ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

23.03.2023 р. Справа № 914/19/23

м. Львів

Господарський суд Львівської області у складі судді Ростислава Матвіїва, розглянувши матеріали справи

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Біопаливно-енергетична компанія», с. Рованці, Волинська область,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «ІМЕКС МАКС», с. Дуліби, Львівська область,

про: стягнення заборгованості 281 594,07 грн,

без повідомлення і виклику сторін,

встановив:

у провадженні Господарського суду Львівської області знаходиться позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Біопаливно-енергетична компанія» подано позов до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІМЕКС МАКС» про стягнення 281 594,07 грн заборгованості.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.03.2023 справу передано судді Матвіїву Р.І. для вирішення заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «ІМЕКС МАКС» про відвід судді Козак І.Б.

Відповідно до ч. ч. 7, 8 ст. 39 Господарського процесуального кодексу України питання про відвід вирішується невідкладно. Вирішення питання про відвід суддею, який не входить до складу суду, здійснюється протягом двох робочих днів, але не пізніше призначеного засідання по справі. У разі розгляду заяви про відвід суддею іншого суду - не пізніше десяти днів з дня надходження заяви про відвід. Відвід, який надійшов поза межами судового засідання, розглядається судом у порядку письмового провадження. Суд вирішує питання про відвід без повідомлення учасників справи. За ініціативою суду питання про відвід може вирішуватися у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Неявка учасників справи у судове засідання, в якому вирішується питання про відвід, не перешкоджає розгляду судом питання про відвід.

ПОЗИЦІЯ ВІДПОВІДАЧА (ЗАЯВНИКА ВІДВОДУ)

Відповідач стверджує, що 21.03.2023 року з Єдиного державного реєстру судових рішень України дізнався про постановлення ухвали від 14.03.2023 року, якою встановлено, що відповідачем було подано до суду заяву з процесуальних питань, в якій ставить під сумнів відповідність поданих позивачем копій доказів їх оригіналам та просить витребувати оригінали цих доказів. У відзиві на позов відповідач просив зупинити провадження у справі та призначити судову експертизу про дослідження тотожності підписів на цих доказах відповідним посадовим особам відповідача та відтиску печатки на цих доказах відтиску печатки відповідача. Проте, відповідно до змісту ухвали відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про витребування доказів, з посиланням на пункти 4, 5 частини 2 статті 81 ГПК України, та вказанням підставу відмови - не надання відповідачем доказів звернення із відповідним запитом щодо надання документів до позивача та не наведено причин неможливості отримати цей доказ самостійно.

Відповідач вважає, що як досвідчена та професійна суддя Козак І.Б. не могла допустити помилку та не врахувати, що відповідач не просив витребувати доказів, якими позивач обґрунтовував свої вимоги, на підставі пунктів 4, 5 частини 2 статті 81 ГПК України, а просив їх витребувати на підставі ч. 2 п. 6 ст. 91 ГПК України. З заяви з процесуальних питань та відзиву на позов цілком очевидним є те, що відповідач звернувся до суду з вищевказаними клопотання не для того, щоб витребувати якісь нові докази, а для того, щоб спростувати докази, якими позивач обґрунтував свої позовні вимоги.

На переконання відповідача, суддя розглядає справу № 914/19/23 з грубим порушенням завдань та засад господарського судочинства, порушенням права ТОВ «ІМЕКС МАКС» на справедливий суд та доступу до правосуддя, зокрема через не справедливе, упереджене вирішення судом заяви ТОВ «ІМЕКС МАКС» про витребування у позивача оригіналів доказів, які ТОВ «ІМЕКС МАКС» поставило під сумнів та відмову призначення експертизи, з порушенням верховенства права, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін.

Попри те, що судді Козак І.Б. було достеменно відомо, що у позивача відсутні оригінали доказів, якими він обґрунтував свої вимоги, оскільки у паперовому вигляді такі документи ніколи сторонами не підписувалися, а існували за твердженнями позивача виключно у сканкопіях, попри те, що відповідач також заявляє, що з його боку документи, якими позивач обгартовує свої вимоги, також не підписувалися відповідачем, у зв`язку з чим відповідач і звернувся з заявами про ставлення під сумнів цих доказів, витребування їх оригіналів та призначення експертизи, суддя Козак І.Б. відмовила в задоволені заяви відповідача про витребування оригіналів цих доказів та призначення експертизи, при чому з посиланням саме з вини відповідача та здійснення саме відповідачем неналежних дій, що стали на думку судді наслідком відмови відповідачу у задоволені його клопотань.

Тому відповідач просить відвести суддю Господарського суду Львівської області Козак І.Б. від розгляду справи № 914/19/23.

ПОЗИЦІЯ СУДУ

Розглянувши заяву про відвід, суд зазначає таке.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є інші обставини, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді.

Відповідно до заяви відповідач описує обставини, які, на його переконання, викликають у нього сумнів у неупередженості або об`єктивності судді Козак І.Б. Так, сторона описує і матеріалами справи підтверджено, що в судовому засіданні 14.03.2023 за участю представника позивача суд відмовив у задоволенні клопотання відповідача про витребування доказів, визнав за неможливе зупинити провадження у справі та призначити судову експертизу, закрив підготовче провадження та ухвалив перейти до розгляду справи по суті 28.03.2023.

Так, застосування статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини передбачає право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Це положення закріплює "право на суд", одним із елементів якого є наявність суду, що відповідає критеріям незалежності і безсторонності. Поняття "незалежний суд" охоплює два основні аспекти: незалежність від виконавчої влади і від сторін (справа Рінгайсена, А 13 параграф 95). Безсторонність (неупередженість) суду означає відсутність упередженості та необ`єктивності.

Згідно з усталеною практикою Суду існування безсторонності для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції повинно встановлюватися згідно з суб`єктивним критерієм, врахувавши особисті переконання та поведінку конкретного судді, тобто чи мав суддя особисту упередженість або чи був він об`єктивним у цій справі, та об`єктивним критерієм, іншими словами, шляхом встановлення того, чи забезпечував сам суд та, серед інших аспектів, його склад, достатні гарантії для того, щоб виключити будь-який обґрунтований сумнів у його безсторонності (див., серед інших, рішення у справах «Fey проти Австрії», рішення від 24 лютого 1993 року, Series А № 255, пп. 28 та 30, та «Wettstein проти Швейцарії», № 33958/96, п. 42, ECHR 2000-ХІІ). Між суб`єктивною та об`єктивною безсторонністю не існує беззаперечного розмежування, оскільки поведінка судді не тільки може викликати об`єктивні побоювання щодо його безсторонності з точки зору стороннього спостерігача (об`єктивний критерій), а й може бути пов`язана з питанням його або її особистих переконань (суб`єктивний критерій) («Kyprianou проти Кіпру» [ВП], № 73797/01, п. 119, ECHR 2005-ХІІІ).

Європейський Суд з прав людини наголошує, що судді у своїй професійній діяльності мають бути вільними від особистих симпатій, уподобань, схильностей. Вважається, що суддя є безстороннім, якщо немає доказів, які свідчили б про протилежне (суб`єктивна безсторонність). Суду також належить бути безстороннім об`єктивно, тобто мати достатньо гарантій, що виключають будь-які сумніви стосовно нього. Цей аспект висуває додаткові обмеження для суддів щодо їхньої участі в політичному житті держави або будь-якій іншій діяльності, оскільки це може викликати підозру в їхній особистій заінтересованості під час вирішення справ. Суддя не буде об`єктивно безстороннім у випадку його залежності від чогось або когось.

При цьому, незалежність судів є прерогативою чи привілеєм, що надається не на користь власних інтересів суддів, а на користь забезпечення верховенства закону та в інтересах тих осіб, що покладають надію на правосуддя (Висновок №1 (2001) КРЄС про стандарти незалежності судових органів та незмінюваності суддів).

Закон не покладає на суддю обов`язку переконувати у своїй неупередженості. Суддя (суд) своєю процесуальною та поза процесуальною поведінкою має таку неупередженість та безсторонність транслювати, демонструючи презумпцію неупередженості судді. Якщо у судді існують реальні факти для самовідводу, які впливатимуть на його безсторонність, суддя має вказати про це у поданій заяві (процесуальному рішенні).

Аналізуючи викладені у заяві обставини, описані судом вище, суд звертає увагу, що такі обґрунтовуються тим, що відповідач не згідний з постановленим судом судовим рішенням у судовому засіданні 14.03.2023. Проте, суд у складі судді Матвіїва Р.І. не уповноважений здійснювати аналіз, обгрунтованість, повноту судових рішень та надавати оцінку діям іншого складу суду при здійсненні ним розгляду справи та конкретних клопотань сторони справи. Оцінку процесуальним діям суду можуть надавати лише суди вищих інстанції, незгоду з судовим рішенням сторона по справі має право викласти в апеляційній чи касаційній скарзі.

Відповідно до приписів ст. 38 Господарського процесуального кодексу України відвід повинен бути вмотивованим.

Відповідно до ч. 4 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.

Крім цього, Конституційним судом України в рішенні від 23.05.2001 року № 6-рп/2001 зазначено, що судоустрій і судочинство визначаються винятково законом України. Порядок здійснення правосуддя регламентується відповідно процесуальним законодавством України. Процесуальні акти і дії суддів, які стосуються вирішення розгляду справи у першій інстанції та прийняття по них судових рішень, належить до сфери правосуддя і можуть бути оскаржені лише в судовому порядку відповідно до процесуального законодавства України. Позасудовий порядок оскарження актів і дій суддів, які стосуються здійснення правосуддя, неможливий.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного суду України № 8 від 13.06.2007 "Про незалежність судової влади" зазначено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається.

Суд звертає увагу, що для відводу судді заявник повинен зазначити реальні факти та надати дійсні докази, які у своїй сукупності свідчили б про існування ризику порушення суддею обов`язку неупередженого розгляду справи та/або спростовували презумпцію неупередженості судді. Однак, як встановлено вище, викладені відповідачем підстави для відводу судді у цій справі не відповідають ч. 4 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України.

Щодо твердження відповідача про те, що він не отримував ухвалу суду від 14.03.2023 засобами поштового зв`язку та дізнався про відповідне судове рішення з Єдиного державного реєстру судових рішень 21.03.2023, то такі не можуть свідчити про упередженість судді при розгляді справи, а викладені стороною для обґрунтування причин заявлення відводу саме 22.03.2023, а не раніше. Водночас суд звертає увагу, що відповідач зареєстрований в Електронному суді, з 07.02.2023 здійснює обмін документами з судом через Електронний суд, а відповідно до матеріалів справи відправка ухвал суду здійснювалась відповідачу засобами поштового зв`язку на адресу вул. Шевченка, 1 Б, с. Дуліби, Стрийський район, Львівська область, 82434 та на електронну адресу відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 , вказана відповідачем у його клопотанням, що подавались суду.

Верховний Суд у справі № 753/19393/20 у постанові від 06.03.2023 зауважив, якщо учасник надав суду електронну адресу (хоча міг цього і не робити), зазначивши їх у заяві (скарзі), то слід припустити, що учасник бажає, принаймні не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це, в свою чергу, покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них. З огляду на це, суд, який комунікує з учасником справи за допомогою повідомлених ним засобів комунікації, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення. Вказане узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постановах від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19.

Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейський суд з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Враховуючи зазначене, сторона відповідача обізнана про судове провадження в цій справі та не була позбавлена доступу до судових рішень.

Враховуючи наведене, суд зазначає про необґрунтованість підстав заявленого відповідачем відводу судді Козак І.Б. у справі № 914/19/23.

Керуючись ст. ст. 35, 37, 38, 39, 40, 234 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Львівської області

ухвалив:

У задоволенні заяви відповідача (вх. № 7166/23 від 22.03.2023) про відвід судді Козак І.Б. у справі № 914/19/23 відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Суддя Матвіїв Р.І.