ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2023 року Справа № 924/1351/20 (924/619/21)

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Саврій В.А., суддя Миханюк М.В. , суддя Коломис В.В.

при секретарі судового засідання Комшелюку А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Проскурів" на рішення господарського суду Хмельницької області від 13.11.2022 (повний текст - 09.12.2022) у справі №924/1351/20 (924/619/21) (суддя Танасюк О.Є.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Проскурів", м.Хмельницький

до Колективного підприємства "Агрофірма "Проскурів", м.Хмельницький

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: ОСОБА_1 , м.Хмельницький

про визнання недійсним договору безоплатного користування (позички) майна від 01.08.2019 укладеного між Колективним підприємством "Агрофірма "Проскурів" та Публічним акціонерним товариством "Проскурів"

в межах справи №924/1351/20 про банкрутство Колективного підприємства „Агрофірма „Проскурів

за участю представників:

ПАТ "Проскурів" - Керницька О.В.;

КП "Агрофірма "Проскурів" - Венгер Д.О.;

Арбітражний керуючий - Рудий А.М.;

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 13.11.2022 у справі №924/1351/20(924/619/21) відмовлено у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Проскурів" до Колективного підприємства "Агрофірма "Проскурів", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: ОСОБА_1 , про визнання недійсним договору безоплатного користування (позички) майна від 01.08.2019, укладеного між Колективним підприємством "Агрофірма "Проскурів" та Публічним акціонерним товариством "Проскурів" (в межах справи №924/1351/20 про банкрутство колективного підприємства „Агрофірма „Проскурів).

Не погоджуючись з прийнятим рішенням Публічне акціонерне товариство "Проскурів" - звернулося до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою.

В апеляційній скарзі апелянт, зокрема, зазначає, що ПАТ «Проскурів» приміщення розташовані за адресою АДРЕСА_1 ні в позичку, ні у будь-яке інше користування нікому не передавало.

14.06.2021 між ПАТ «Проскурів» та ОСОБА_1 було укладено два договори про задоволення вимог іпотекодержателя, згідно яких ОСОБА_1 набула право власності на нежитлові приміщення по АДРЕСА_1 : нежитлове приміщення загальною площею 670,7 кв.м, номер об`єкта нерухомого майна , нежитлове приміщення загальною площею 714, 2 кв.м, номер об`єкта нарухомого майна - 205268101.

Тобто, наразі новим власником приміщень, що є предметом оскаржуваного договору є ОСОБА_1 (інформація підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме, №309036623, №309039385).

Оскільки ПАТ «Проскурів» приміщення за адресою: АДРЕСА_1 не передавало в позичку, позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору позички безоплатного користування (позички) майна від 01.08.2019 недійсним.

Апелянт зазначає, що Оліх Р.Л. не є уповноваженою особою ПАТ «Проскурів» та не міг вести будь-яких переговорів від імені товариства, а також укладати та підписувати договори від імені ПАТ «Проскурів», оскільки він не мав достатнього обсягу повноважень на вчинення (підписання) Договору.

Колективному підприємству «Агрофірма «Проскурів» в особі його керівника Рудика Л.І. (зважаючи на його обізнаність із Статутом ПАТ «Проскурів» та відповідними положеннями законодавства, які регулюють діяльність акціонерного товариства) було достеменно відомо про відсутність у Оліха Р.Л. повноважень на представництво інтересів ПАТ «Проскурів», зважаючи на його обрання неповноваженою наглядовою радою.

Таким чином, договір безоплатного користування (позички) майна є недійсним, оскільки в момент вчинення правочину сторонами недодержано вимог необхідних для чинності правочину.

Стверджує, що укладення договору безоплатного користування (позички) майна призвело до порушення зобов`язань з боку ПАТ «Проскурів» за іпотечним договором від 15 жовтня 2007 року, а саме п.2.1.4. згідно якого іпотекодавець зобов`язаний без письмової згоди іпотекодержателя, не відчужувати предмет іпотеки, а також не передавати його в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

Апелянт вважає, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції неправильно застосовано норми ЦК України щодо права на звернення до суду для захисту своїх законних прав та інтересів (ст.15 ЦК України), а також не застосовано ст.215, ст.216 ЦК України, ст.12 ЗУ «Про іпотеку», що мало наслідком прийняття незаконного та необґрунтованого рішення (ст.236 ГПК України).

Стверджує, що обраний позивачем спосіб захисту є ефективним, оскільки у випадку задоволення позовних вимог, у відповідача будуть відсутні правові підстави для користування майном, що є предметом договору безоплатного користування (позички) майна, а у позивача буде можливість реалізувати право на відшкодування збитків, завданих товариству внаслідок укладення спірного договору.

На підставі викладеного апелянт просить суд апеляційної інстанції рішення господарського суду Хмельницької області від 30.11.2022 у справі №924/1351/20 (924/619/21) скасувати та ухвалити нове, яким задоволити позовні вимоги ПАТ «Проскурів» до Колективного підприємства «Агрофірма «Проскурів» про визнання недійсним договору безоплатного користування (позички) майна від 01.07.2019; здійснити розподіл судових витрат.

Апеляційна скарга надійшла безпосередньо на адресу суду апеляційної інстанції.

Листом від 03.01.2023 матеріали справи витребувано з господарського суду Хмельницької області.

12.01.2023 матеріали справи №924/1351/20 (924/619/21) надійшли на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.01.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Проскурів" на рішення господарського суду Хмельницької області від 13.11.2022 у справі №924/1351/20 (924/619/21) та призначено розгляд апеляційної скарги на 15.02.2023 об 11:00год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33001, м.Рівне, вул.Яворницького, 59 у залі судових засідань №4. Запропоновано учасникам провадження у строк до 03.02.2023 подати письмовий відзив на апеляційну скаргу.

06.02.2023 від представника КП "Агрофірма "Проскурів" надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу (електронний лист від 03.02.2023).

У відзиві представник КП "Агрофірма "Проскурів" заперечує повністю проти апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Проскурів" на рішення господарського суду Хмельницької області від 13.11.2022 у справі №924/1351/20 (924/619/21) та вважає, що скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідач стверджує про безпідставність тверджень апелянта про підписання оскаржуваного договору неуповноваженою особою ПАТ "Проскурів", про обізнаність КП "Агрофірма "Проскурів" про відсутність повноважень в Оліха Р.Л. на підписання договору від і мені ПАТ "Проскурів", про укладення договору всупереч вимог законодавства у зв`язку з перебуванням в іпотеці нерухомого майна, що є предметом оспорюваного договору.

Зазначає, що станом на момент звернення до суду (11.06.2021) позивач був власником нерухомого майна, яке є предметом оспорюваного договору, однак, з 14.06.2021 власником нежитлових приміщень загальною площею 670,7 кв.м; та 714,2 кв.м., є ОСОБА_1 , що підтверджується інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.09.2022 №309036623 та від 06.09.2022 №309039385. Зазначене нерухоме майно було зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договорів про задоволення вимог іпотекодержателя №1005 від 14.06.2021 та №1006 від 14.06.2021.

Таким чином, станом на момент відкриття провадження у справі позивач уже не був власником нежитлових приміщень, які є предметом оспорюваного договору безоплатного користування (позички) майна від 01.08.2019.

Вважає, що оскільки позивач не являється власником цілісного майнового комплексу, переданого в користування за оспорюваним договором, визнання недійсними договору безоплатного користування (позички) майна від 01.08.2019 не є ефективним способом захисту, оскільки не призведе до відновлення або ефективного захисту прав позивача та не матиме будь-яких наслідків для позивача, зокрема, відновлення становища ПАТ „Проскурів", яке існувало до прийняття оспорюваного договору, оскільки позивач з 14.06.2021 втратив право розпоряджатися вище вказаним майном.

На підставі викладеного представник КП "Агрофірма "Проскурів" просить суд апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Проскурів" на рішення господарського суду Хмельницької області від 13.11.2022 у справі №924/1351/20 (924/619/21) залишити без задоволення.

Ухвалою від 15.02.2023 розгляд апеляційної скарги відкладено на 15.03.2023 об 11:00 год.

У судовому засіданні суду апеляційної 15.03.2023 представник ПАТ "Проскурів" підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги, надала пояснення по справі. Просила суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позов задоволити.

Представник КП "Агрофірма "Проскурів" заперечив проти доводів та вимог апеляційної скарги, надав пояснення по справі. Просив суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення залишити без змін.

Арбітражний керуючий Рудий А.М. заперечив проти доводів та вимог апеляційної скарги, надав пояснення по справі. Просив суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення залишити без змін.

Інші учасники не забезпечили явку своїх представників у судове засідання.

Відповідно до ч.12 ст.270 ГПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Оскільки учасники провадження у справі повідомлялися про дату, час і місце розгляду справи, при цьому явка учасників судового процесу обов`язковою не визнавалась, а матеріали справи достатньо характеризують спірні правовідносини, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні за наявними у справі матеріалами, у відповідності до вимог ст.269 ГПК України.

Розглядом матеріалів справи встановлено.

15.10.2007 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку „Укрсоцбанк в особі відділення №881 Хмельницької обласної філії (іпотекодержатель) та Відкритим акціонерним товариством „Проскурів (іпотекодавець), що є майновим поручителем позичальників (ДП „Глорія та ТОВ „Ресторан „Софія) укладено іпотечний договір, який посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу за реєстровим №1376.

Відповідно до п.1.1. іпотечного договору від 15 жовтня 2007 року іпотекодавець передає, в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання зобов`язань позичальниками за договором кредиту №880/155-РК 18 від 13.07.2007 та генеральним договором про здійснення кредитування №880/238-ГД27 від 15.10.2007, укладеними між іпотекодержателем та позичальниками, та у якості забезпечення виконання зобов`язань іпотекодержателем за договором невідновлювальної кредитної лінії №880/115-НКЛ28 від 05.06.2007, а також всіма додатковими угодами до них, що є їх невід`ємними частинами (основне зобов`язання), наступне нерухоме майно:

- триповерхове приміщення, загальною площею 670,7 кв.м., що розташоване за адресою: м. Хмельницький, вул.Кам`янецька (вул.Фрунзе), буд. 257, що належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі постанови господарського суду Хмельницької області від 10.05.2006 по справі №7/951А, право власності на яке зареєстроване 16.10.2006 Хмельницьким бюро технічної інвентаризації в електронному реєстрі права власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 16389410 згідно витягу номер 12168477;

- двоповерхове приміщення з підвалом, загальною площею 714,2 кв.м., що розташоване за адресою: м. Хмельницький, вул. Кам`янецька (вул.Фрунзе), буд.257 (двісті п`ятдесят сім), що належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі постанови господарського суду Хмельницької області від 10.05.2006 по справі №7/951 А, право власності на яке зареєстроване 16.10.2006 Хмельницьким" бюро технічної інвентаризації в електронному реєстрі права власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 16389945 згідно витягу номер 12168884.

Відповідно до п.2.1.4. іпотечного договору іпотекодавець зобов`язаний без письмової згоди іпотекодержателя, не відчужувати предмет іпотеки, а також не передавати його в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

Договір підписаний представниками сторін та скріплений їх печатками.

19.10.2012 на засіданні загальних зборів акціонерів ПАТ Проскурів, зокрема, прийнято рішення про затвердження Статуту ПАТ „Проскурів у новій редакції; про затвердження повноважень Рудика І.Л., як голови Наглядової ради ПАТ „Проскурів.

11.07.2019 на позачерговому засіданні Наглядової ради ПАТ "Проскурів" прийнято рішення про відсторонення Літвіна Олега Юрійовича від тимчасового виконання обов`язків генерального директора ПАТ "Проскурів" та призначення тимчасово виконуючим обов`язки генерального директора ПАТ "Проскурів" Оліха Р.Л. (протокол позачергового засідання Наглядової ради ПАТ "Проскурів" від 11.07.2019).

01.08.2019 між Публічним акціонерним товариством „Проскурів (позичкодавець) в особі т.в.о. генерального директора Оліха Ростислава Леонідовича, який діє на підставі Статуту та КП "Агрофірма "Проскурів" (користувач) в особі Голови Правління Рудика Івана Леонтійовича, який діє на підставі Статуту укладено договір безоплатного користування (позички) майна.

Відповідно до п.1.1. договору позичкодавець передає, а користувач приймає у безоплатне користування (позичку) цілісний майновий комплекс, що обліковується на балансі ПАТ „Проскурів, який знаходиться на земельній ділянці КП "Агрофірма "Проскурів" з кадастровим номером :28:001:0634, за адресою: м.Хмельницький, вул.Кам`янецька, 257, а саме: офісне приміщення загальною площею - 670,7 кв.м.; готельний комплекс загальною площею - 714,2 кв.м; технічні приміщення загальною площею - 24,8 кв.м; - огорожа кирпічна - 98,1 м.п. в тому числі (декоративні чавунні решітки - 13шт., декоративні ковані решітки - 17 шт., декоративні ковані ворота - 3 шт., ворота залізні розсувні - 2 шт.).

Відповідно до п.2.1. договору користувач набуває право користування майном в момент підписання сторонами Договору та акта прийняття-передачі вказаного майна.

Пунктом 2.3. договору передбачено, що користувач може здійснити передачу майна в користування іншим фізичним та юридичним особам, а також у суборенду без погодження із позичкодавцем.

За пунктом 3 користувач зобов`язується: використовувати майно за цільовим призначенням та відповідно до умов договору (п.3.1. договору); протягом дії договору утримувати майно в належному стані (п.3.2. договору); у разі припинення дії договору, повернути позичкодавцю майно у належному стані, не гіршому ніж на час передачі його в позичку та підписати акт приймання-передачі (п.3.3. договору).

Пунктом 5.1. передбачено, що протягом дії договору позичкодавець зобов`язується не вчиняти будь-яких дій щодо передачі, відчуження чи продажу майна третім особам без погодження з користувачем.

Відповідно до п.8.1. договір діє з 01.08.2019 до 01.07.2022.

Пунктом 8.5. договору передбачено, що кожна зі сторін має право відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за три місяці.

Якщо одна із сторін не бажає продовження договору на тих самих умовах, така сторона зобов`язана письмового повідомити про це іншу сторону за 60 календарних днів до закінчення строку дії договору, в іншому випадку, договір підлягає автоматичній пролонгації (п.8.6. договору).

Договір підписаний Головою правління КП "Агрофірма "Проскурів" Рудиком І.Л. та т.в.о. генерального директора ПАТ „Проскурів Оліхом Р.Л., а також скріплений печатками товариств.

01.08.2019 між ПАТ „Проскурів та КП "Агрофірма "Проскурів" підписано акт приймання- передачі майна, яке є предметом договору безоплатного користування (позички) майна від 01.08.2019.

22.08.2019 між ПАТ „Проскурів та КП "Агрофірма "Проскурів" укладено додаткову угоду до договору безоплатного користування (позички) майна від 01.08.2019, в якій сторони вирішили викласти п.8.1. договору в наступній редакції: „Договір діє з 01.08.2019 до 01.02.2022, також виключити п.8.5. договору.

11.09.2019 Хмельницьким ВП ГУНП в Хмельницькій області було зареєстроване повідомлення генерального директора ПАТ „Проскурів Будзінського В.Б. про вчинення кримінального правопорушення відносно ОСОБА_2 та інших і притягнення їх до кримінальної відповідальності за ч.2 ст.206 КК України за протидію законній господарській діяльності.

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 24.02.2020 у справі №924/884/19, яке залишене без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 04.11.2020, визнано недійсним рішення Наглядової ради ПАТ "Проскурів" оформлене протоколом позачергового засідання Наглядової ради ПАТ "Проскурів" від 11.07.2019. На копії рішення, яка наявна в матеріалах справи міститься відмітка про набрання рішенням законної сили 24.03.2020.

Листом від 15.01.2021 за №363/121/20 Південно-західне відділення поліції Хмельницького ВП ГУ НП в Хмельницькій області повідомило Генерального директора ПАТ „Проскурів (на запит від 15.01.2021 по матеріалах кримінального провадження №0004345 від 12.09.2019 за ст.356 КК України), що згідно показів свідків та документів встановлено, що касовий апарат модель MINI-Т400МЕ, фіскальний номер НОМЕР_1 , реєстраційний номер екземпляра НОМЕР_2 та печатка ПАТ „Проскурів були 02.09.2019 силовим шляхом захоплені разом із будівлею колишнього офісу ПАТ „Проскурів.

Станом на 10.06.2021 ПАТ „Проскурів було власником: господарського приміщення площею 24,8 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 ; нежитлового триповерхового приміщення загальною площею 670,7 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 ; нежитлового двоповерхового приміщення з підвалом загальною площею 714,2 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 . Приміщення загальною площею 670,7 кв.м та 714,2 кв.м перебували в іпотеці, іпотекодержатель: ОСОБА_1 ). Зазначене підтверджується інформаційними довідками, сформованими за допомогою додатку „Реєстр нерухомості від 10.06.2021 №133633636, №133631181 та №133632602.

Як вбачається з Інформаційної довідки від 06.09.2022 №309036623 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 14.06.2021 право власності на нежитлове триповерхове приміщення загальною площею 670,7 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя №1005 від 14.06.2021.

Також, 14.06.2021 за ОСОБА_1 на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя №1006 від 14.06.2021 було зареєстровано право власності на нежитлове двоповерхове приміщення з підвалом загальною площею 714,2 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.09.2022 №309039385.

На виконання ухвали суду від 30.08.2022 АТ „Альфа-Банк листом від 16.08.2022 вих.№11058-БТ-34.2/2022 повідомив, що станом на 01.08.2019 триповерхове приміщення, загальною площею 670,7 кв.м. та двоповерхове приміщення з підвалом, загальною площею 714,2 кв.м. перебували в іпотеці банку. Надано копію іпотечного договору від 15.10.2007 укладеного між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку „Укрсоцбанк та Відкритим акціонерним товариством „Проскурів. Також АТ „Альфа-Банк зазначив, що інша інформація відсутня.

29.04.2022 ПАТ „Проскурів було направлено повідомлення КП „Агрофірма „Проскурів про те, що товариство, керуючись п.8.6. договору безоплатного користування (позички) від 01.08.2019 не бажає продовжувати даний договір на тих самих умовах та заперечує щодо автоматичної пролонгації даного договору.

У відповідь на повідомлення ПАТ „Проскурів розпорядник майна, в.о. керівника КП „Агрофірма „Проскурів арбітражний керуючий Рудий А.М. листом за №924/1351/20-193 від 29.06.2022 повідомив, що 22.08.2019 було внесено зміни до договору безоплатного користування (позички) від 01.08.2019 та викладено п.8.1. в наступній редакції: „Договір діє з 01.08.2019 до 01.02.2022. Посилаючись на відсутність заперечень щодо продовження строку дії договору, поданих за 60 днів до 01.02.2022, зазначив, що договір безоплатного користування (позички) автоматично пролонгований до 01.08.2024. Також вказано, що повідомлення ПАТ „Проскурів буде враховано при закінченні дії договору 01.08.2024.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд прийшов до висновку про наступне:

Відповідно до 4 ГПК України особа має право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Предметом позову у даній справі є визнання недійсним договору безоплатного користування (позички) майна від 01.08.2019, укладеного між КП "Агрофірма "Проскурів" та ПАТ "Проскурів", згідно якого відповідачу передано в безоплатне користування цілісний майновий комплекс за адресою: м.Хмельницький, вул.Кам`янецька, 257. Підставами для визнання недійсним оспорюваного договору позивач зазначає: не дотримання порядку його укладення, а саме, підписання неуповноваженою особою ПАТ "Проскурів", обізнаність КП "Агрофірма "Проскурів" про відсутність повноважень в Оліха Р.Л. на підписання договору від імені ПАТ "Проскурів", укладення договору всупереч вимог законодавства у зв`язку з перебуванням в іпотеці нерухомого майна, що є предметом оспорюваного договору.

Правовідносини щодо визнання правочинів недійсними регулюються положеннями статей 203, 215 Цивільного кодексу України.

Згідно з частинами 1, 3 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частин 1, 2 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. При цьому, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання правочину недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання договорів недійсними.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) й настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Як передбачено ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника і такі способи мають бути доступними й ефективними. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно, спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування. Зазначені правові позиції неодноразово висловлювалась Верховним Судом, та узагальнено викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2021 у справі №903/1030/19.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, обґрунтовуючи позовні вимоги, серед іншого, Публічне акціонерне товариство „Проскурів зазначає, що воно є власником нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: нежитлового приміщення загальною площею 670,7 кв.м; нежитлового приміщення з підвалом загальною площею 714,2 кв.м.; господарського приміщення площею 24,8 кв.м., що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 10.06.2021.

Дійсно, станом на момент звернення до суду (11.06.2021 згідно печатки АТ "Укрпошта", яка міститься на поштовому конверті) позивач був власником нерухомого майна, яке є предметом оспорюваного договору.

Однак, з 14.06.2021 власником нежитлових приміщень загальною площею 670,7 кв.м; та 714,2 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_1 , що підтверджується Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.09.2022 №309036623 та від 06.09.2022 №309039385. Зазначене нерухоме майно було зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договорів про задоволення вимог іпотекодержателя №1005 від 14.06.2021 та №1006 від 14.06.2021.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.346 Цивільного кодексу України право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника.

Таким чином, як вірно відмітив суд першої інстанції, станом на момент відкриття провадження у справі позивач уже не був власником нежитлових приміщень загальною площею 670,7 кв.м та 714,2 кв.м (цілісного майного комплексу), які є предметом оспорюваного договору безоплатного користування (позички) майна від 01.08.2019.

Відповідно до статей 317 і 319 Цивільного кодексу України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Однак, зважаючи на те, що позивач не є власником нежитлових приміщень загальною площею 670,7 кв.м та 714,2 кв.м, які є предметом оспорюваного договору, в даному випадку задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору безоплатного користування (позички) майна від 01.08.2019 не призведе до захисту та відновлення його прав та інтересів.

У постанові від 27.01.2020 у справі №761/26815/17 Верховний Суд зазначив, що недійсність договору, як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ вказав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005).

Водночас ефективність позовної вимоги має оцінюватися, виходячи з обставин справи та залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії).

Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. (аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 04.10.2022 у справі №914/2476/20, від 30.08.2022 у справі №914/1658/15).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 02.07.2019 у справі №48/340, від 22.10.2019 у справі №923/876/16, постанові Верховного Суду від 30.08.2022 у справі №914/1658/15.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем (відповідачами) та чи є обраний позивачем спосіб захисту ефективним, тобто чи призведе до поновлення порушеного права.

Право користування будівлею, в даному випадку, цілісним майновим комплексом у користувача (відповідача) ґрунтується на договорі безоплатного користування (позички) майна, укладеному у письмовому вигляді (ч.3 ст.828, ч.1 ст.793 ЦК України). Це право триває весь час дії договору, незважаючи ні на які обставини, у тому числі на зміну власника, що випливає зі змісту ст. ст.832, 834 Цивільного кодексу України.

Так, ч.1 ст.832 Цивільного кодексу передбачено, що позичкодавець має право на відчуження речі, яка передана ним у користування. До набувача речі переходять права та обов`язки позичкодавця. Відповідно до ч.3 ст.834 Цивільного кодексу України особа, яка стала власником речі, переданої у користування, має право вимагати розірвання договору, який укладено без визначення строку.

Отже, внаслідок зміни власника нерухомого майна, яке передано в користування (позичку) відбувається зміна позичкодавця, що не впливає на права та обов`язки користувача у період дії договору користування (позички).

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, постановах Верховного Суду від 30.08.2022 у cправі №914/1658/15, від 31.08.2022 у cправі №914/970/20).

Обрання позивачем неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Подібний висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, від 02.02.2021 у справі №925/642/19, від 22.06.2021 у справі №200/606/18, від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц, від 15.09.2022 у справі №910/12525/20.

При цьому, обраний позивачем неефективний спосіб захисту порушеного права виключає дослідження та вирішення судом заявлених позовних вимог по суті, оскільки відповідний аналіз має бути зроблений у мотивувальній частині судового рішення в разі звернення позивача до суду із позовом про захист права із застосуванням належного та ефективного способу захисту (подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №911/269/19, від 16.11.2021 у справі №924/1304/20).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки позивач не являється власником цілісного майнового комплексу, а саме, нежитлових приміщень загальною площею 670,7 кв.м; та 714,2 кв.м., переданих в користування за оспорюваним договором, тому визнання недійсними договору безоплатного користування (позички) майна від 01.08.2019 не є ефективним способом захисту, оскільки не призведе до відновлення або ефективного захисту прав позивача та не матиме будь-яких наслідків для позивача, зокрема, відновлення становища ПАТ „Проскурів, яке існувало до прийняття оспорюваного договору, оскільки позивач з 14.06.2021 втратив право розпоряджатися вище вказаним майном.

Частиною 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом.

Згідно з ст.ст.73, 74 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Відповідно до ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.78 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з ст.79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Приймаючи до уваги наведене вище, виходячи із засад розумності і справедливості, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Проскурів" до Колективного підприємства "Агрофірма "Проскурів" про визнання недійсним договору безоплатного користування (позички) майна від 01.08.2019, у зв`язку з обранням позивачем неефективного способу захисту.

Згідно ч.4 ст.11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Пронін проти України", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначене судом першої інстанції було дотримано в повній мірі.

При цьому, п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відхиляючи скаргу апеляційний суд у принципі має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення у справі Гарсія Руїс проти Іспанії").

В силу приписів ч.1 ст.276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції на підставі сукупності досліджених доказів повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Відповідно до положень ст.129 ГПК України витрати зі сплати судового бору у справі покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст.252, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Проскурів" на рішення господарського суду Хмельницької області від 13.11.2022 у справі №924/1351/20 (924/619/21) залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 20.03.2023

Головуючий суддя Саврій В.А.

Суддя Миханюк М.В.

Суддя Коломис В.В.