ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" березня 2023 р. Справа № 914/3716/21

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

Головуючого (судді-доповідача) Якімець Г.Г.,

Суддів: Бойко С.М., Бонк Т.Б.,

за участю секретаря судового засідання Кришталь М.Б.,

та представників сторін:

від позивача (скаржника) не з`явився

від відповідача Сливка В.В.

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Гангур Тетяни Петрівни, б/н від 26 липня 2022 року

на рішення Господарського суду Львівської області від 06 липня 2022 року (підписане 07.07.2022 року), суддя Рим Т.Я.

у справі №914/3716/21

за позовом Фізичної особи-підприємця Гангур Тетяни Петрівни, с. Копашново Хустського району Закарпатської області

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю Грінера Україна, м. Львів

про стягнення 582 238,09 грн.

в с т а н о в и в :

07 грудня 2021 року Фізична особа-підприємець Гангур Тетяна Петрівна звернулася до Господарського суду Львівської області з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Грінера Україна» про стягнення 582 238,09 грн., з яких: 543 200,01 грн. основної заборгованості, 28 459,58 грн. інфляційних втрат, нарахованих за період з лютого по жовтень 2021 року та 10 578,50 грн. 3% річних, нарахованих за період з 11 лютого 2021 року по 17 листопада 2021 року (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач у порушення умов договору перевезення від 01.10.2019 своєчасно не оплатив вартості наданих позивачем послуг, що призвело до виникнення заборгованості. Зазначене стало підставою для нарахування інфляційних втрат та 3% річних.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 06 липня 2022 року у справі №914/3716/21 у задоволені позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідач мав обов`язок оплатити надані послуги та не спростував заявлений до стягнення розмір заборгованості, яка виникла у зв`язку з неоплатою перевезень, наданих позивачем з 01 лютого 2021 року. Поряд з тим, враховуючи подану відповідачем заяву про застосування позовної давності на підставі статті 315 ГК України, місцевий господарський суд, вважаючи доведеним порушення прав позивача, відмовив у задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності, встановленої ч.5 ст.315 ГК України.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, позивач Фізична особа-підприємець Гангур Тетяна Петрівна звернулася до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати частково рішення Господарського суду Львівської області від 06 липня 2022 року у справі №914/3716/21 у мотивувальній частині рішення «Позовна давність» та змінити резолютивну частину рішення і стягнути з ТзОВ «Грінера Україна» на користь ФОП Гангур Т.П. 582 238,09 грн. Зокрема, зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що пунктом 12 «Прикінцевих та Перехідних положень» ЦК України встановлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. З врахуванням того, що карантин на території України встановлено з 12.03.2020, тобто до закінчення строку позовної давності, а тому звернення до суду з позовом під час дії карантину, з урахуванням приписів п.12 «Прикінцевих та Перехідних положень» ЦК України, необхідно розцінювати як звернення в межах строку позовної давності Одночасно, апелянт вказує, що оскільки ст.ст.258 та 925 ЦК України є загальними нормами по відношенню до ст.315 ГК України, яка є спеціальною, то застосування останньої можливе лише у випадку, коли дія ст.258 ЦК України не була б продовжена на час дії карантину, адже застосування скороченої позовної давності в шість місяців лише згідно ст.315 ГК України нівелює теоретичне співвідношення загальних та спеціальних норм. Крім цього, позивач вказує, що відповідачем вчинялися дії, що свідчать про визнання ним заборгованості, що у відповідності до ч.1 ст.264 ЦК України, є підставою для переривання позовної давності. Зокрема, зазначає, що відповідачем протягом квітня жовтня 2021 року здійснено оплати заборгованості з призначенням платежу: «оплата за послуги перевезення ТПВ згідно договору перевезення вантажу від 01.10.2019».

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 07 листопада 2022 року рішення Господарського суду Львівської області від 06 липня 2022 року у справі №914/3716/21 скасовано, прийнято нове рішення, яким позовні вимоги задоволено: присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Грінера Україна» на користь Фізичної особи-підприємця Гангур Тетяни Петрівни 582 238,09 грн., з яких: 543 200,01 грн. - основної заборгованості, 28 459,58 грн. інфляційних втрат, нарахованих за період з лютого по жовтень 2021 року та 10 578,50 грн 3% річних, нарахованих за період з 11 лютого по 17 листопада 2021 року. Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого господарського суду стосовно застосування судом позовної давності та задовольняючи позовні вимоги про стягнення заборгованості за актами №99-120 про надання послуг перевезення з 01.02.2021 по 25.05.2021 дійшов висновку, що зазначені вимоги заявлено в межах строку позовної давності, посилаючись на положення Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 30.03.2020, зокрема і до Цивільного кодексу України, щодо продовження строків на час дії карантину. При цьому апеляційний господарський суд виходив з того, що оскільки статті 258 та 925 Цивільного кодексу України є загальними нормами по відношенню до статті 315 Господарського кодексу України, яка є спеціальною, то застосування останньої можливе лише у випадку, коли дія статті 258 Цивільного кодексу України не була б продовжена на час дії карантину, адже застосування скороченої позовної давності в шість місяців лише згідно статті 315 Господарського кодексу України нівелює теоретичне співвідношення загальних та спеціальних норм.

Постановою Верховного Суду від 02 лютого 2023 року у справі №914/3716/21 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Грінера Україна» задоволено частково, постанову Західного апеляційного господарського суду від 07 листопада 2022 року у справі №914/3716/21 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Західного апеляційного господарського суду.

Верховний Суд у постанові зазначив, що з огляду на те, що стаття 315 Господарського кодексу України відсутня у переліку статей, строки яких продовжено на строк дії карантину як у пункті 12 розділу Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України, так і у пункті 7 розділу Прикінцеві положення Господарського кодексу України, відтак, суд апеляційної інстанції необґрунтовано застосував до спірних правовідносин положення пункту 12 розділу Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України. Поряд з тим, суд касаційної інстанції вказує, що ФОП Гангур Т.П. в якості доводів апеляційної скарги зазначала, що відповідачем були вчиненні дії, що переривають позовну давність, проте, дійшовши висновку про відсутність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, судом апеляційної інстанції не надавалася оцінка доводам позивача щодо переривання строку позовної давності. Оскільки суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, колегія суддів дійшла висновку, що постанову суду апеляційної інстанції слід скасувати, а справу направити до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 22 лютого 2023 року справу №914/3716/21 прийнято до провадження колегією суддів Західного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Якімець Г.Г., суддів: Бойко С.М. та Бонк Т.Б., поряд з тим, справу призначено до розгляду в судовому засіданні на 13 березня 2023 року на 11 год. 10 хв. у приміщенні Західного апеляційного господарського суду.

Представник відповідача в судовому засіданні проти вимог апеляційної скарги заперечив, просив рішення Господарського суду Львівської області від 06 липня 2022 року у справі №914/3716/21 залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення, з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу. Зокрема, у відзиві відповідач наголошує, що платежі, які надійшли від відповідача, не мали чіткого призначення платежу, а тому вони зараховувалися у той період, за який була наявна заборгованість за договором. Відповідач також зазначає, що за договором сторони домовилися здійснювати періодичні самостійні перевезення, відтак, позовна давність повинна обчислюватися окремо за кожним перевезенням (актом), хоч і здійсненим в межах одного договору. Наголошує, що докази оплати заборгованості за спірними актами у матеріалах справи відсутні.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, поряд з тим, 13 березня 2023 року від останнього до суду надійшло клопотання про розгляд справи без його участі, а у разі необхідності суду отримати пояснення від позивача чи його представника призначити ще одне судове засідання.

Оскільки явка представника позивача в судове засідання не визнавалася обов`язковою, зважаючи на клопотання позивача, колегія суддів дійшла висновку про розгляд справи за його відсутності.

Західний апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення представника відповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного:

Як встановлено судами та вбачається з матеріалів справи, 01 жовтня 2019 року між ТзОВ «Грінера Україна» (в тексті договору замовник) та ФОП Гангур Т.П. (в тексті договору перевізник) укладено договір, за умовами якого, а саме: п.п.1.1-1.2 замовник передає для перевезення вантаж, а перевізник зобов`язується здійснити перевезення і надати комплекс інших послуг, пов`язаних з перевезенням вантажів. Перевізник зобов`язується доставити надані замовником вантажі до пункту призначення в установлений договором строк та видати їх уповноваженій на одержання вантажу особі вантажоодержувачу, а замовник своєчасно сплатити за послуги перевізника встановлену плату, відповідно до умов договору.

Згідно з пунктами 2.1 - 2.3, 2.5 Договору приймання вантажу до перевезення оформлюється товарно-транспортною накладною (накладною на вантаж) (далі ТТН) за встановленою формою. Оформлена ТТН, засвідчена замовником, при пред`явленні водієм, який виконує обов`язки експедитора, є підставою для одержання ним вантажу для перевезення з матеріальною відповідальністю перевізника. ТТН видається перевізником за встановленою формою у 3 примірниках, один з яких залишається у перевізника, другий надається вантажоодержувачу, третій повертається перевізником замовнику після підписання його перевізником та вантажоодержувачем. Перевезення вантажу до місця призначення виконується в строк не більш ніж 3 дні з дати оформлення ТТН за визначеними перевізником маршрутами.

Пунктом 5.2 Договору встановлено, що розрахунки здійснюються в гривнях у безготівковій формі шляхом перерахування відповідної суми на розрахунковий рахунок перевізника на підставі виставлених перевізником рахунків та актів наданих послуг.

Відповідно до п.5.4 Договору розрахунки здійснюються замовником протягом 10 банківських днів з моменту надання перевізником всіх документів, визначених пунктом 3.1.8 цього договору. Пунктом 3.1.8 встановлено, що протягом 3 днів з моменту підписання замовником ТТН перевізник зобов`язаний надати замовнику ТТН із підписами уповноважених осіб перевізника та вантажоодержувача і відтисками їх печаток (при її наявності), рахунок та акт приймання-передачі наданих транспортних послуг.

Пунктами 9.4 та 9.5 Договору встановлено, що він набирає чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2019. У разі відсутності заяв однієї зі сторін про припинення або зміну цього договору, поданої не менш ніж за місяць до закінчення терміну його дії, договір вважається пролонгованим на кожний наступний календарний рік на тих самих умовах, які були передбачені цим договором.

У подальшому, з огляду на відсутність заперечень сторін укладеного договору, такий пролонгувався на наступні періоди.

Сторони погодили специфікації до договору від 01.10.2019.

Упродовж 2019 - початку 2021 року позивач на замовлення відповідача надавав послуги з перевезення твердих побутових відходів, про що свідчать долучені до матеріалів справи примірники актів виконаних робіт №1-98 (за винятком акта №7). Крім того, матеріали справи містять докази оплати зазначених актів, про що свідчать банківські виписки та платіжні доручення. Відповідач не спростовував цих обставин та не представляв доказів на їх спростування.

Поряд з тим, у матеріалах справи міститься відповідь відповідача від 27 листопада 2020 року на претензію позивача про погашення заборгованості в сумі 1 329 330 грн., у якій відповідач просить відтермінувати оплату наявної заборгованості у зв`язку зі значною дебіторською заборгованістю.

Зважаючи на те, що позивач обґрунтовує свої вимоги неоплатою послуг перевезення, які надані починаючи з 01 лютого 2021 року, судом досліджено докази надання таких послуг саме з цієї дати.

Так, починаючи з 01 лютого 2021 року сторони підписали акти надання послуг на загальну суму 550 635 грн., які відповідач повинен був оплатити протягом 10 банківських днів з дати підписання актів наданих послуг. Зокрема це акти: №99 від 01.02.2021 на суму 37 350,00 грн.; №100 від 03.02.2021 на суму 10 620,00 грн.; №101 від 05.02.2021 на суму 7 965,00 грн.; №102 від 08.02.2021 на суму 37 350,00 грн.; №103 від 10.02.2021 на суму 8 880,00 грн.; №104 від 11.02.2021 на суму 37 350,00 грн.; №105 від 18.02.2021 на суму 49 800,00 грн.; №106 від 22.02.2021 на суму 37 350,00 грн.; №107 від 23.02.2021 на суму 37 350,00 грн.; №108 від 24.02.2021 на суму 13 320,00 грн.; №109 від 26.02.2021 на суму 37 350,00 грн.; №110 від 27.02.2021 на суму 13 320,00 грн.; №111 від 01.03.2021 на суму 37 350,00 грн.; №112 від 04.03.2021 на суму 37 350,00 грн.; №113 від 15.03.2021 на суму 8 880,00 грн.; №114 від 31.03.2021 на суму 15 735,00 грн.; №115 від 07.04.2021 на суму 8 880,00 грн.; №116 від 15.04.2021 на суму 17 760,00 грн.; №117 від 21.04.2021 на суму 8 880,00 грн.; №118 від 23.04.2021 на суму 4 440,00 грн.; №119 від 19.05.2021 на суму 53 850,00 грн.; №120 від 25.05.2021 на суму 29 505,00 грн.

Докази оплати вказаних актів в повному обсязі у матеріалах справи відсутні та відповідачем суду не надані. Борг відповідача становить 543 200,01 грн. (заява про зменшення позовних вимог арк. справи 79 том ІІІ).

Поряд з тим, судом встановлено, що позивачем надсилалась відповідачу претензія №17 від 19 квітня 2021 року про сплату заборгованості за договором перевезення від 01 жовтня 2019 року в сумі 930 641,56 грн. (960 977,33 грн. з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних), у відповідь на яку, відповідач листом вих.№2011 від 22 квітня 2021 року повідомив, що заборгованість перед позивачем відсутня та просив змінити призначення платежів у платіжних дорученнях.

Враховуючи, що проведені відповідачем оплати позивачем зараховано в рахунок погашення заборгованості відповідача за попередні періоди, а зміну призначення платежу у платіжних дорученнях позивач не погодив, надані позивачем послуги згідно з актами починаючи з лютого 2021 року залишились неоплаченими.

У грудні 2021 року ФОП Гангур Т.П. звернулася до суду з цим позовом про стягнення з ТзОВ «Грінера Україна» 582 238,09 грн., з яких: 543 200,01 грн. основний борг, 28 459,58 грн. інфляційні втрати, нараховані за період з лютого по жовтень 2021 року та 10 578,50 грн. 3% річних, нараховані за період з 11 лютого по 17 листопада 2021 року (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог).

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, а у відповідності до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

В силу положень ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ст.908 ЦК України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Статтею 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору перевезення вантажу.

Відповідно до ст.306 ГК України перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов`язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами. Суб`єктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі. Перевезення вантажів здійснюють вантажний залізничний транспорт, автомобільний вантажний транспорт, морський вантажний транспорт та вантажний внутрішній водний транспорт, авіаційний вантажний транспорт, трубопровідний транспорт, космічний транспорт, інші види транспорту.

В силу положень ст.307 ГК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.

Вантажовідправник і перевізник у разі необхідності здійснення систематичних впродовж певного строку перевезень вантажів можуть укласти довгостроковий договір, за яким перевізник зобов`язується у встановлені строки приймати, а вантажовідправник подавати до перевезення вантажі у погодженому сторонами обсязі.

Умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються кодексами, законами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами. Сторони можуть передбачити в договорі також інші умови перевезення, що не суперечать законодавству, та додаткову відповідальність за неналежне виконання договірних зобов`язань.

Згідно з ч.1 ст.50 ЗУ «Про автомобільний транспорт» договір про перевезення вантажу автомобільним транспортом укладається відповідно до цивільного законодавства між замовником та виконавцем у письмовій формі (договір, накладна, квитанція тощо).

Так, судом встановлено, що ФОП Гангур Т.П. належним чином надано послуги з перевезення твердих побутових відходів, а відповідачем не спростовано заявлений до стягнення розмір заборгованості, який виник у зв`язку з неоплатою перевезень за актами №99-120 про надання послуг з 01 лютого по 25 травня 2021 року. Доказів оплати вказаних актів відповідач суду не надав.

Поряд з тим, судом встановлено, що відповідачем заявлено про сплив позовної давності, передбаченої ст.315 ГК України.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки.

Відповідно до ч.1 ст.258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Частиною другою ст.258 ЦК України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог у зв`язку з перевезенням вантажу, пошти (стаття 925 цього Кодексу).

Згідно з ч.3 ст.925 ЦК України до вимог, що випливають із договору перевезення вантажу, пошти, застосовується позовна давність в один рік з моменту, що визначається відповідно до транспортних кодексів (статутів).

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 18.06.2021 у справі №910/11949/20 дійшла висновку, що стаття 925 Цивільного кодексу України є загальною нормою.

Разом з тим, відповідно до ч.5 ст.315 ГК України для пред`явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк.

Положення частини третьої статті 925 Цивільного кодексу України та частини п`ятої статті 315 Господарського кодексу України співвідносяться як загальна та спеціальна: за загальним правилом до вимог, що випливають із договору перевезення вантажу, пошти, застосовується позовна давність в один рік з моменту, що визначається відповідно до транспортних кодексів (статутів), але для пред`явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк.

Відповідно до статті 168 Статуту автомобільних доріг позови автотранспортних підприємств і організацій вантажовідправникам, вантажоодержувачам і пасажирам, що випливають з цього Статуту, можуть бути пред`явлені відповідно до встановленої підвідомчості або підсудності в арбітраж або суд протягом 6 місяців. Вказаний шестимісячний строк обчислюється: а) по стягненню штрафу за непред`явлення вантажу, передбаченого погодженим завданням на перевезення або разовим замовленням, - з дня закінчення строку, встановленого Правилами для звірення записів в обліковому документі по виконанню плану і разового замовлення; б) в усіх інших випадках з дня настання події, що стала підставою для пред`явлення позову.

Враховуючи зазначені норми матеріального права та положення договору, судом першої інстанції правильно встановлено, що між сторонами виникли правовідносини з перевезення вантажу, і відповідач (замовник) є вантажовідправником за вказаним договором перевезення, відтак, до спірних правовідносин мають застосовуватися положення частини п`ятої статті 315 Господарського кодексу України та статті 168 Статуту автомобільних доріг.

Вказаний висновок підтверджено і постановою Верховного Суду від 02 лютого 2023 року у цій справі.

Разом з тим, Верховним Судом також зроблено наступний висновок: з огляду на те, що стаття 315 Господарського кодексу України відсутня у переліку статей, строки яких продовжено на строк дії карантину, як у пункті 12 розділу Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України, так і у пункті 7 розділу Прикінцеві положення Господарського кодексу України, то колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано застосував до спірних правовідносин положення пункту 12 розділу Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України, що і слугувало причиною для скасування постанови апеляційного суду.

Одночасно касаційним судом зазначено, що ФОП Гангур Т.П. в якості доводів апеляційної скарги зазначала, що відповідачем були вчиненні дії, що переривають позовну давність, проте, вказаним доводам позивача судом апеляційної інстанції не надавалася оцінка, з огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності.

Так, відповідно до ч.1 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

До дій, які свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків за спірним договором, який підтверджує наявність заборгованості на суму, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

У матеріалах справи містяться платіжні доручення (датовані лютий 2020 року жовтень 2021 року), які свідчать про оплату відповідачем за послуги перевезення згідно договору перевезення вантажу від 01 жовтня 2019 року, однак, які не стосуються спірного періоду. Враховуючи відсутність у графі «призначення платежу» у вказаних платіжних дорученнях посилання на конкретні акти, зокрема, стягнення за якими є предметом позову у цій справі, такі оплати позивачем зараховувалися в рахунок погашення заборгованості за попередні періоди.

Так, судом першої інстанції правильно зазначено, що відповідно до п.3.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління НБУ від 17.01.2004 №22, реквізит "Призначення платежу" платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення «Призначення платежу». Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність вимогам, викладеним у цій главі, лише за зовнішніми ознаками.

Національний банк України в листі від 09 червня 2011 року №25-111/1438-7141 роз`яснив, що внесення змін до реквізиту "призначення платежу" після зарахування коштів на рахунок одержувача має вирішуватися між платником та одержувачем коштів у порядку, узгодженому між ними.

Зважаючи на те, що у матеріалах справи немає доказів погодження між сторонами зміни призначення платежів, такі не вважаються зміненими.

Судом встановлено, що за договором від 01.10.2019 сторони домовилися здійснювати періодичні самостійні перевезення. Тобто позовна давність повинна обчислюватися за кожним перевезенням окремо, хоч і здійсненим в межах одного і того ж договору.

З огляду на наведене, твердження позивача про часткову оплату відповідачем заборгованості за договором, як підставу для переривання позовної давності, є безпідставними.

Так, позовна давність за кожним актом, стягнення заборгованості за якими є предметом цього позову, обчислюється окремо по кожному акту та така (позовна давність) починається після спливу 10 банківських днів з дати підписання кожного акту наданих послуг. При цьому, у матеріалах справи відсутні докази оплати відповідачем будь-якого акту, за яким позивач просить стягнути борг у межах цієї справи, у зв`язку з чим, відсутні підстави вважати, що такий строк переривався саме, у зв`язку з частковою оплатою відповідачем за договором перевезення.

Поряд з тим, колегією суддів досліджено лист ТзОВ «Грінера Україна» за вих.№2011 від 22 квітня 2021 року «Про розгляд претензії» (арк. справи 40 том І), в якому відповідач повідомив, що ним розглянуто претензію №17 від 19 квітня 2021 року щодо заборгованості за договором перевезення в сумі 930 641,56 грн. за період з 17 листопада 2020 року по 31 березня 2021 року, тобто частково за період, стягнення боргу за який, є предметом цього позову. У вказаному листі відповідач просив позивача погодити зміну призначення платежу у платіжних дорученнях, які підтверджують оплату ним послуг з перевезення вантажу за договором від 01 жовтня 2019 року. Зокрема, відповідач просив у платіжних дорученнях вважати призначення платежу: «оплата наданих ФОП Гангур Т.П. послуг з перевезення вантажу згідно актів наданих послуг, серед яких наступні акти:

- №99 від 01.02.2021 року;

- №100 від 03.02.2021 року;

- №101 від 05.02.2021 року;

- №102 від 08.02.2021 року;

- №103 від 10.02.2021 року;

- №104 від 11.02.2021 року;

- №105 від 18.02.2021 року;

- №106 від 22.02.2021 року;

- №107 від 23.02.2021 року;

- №108 від 24.02.2021 року;

- №109 від 26.02.2021 року;

- №110 від 27.02.2021 року;

- №111 від 01.03.2021 року;

- №112 від 04.03.2021 року;

- №113 від 15.03.2021 року;

- №114 від 31.03.2021 року.»

На думку колегії суддів вказані дії відповідача свідчать про визнання ним боргу за наведеними вище актами, незважаючи на те, що позивач не погодив зміну призначення платежу у платіжних дорученнях.

Відповідно до ч.3 ст.264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Відтак, 22 квітня 2021 року перебіг позовної давності щодо позовних вимог за наведеними вище актами перервався вчиненням відповідачем дії, що свідчить про визнання ним свого боргу (лист вих.№2011 від 22 квітня 2021 року), та розпочався наново.

Одночасно, судом встановлено, що до Господарського суду Львівської області ФОП Гангур Т.П. звернулася з цим позовом лише 07 грудня 2021 року (відмітка канцелярії суду на першому аркуші позовної заяви), у зв`язку з чим, нею пропущено шестимісячний строк (позовну давність), встановлений ч.5 ст.315 Господарського кодексу України та ст.168 Статуту автомобільних доріг.

Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за актами: №115 від 07.04.2021 року; №116 від 15.04.2021 року; №117 від 21.04.2021 року; №118 від 23.04.2021 року; №119 від 19.05.2021 року; №120 від 25.05.2021 року, позовна давність за такими вимогами не переривалася та також пропущена позивачем, зважаючи на положення ч.5 ст.315 Господарського кодексу України та ст.168 Статуту автомобільних доріг.

Частиною 3 ст.267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Згідно з ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Статтею 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.86 ГПК України).

Враховуючи все наведене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, у зв`язку із спливом позовної давності.

Рішення суду першої інстанції прийняте у відповідності з вимогами діючого законодавства, а тому підстав для його скасування апеляційний господарський суд не вбачає.

Доводи скаржника про скасування рішення місцевого господарського суду є безпідставними.

Відповідно до ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Статтею 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

Судовий збір за подання апеляційної скарги, у відповідності до ст.129 ГПК України, покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст.236, 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд,

постановив:

Рішення Господарського суду Львівської області від 06 липня 2022 року у справі №914/3716/21 залишити без змін, а апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Гангур Тетяни Петрівни без задоволення.

Матеріали справи №914/3716/21 повернути до Господарського суду Львівської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у відповідності до вимог ст.ст.286-291 ГПК України.

Повну постанову складено 14 березня 2023 року

Головуючий (суддя-доповідач) Якімець Г.Г.

Суддя Бойко С.М.

Суддя Бонк Т.Б.