від 23.06.2022 по справі № 908/234/22, яке набрало законної сили 14.07.2022. Враховуючи порушення відповідачем грошового зобов`язання, приймаючи до уваги той факт, що відповідач лише 02.12.2022 погасив наявну заборгованість, позивач з урахуванням положень ст. 625 ЦК України просить стягнути 3% річних за період з 15.07.2022 по 01.12.2022 у розмірі 11472,95 грн та інфляційні втрати у розмірі 63169,31 грн за період прострочення з липня 2022 по жовтень 2022 (включно). В тексті позову позивач зазначив, що судові витрати, які він очікує понести у зв`язку з розглядом справи складаються із витрат на професійну (правничу) допомогу та витрат зі сплати судового збору, що складає 7481,00 грн, з яких: 5000,00 грн витрати на професійну правничу допомогу та 2481,00 грн судовий збір.

Позов обґрунтовано ст.ст. 11, 205, 625, 639, 640, 692, 712 ЦК України ст.ст. 174, 179, 181, ГК України.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу від 20.12.2022 здійснено автоматичний розподіл судової справи між суддями, присвоєно єдиний унікальний номер судової справи 908/2644/22 та визначено до розгляду судді Боєвій О.С.

Ухвалою суду від 27.12.2022 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 908/2698/22 (номер провадження 9/187/22). Справу прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

17.01.2023 до суду від ТОВ «МПСР» надійшло клопотання про розподіл судових витрат, відповідно до якого позивач просить суд стягнути з відповідача судові витрати, зокрема, пов`язані з оплатою професійної правової допомоги (послуг адвоката з надання правової допомоги) щодо розгляду справи №908/2644/22 у сумі 5000,00 грн. До заяви, зокрема, додані копії акту №2 від 12.01.2023, банківської виписки, рахунку №46 від 07.12.2022.

Відповідачу ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» відповідно до ст. 165, ст. 251 ГПК України запропоновано надати відзив з документальним обґрунтуванням на позовну заяву у справі № 908/2644/22 протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали, ухвали про відкриття провадження у справі, але не пізніше ніж у строк до 20.01.2023 включно.

25.01.2023 до суду від ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі ВП «Запорізька АЕС» надійшов відзив на позов №21-297/28-вих від 20.01.2023 (відповідно до поштового конверту кореспонденція була передана відповідачем до відправлення 20.01.2023, тобто в установлений судом строк). У відзиві відповідач заперечив проти заявлених позивачем вимог, вважає вимоги про нарахування 3% річних та інфляційних втрат за несвоєчасне виконання судового рішення щодо стягнення основного боргу, обтяженої іншими нарахуваннями, безпідставними. Звернув увагу, що факт та дата виконання рішення суду підтверджується певними документами виконавчого провадження, в тому числі вимогою державного виконавця про списання грошових коштів з рахунку боржника, що передбачено нормами Інструкції з організації примусового виконання рішень. Також зазначив, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження правомірності визначення періоду прострочення за спірними правовідносинами, а відтак розмір нарахування інфляційних втрат та відсотків річних. З урахуванням викладеного просив в задоволені позову відмовити, судові витрати покласти на позивача.

13.02.2023 на електрону адресу суду, а потім 14.02.2023 засобами поштового зв`язку, надійшли клопотання позивача про поновлення пропущеного процесуального строку на подачу відповіді на відзив та відповідь на відзив. В обґрунтування поважності причини пропуску строку позивач посилається на те, що відзив було отримано лише 28.01.2023 і враховуючи встановлені судом строки, відповідь на відзив позивач повинен був надати суду до 06.02.2023. Втім, у зв`язку з регулярними ракетними обстрілами об`єктів критичної та цивільної інфраструктури України з боку Російської федерації у енергосистемі виник значний дефіцит потужності, що в свою чергу стало причиною запровадження графіків відключень електроенергії з боку операторів систем розподілу, тривалих та непередбачуваних аварійних відключень, що потягло за собою зміну режимів роботи як позивача, так і його представника (адвоката). Також зазначав, що підприємство позивача працює вночі, пересування містом в цей час у зв`язку із комендантською годиною заборонено, адвокат отримав відзив лише 07.02.2023.

Статтею 113 ГПК України визначено, що строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Відповідно до частини першої статті 119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Згідно із частиною четвертою статті 119 ГПК України одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подані заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк.

Враховуючи викладені в клопотанні доводи, суд дійшов висновку про наявність поважних причин щодо пропуску строку на подання відповідь на відзив, у зв`язку з чим, суд задовольняє клопотання позивача про поновлення строку на подачу відповіді на відзив.

У відповіді на відзив позивач зауважував, що постанова Верховного Суду від 12.03.2018 по справі №914/712/16 (на яку посилається відповідач) підтверджує правову позицію позивача про те, що грошові зобов`язання можуть виникати не тільки із договірних зобов`язань, а й інших підстав, зокрема, з факту наявності боргу, встановленого рішенням суду. Також зазначив, що позивачем обраний період прострочення виконання відповідачем судового рішення відповідно до статті 129-1 Конституції України. Крім того, статтею 2 ГПК України серед основних засад (принципів) господарського судочинства є обов`язковість судового рішення (п. 7 частини 3). Статтею 18 ГПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідності, встановленої законом. Не виконавши рішення суду у справі №908/234/22 відповідач допустив порушення процесуального законодавства, що дало позивачу право на нарахування 3% річних та інфляційних втрат.

Відповідач не скористався наданим законом право на надання суду заперечень на відповідь на відзив. Також відповідач будь-яких письмових заперечень щодо неспівмірності або необґрунтованості вимоги про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн суду не надав.

У зв`язку з введенням воєнного стану в Україні, погіршенням безпекової ситуації в місті Запоріжжі, постійними повітряними тривогами через загрозу ракетних обстрілів обласного центру і, відповідно, наявністю обставин, що загрожують життю, здоров`ю та безпеці працівників апарата суду та відвідувачів суду в умовах збройної агресії проти України справу розглянуто 20.03.2023. За наслідками розгляду справи судом прийнято рішення.

Розглянувши матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

04.06.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «МПСР» (Постачальник, позивач у справі) та Державним підприємством «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» (Покупець, відповідач у справі) був укладений договір поставки №247 (2)20УК/53-121-01-20-09456, за умовами якого Постачальник зобов`язався поставити, а Покупець прийняти і сплатити товар.

У зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань щодо своєчасної та повної оплати отриманого товару за вказаним договором, позивач звернувся з позовом до суду, в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором №247(2)20УК/53-121-01-20-09456 від 04.06.2020 у сумі 1138800,00 грн, інфляційні втрати у розмірі 21032,74 грн за період з серпня 2021 по січень 2022 (включно) та 3% річних у розмірі 9098,07 грн за період з 27.07.2021 по 20.01.2022 (178 днів).

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 23.06.2022 у справі №908/234/22 позов Товариства з обмеженою відповідальністю «МПСР» задоволено частково. З ДП «НАЕК» «Енергоатом» в особі ВП «ЗАЕС» стягнуто суму 949000,00 грн основного боргу, суму 7581,72 грн 3% річних, 17527,28 грн інфляційних втрат, суму 14611,64 грн судового збору та суму 8333,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду в установленому законом порядку не оскаржувалось.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, факти порушення строків оплати та наявності заборгованості у відповідача перед позивачем у сумі 949000,00 грн, станом на 23.06.2022, згідно з Договором поставки №247(2)20УК/53-121-01-20-09456 від 04.06.2020, встановлені судовим рішенням у справі № 908/234/22, тому згідно статті 75 ГПК України вказані обставини не потребують додаткового доказування.

На виконання рішення Господарського суду Запорізької області від 23.06.2022 по справі №908/234/22, яке набрало законної сили 14.07.2022, 01 серпня 2022 було видано наказ.

Головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) 19.08.2022 винесено постанову ВП №69676273 про відкриття виконавчого провадженя з примусового виконання наказу Господарського суду Запорізької області від 01.08.2022 по справі №908/234/22.

Відповідно до банківської виписки АТ КБ «Приватбанк» остаточне виконання рішення Господарського суду Запорізької області по справі №908/234/22 здійснено боржником 02.12.2022.

У зв`язку з наявністю прострочення відповідачем грошового зобов`язання, позивач враховуючи приписи ст. 625 ЦК України нарахував до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 11472,95 грн за період з 15.07.2022 по 01.12.2022 та інфляційні втрати в розмірі 63169,31 грн за період прострочення з липня 2022 по жовтень 2022 (включно).

Проаналізувавши норми чинного законодавства, оцінивши докази, суд визнав позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних такими, що підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до положень частин 1 і 2 ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Основними видами господарських зобов`язань є майново-господарські зобов`язання та організаційно-господарські зобов`язання.

Частиною 1 ст. 174 ГК України передбачено, що господарські зобов`язання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

У частині 1 ст. 175 ГК України закріплено, що майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утримуватись від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України (ЦК України) з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Аналогічні приписи зазначені в ч. ч. 1, 6 ст. 265 Господарського кодексу України.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Приписами ст. 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Як вже зазначалося судом вище, під час розгляду справи № 908/234/22 (суд першої інстанції) було надано правову оцінку порушенням відповідачем строків оплати отриманого товару та наявності заборгованості в рамках договору поставки №244(2)20УК/53-121-01-20-09456 від 04.06.2020.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27.04.2018 року по справі № 908/1394/17 зазначено: «Виходячи зі змісту частини 1 статті 598, статей 599, 600, 604-609 ЦК України, саме по собі судове рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною 2 статті 625 цього Кодексу».

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За змістом статей 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 2 статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Матеріали справи містять докази погашення відповідачем заборгованості, що стягнута за рішенням суду по справі 908/234/22, лише 02.12.2022.

Зважаючи на юридичну природу правовідносин між сторонами як грошових зобов`язань, на них поширюється дія положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, за якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, суд погоджується з доводами позивача щодо наявності порушення відповідачем грошового зобов`язання до 02.12.2022 (дата погашення боргу) та наявності правових підстав для застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Перевіривши надані позивачем розрахунки 3% річних та інфляційних втрат, суд встановив, що їх здійснено правильно, тому вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 11472,95 грн за період прострочення з 15.07.2022 по 01.12.2022 та інфляційних втрат в розмірі 63169,31 грн за період прострочення з липня 2022 по жовтень 2022 (включно) підлягають задоволенню.

Доводи відповідача, викладені у відзиві, спростовуються наведеним вище та визнаються судом необґрунтованими.

Відповідно до положень статті 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.

Крім того, позивачем було викладено клопотання про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу.

Відповідно до статті 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 ГПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 126 ГПК України).

Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що адвокат - це фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

Зі змісту ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» вбачається, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

В підтвердження витрат на послуги адвоката в сумі 5000,00 грн, позивачем додано до матеріалів справи: копії договору про надання правничої (правової) допомоги від 14.04.2021 №2021/04/07, додаткової угоди №8 від 06.12.2022 до договору, акту від 12.01.2023 № 02 про надання правової допомоги за Договором №2021/04/07 від 14.04.2021, рахунку №46 від 07.12.2022, копію Ордеру на надання правової допомоги Серія АХ № 1109909 від 12.12.2022. Також суду надано копію банківської виписки від 07.12.2022 на суму 10000,00 грн (призначення платежу надання правової допомоги зг. рах. №45, №46 від 07.12.2022), що підтверджує понесення (оплату) позивачем витрат, необхідних для надання правничої допомоги, в т.ч. у даній справі в сумі 5000,00 грн.

Детальний опис робіт (наданих послуг) викладений в Акті № 02 від 12.01.2023 про надання правової допомоги за Договором №2021/04/07 від 14.04.2021.

Дослідивши зміст наданої Адвокатом професійної правничої допомоги, про яку зазначено в Акті № 02 від 12.01.2023, суд вважає, що такий зміст наданої правничої допомоги відповідає умовам Договору про надання правової допомоги №2021/04/07 від 14.04.2021 та Додаткової угоди № 8 від 06.12.2022 до нього. При цьому, судом взято до уваги, що виходячи із конкретних обставин справи, адвокат самостійно визначається зі стратегією захисту інтересів свого клієнта та алгоритмом дій задля задоволення вимог останнього та найкращого його захисту.

Втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях ст. 627 ЦК України, принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану роботу, закріпленому у статті 43 Конституції України.

Аналогічну правову позиції викладено в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19.

Суд оцінює рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18.

Також, суд зазначає, що розмір судових витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється згідно з умовами договору про надання правової допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачено) відповідною стороною або третьою особою.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 22.11.2019 у справі № 910/906/18.

Сторонами врегульовано порядок оплати наданих послуг.

Правомірність та дійсність понесення відповідних витрат підтверджується матеріалами справи.

Підсумовуючи вищевикладене, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, суд вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5000,00 грн, які понесені позивачем, є доведеним, підтверджений належними доказами та є співмірним і розумним, враховуючи обсяг виконаних робіт (наданих послуг) у даній справі.

На підставі викладеного, відповідно до статті 129 ГПК України витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000,00 грн покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 119, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (01032, м. Київ, вул. Назарівська, буд. 3, ) в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» (71503, Запорізька область, м. Енергодар, вул. Промислова, буд. 133, код ВП 19355964) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «МПСР», (61096, м. Харків, пр. Героїв Сталінграда, буд. 154-А, кв. 43) суму 63169 (шістдесят три тисячі сто шістдесят дев`ять) грн 31 коп інфляційних втрат та суму 11472 (одинадцять тисяч чотириста сімдесят дві) грн 95 коп 3% річних.

Стягнути з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (01032, м. Київ, вул. Назарівська, буд. 3, ) в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» (71503, Запорізька область, м. Енергодар, вул. Промислова, буд. 133, код ВП 19355964) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «МПСР», (61096, м. Харків, пр. Героїв Сталінграда, буд. 154-А, кв. 43) суму 2481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одну) грн 00 коп витрат зі сплати судового збору та суму 5000 (п`ять тисяч) грн 00 коп витрат на професійну правничу допомогу.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення складено та підписано 20.03.2023.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено впродовж двадцяти днів з дня складання повного судового рішення у порядку, встановленому ст. 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя О.С. Боєва