ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2023 року Справа № 906/854/21

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Бучинська Г.Б. , суддя Філіпова Т.Л.

секретар судового засідання Мельников О.О.

розглянувши у відкритому судовому апеляційну скаргу Фізичної-особи підприємця Козлової Лариси Борисівни на рішення Господарського суду Житомирської області від 22 листопада 2022 року в справі №906/854/21 (суддя Соловей Л.А.)

час та місце ухвалення рішення: 22 листопада 2022 року; м. Житомир, майдан Путятинський, 3/65; вступна і резолютивна частина проголошена о 16:40 год; повний текст рішення складено 7 грудня 2022 року

за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Замкова гора"

до Фізичної особи-підприємця Козлової Лариси Борисівни

про визнання недійсним правочину та застосування наслідків недійсного правочину у вигляді реституції

за участю представників сторін:

від Позивача - Гуртовенко Р.М.;

від Відповідача - Козлова Л.Б.; Ващук Ю.С..

ВСТАНОВИВ:

Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Замкова гора" (надалі Позивач) звернулося до Господарського суду Житомирської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Козлової Лариси Борисівни в якому просило:

· визнати недійсним договір на надання послуг №22 від 4 червня 2019 року, який укладений між Позивачем та Відповідачем;

· у порядку застосування реституції за наслідком визнання недійсним правочину стягнути з Відповідача на користь Позивача грошові кошти в сумі 505805 грн сплачених за Договором.

В обґрунтування своїх позовних вимог Позивач посилався на те, що рішення щодо передачі Відповідачу окремих функцій управління багатоквартирним будинком шляхом укладання спірного Договору загальні збори не приймали, з умовами спірного Договору мешканців будинку не ознайомлено, вартість послуг безпідставно завищено, укладений договір не відповідає вимогам статтей 10, 12-14 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" та статті 9-11 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" та підлягає визнанню недійсним. В зв`язку із визнанням недійсним Договору Позивач просив у порядку застосування реституції за наслідком визнання недійсним правочину стягнути з Відповідача на користь Позивача грошові кошти в сумі 505805 грн сплачених за Договором, надавши платіжні доручення, які підтверджують перерахування Позивачем на рахунок Відповідача даної суми коштів.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 22 листопада 2022 року позовні вимоги задоволено частково (том 2, а.с. 17-23).

Приймаючи дане рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що укладений між Позивачем та Відповідачем Договір за змістом є договором про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, оскільки визначені Договором обов`язки Відповідача є частиною компетенції органів управління ОСББ. Суд вказав, що тлумачення норм Закону дає підстави для висновку, що закон вимагає згоди співвласників будинку на передачу повністю або частково повноважень з управління будинком управителю, яка повинна бути виражена шляхом прийняття рішення загальними зборами співвласників.

Місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні вказав, що оспорюваний Договір не відповідає нормам статтей 10, 12, 13, 14 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" та статей 9, 10, 11 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку".

Також місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні зазначив, що голова правління Ємельянов І.Ю. уклав спірний Договір із Відповідачем з перевищенням повноважень, а відтак, виходячи з наведених положень Законів та Статуту Позивача, укладення спірного Договору в особі голови правління Ємельянова Ш.Ю. порушує права співвласників Позивача на управління будинком. Водночас суд першої інстанції констатував, що решта доводів Відповідача щодо суті спору, не спростовують фактичних обставин, що були встановлені при розгляді даної справи.

Місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні дійшов висновку, що вимога про визнання недійсним Договору, який укладений між Позивачем та Відповідачем, підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог Позивача про застосування наслідків недійсного правочину у вигляді реституції та стягнення з Відповідача 505805 грн, то місцевий господарський суд вказав, що матеріалами справи підтверджено, що послуги по Договору фактично надані Відповідачем, Позивачем прийняті без скарг, заперечень та оплачені на суму 211807 грн, про що свідчать підписані між сторонами акти виконаних робіт (наданих послуг; том 1, а.с.158-185). Підстави для визнання наданих послуг неякісними у суду відсутні, а тому застосування реституції в частині повернення 211807 грн є неможливим з огляду на фактичну реальність настання та неможливість повернення таких послуг Відповідачу з огляду на їх прийняття Позивачем, у зв`язку з чим, місцевий господарський суд прийшов до висновку, що вимога Позивача щодо стягнення з Відповідача вартості отриманих послуг в розмірі 211807 грн є безпідставною.

Що ж стосується решти заявлених до стягнення грошових коштів у сумі 293998 грн, сплачених на виконання Договору то місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні вказав, що ухвалами суд неодноразово зобов`язував Відповідача надати докази на підтвердження надання послуг на виконання Договору (оригінали для огляду в засіданні, копії - для залучення до матеріалів справи) на загальну суму, заявлену до стягнення (у розмірі 505805 грн), однак Відповідачка надала такі докази лише на загальну суму 211807 грн. Суд вказав з огляду на зазначене, що надання послуг на суму 293998 грн Відповідачем не доведено. Натомість, подані на підтвердження факту надання послуг Відповідачем видаткові накладні свідчать про господарські операції з купівлі-продажу товарів, та здійснені безпосередньо між Позивачем та іншими контрагентами, а тому не можуть бути доказами виконання між Позивачем та Відповідачем Договору.

З огляду на встановлені обставини, враховуючи, що Відповідачем не підтверджено факту надання послуг на суму 293998 грн (отриманих від Позивача на виконання умов Договору, який визнано судом недійсним), місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні прийшов до висновку, що вимога про стягнення 293998 грн є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Відповідач не погоджуючись з винесеним судом першої інстанції рішенням, звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (том 2, а.с. 27-36), в якій з підстав, висвітлених в ній, просив суд скасувати рішення в частині визнання недійсним Договору, який укладений між Позивачем та Відповідачем, а також в частині стягнення з Відповідача на користь Позивача 293 998 грн грошових коштів у порядку застосування реституції та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним Договору та стягнення з Відповідача на користь Позивача 293 998 грн грошових коштів у порядку застосування реституції.

Мотивуючи дану апеляційну скаргу, Відповідач звертає увагу апеляційного суду на те, що для задоволення позову в даному випадку суд першої інстанції мав встановити, яке ж право чи інтерес Позивача було порушено чи порушено взагалі право Позивача. Апелянт вказав, що в порушення зазначених вище норм законодавства та всупереч правових позицій Верховного Суду суд першої інстанції не встановив чи порушено укладенням Договору право чи інтерес юридичної особи, у який спосіб порушено право чи інтерес Позивача. Відповідач зазначає, що жоден співвласник, права якого за твердженням суду першої інстанції на управління будинком захищав суд першої інстанції, визнаючи недійсним договір, не звертався за захистом своїх порушених прав чи інтересів на управління будинком та не подавав позов про визнання недійсним Договору.

Окрім того Відповідач в апеляційній скарзі вказав, що задовольняючи позов в частині стягнення грошових коштів у сумі 293 998 грн, сплачених на виконання Договору, суд першої інстанції не дослідив належним чином матеріали справи та не врахував всіх обставин. Апелянт констатує, що в обгрунтування рішення про задоволення позовних вимог в цій частині суд першої інстанції вказав, що надання послуг на суму 293 998 грн Відповідачем не доведено. Відповідач наголошує, що за вказаною судом не взято до уваги умови Договору, а саме пункту 2.3 Договору, в якому чітко зазначено, що «послуги вважаються наданими, якщо в термін не більше трьох робочих днів з моменту надання послуги Позивач не пред`явив претензії до Відповідача в письмовій формі». Апелянт вказує, що на зазначену умову Договору під час розгляду справи в суді першої інстанції Відповідач неодноразово звертав увагу суду та зазначав, що не було надано жодної претензії Позивача до Відповідача, що є прямим підтвердженням того, що послуги надавались якісно та в повному обсязі. В пункті 2.4 Договору зазначено, що ціна на додаткові послуги, які не зазначені в цьому Договорі, погоджуються Сторонами та сплачуються на підставі Акту виконаних робіт. Такі докази (Акти виконаних робіт на додаткові послуги) були надані суду. Крім того, апелянт наголошує, що між Позивачем та Відповідачем був підписаний акт звірки взаємних розрахунків з червня 2019 року по лютий 2021 року на суму наданих послуг в розмірі 510 600 грн. Також апелянт вказав, що Позивач за весь час розгляду справи судом першої інстанції не заперечив правдивості інформації, що зазначена в акті звірки взаємних розрахунків.

Відповідач в апеляційній скарзі зазначив, що з метою спростування висновків суду першої інстанції та на підтвердження того, що зазначені в акті звірки взаємних розрахунків послуги на вказану в ньому суму були фактично надані, додатково надаються акти виконаних робіт на всі послуги, що були передбачені Договором та фактично надавались Відповідачем.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 30 січня 2023 року (том 2, а.с. 146) відкрито апеляційне провадження у справі № 906/854/21 за апеляційною скаргою Відповідача. Запропоновано учасникам по справі протягом 7 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі надати відзив.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 20 лютого 2023 року проведення підготовчих дій закінчено. Розгляд апеляційної скарги призначено на 15 березня 2023 року об 14:00 год.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 13 березня 2023 року клопотання представника Позивача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволено. Забезпечено представнику Позивача участь в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 14 березня 2023 року клопотання представника Відповідача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволено. Забезпечено представнику Відповідача участь в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

В судовому засіданні від 15 березня 2023 року Відповідач та представник Відповідача підтримав доводи, наведені в апеляційній скарзі, та з підстав, висвітлених в ній просили скасувати рішення в частині визнання недійсним Договору, який укладений між Позивачем та Відповідачем, та в частині стягнення з Відповідача на користь Позивача 293 998 грн грошових коштів у порядку застосування реституції та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог повністю. Відповідач вказав, що судом першої інстанції не визначено яке ж право чи інтерес Позивача було порушено чи порушено взагалі право Позивача. В порушення правових позицій Верховного Суду суд першої інстанції не встановив чи порушено укладенням договору на надання послуг №22 право чи інтерес юридичної особи, у який спосіб порушено право чи інтерес Позивача. Відповідач зазначає, що жоден співвласник, права якого за твердженням суду першої інстанції на управління будинком захищав суд першої інстанції, визнаючи недійсним договір, не звертався за захистом своїх порушених прав чи інтересів на управління будинком та не подавав позов про визнання недійсним Договору. Відповідач в судовому засіданні вказав, що задовольняючи позов в частині стягнення грошових коштів у сумі 293 998 грн, сплачених на виконання Договору, суд першої інстанції не дослідив належним чином матеріали справи та не врахував всіх обставин. Відповідач наголосив, що в обгрунтування рішення про задоволення позовних вимог в цій частині суд першої інстанції вказав, що надання послуг на суму 293 998 грн Відповідачем не доведено, та вказав, що судом не взято до уваги умови Договору, а саме пункту 2.3 Договору, в якому чітко зазначено, що «послуги вважаються наданими, якщо в термін не більше трьох робочих днів з моменту надання послуги Позивач не пред`явив претензії до Відповідача в письмовій формі». Відповідач наголосив, що на зазначену умову Договору під час розгляду справи в суді першої інстанції неодноразово звертав увагу суду, проте цьому не було надано жодної претензії Позивача до Відповідача, що є прямим підтвердженням того, що послуги надавались якісно та в повному обсязі. Також Відповідач зазначив, що між Позивачем та Відповідачем був підписаний акт звірки взаємних розрахунків з червня 2019 року по лютий 2021 року на суму наданих послуг в розмірі 510 600 грн, та констатував, що Позивач за весь час розгляду справи судом першої інстанції не заперечив правдивості інформації, що зазначена в акті звірки взаємних розрахунків.

Що ж стосується підстав неподання нових доказів, котрі, долучені Відповідачем до апеляційної скарги то Відповідач зазначив, що на його переконання непотрібно подавати усі докази, оскільки пунктом 2.3 Договору, чітко зазначено, що «послуги вважаються наданими, якщо в термін не більше трьох робочих днів з моменту надання послуги Позивач не пред`явив претензії до Відповідача в письмовій формі».

В судовому засіданні від 15 березня 2023 року представник Позивача заперечив проти доводів апеляційної скарги та просив суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги Відповідача, а оскаржуване рішення залишити без змін. При цьому представник Позивача вказав, що рішення щодо передачі Відповідачу окремих функцій управління багатоквартирним будинком шляхом укладання спірного Договору загальні збори не приймали, з умовами спірного Договору мешканців будинку не ознайомлено, вартість послуг безпідставно завищено, укладений Договір не відповідає вимогам статтей 10,12-14 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" та статтей 9-11 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку", а тому підлягає визнанню недійсним. Представник Позивача вказав, що необхідно застосувати наслідки недійсного правочину у вигляді реституції та стягнути з Відповідача кошти. Що ж стосується долучення додаткових доказів, поданих Відповідачем разом з апеляційною скаргою, то представник Позивача заперечив проти їх дослідження та прийняття судом як нових доказів, з огляду на не доведення Відповідачем підстав неподання таких доказів суду першої інстанції.

Заслухавши пояснення Відповідача, представників Позивача та Відповідача, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів Північнозахідного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційну скаргу Відповідача слід задоволити частково, скасувати рішення Господарського суду Житомирської області в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення з Відповідача 293998 грн грошових коштів у порядку застосування реституції та змінити в частині розподілу судового збору, прийнявши в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з Відповідача на користь Позивача у порядку реституції за наслідками визнання недійсним правочину грошових коштів в сумі 505805 грн сплачених за Договором.

Дослідивши підстави подання нових доказів, котрі зазначені Відповідачем в апеляційній скарзі, колегія суддів зазначає таке.

За частиною 1 статею 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, під час розгляду справи судом апеляційної інстанції, суд апеляційної інстанції при розгляді клопотання та вирішення питання щодо долучення до матеріалів справи нових доказів має керуватися загальними положеннями статті 269 ГПК України.

При цьому, апеляційний господарський суд критично оцінює доводи апелянта щодо подачі нових доказів, котрі, як зазначає Відповідач, він уже вбачав необхідність подати саме апеляційному господарському суду виходячи зі змісту оскаржуваного рішення. При цьому, апеляційний господарський суд оцінюючи матеріали справи констатує що судом першої інстанції неодноразово витребовувалися у Відповідача докази, котрі б підтверджували обставини надання ним послуг на суму 505805 грн, котру Позивач просив стягнути з Відповідача (тим більше такі докази перебували в Відповідача, як вона сама і зазначає, на Відповідача сам і винесення оскаржуваного рішення).

При цьому, апеляційний господарський суд наголошує на тому, що Відповідач подаючи ці докази суду апеляційної інстанції не обгрунтував поважності причин не подачі даних доказів місцевому господарському суду саме з причин, що не залежали від нього, що в силу дії частини 3 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, виключає прийняття таких доказів у суді апеляційної інстанції (адже з огляду на обгрунтування їх подачі, саме Відповідач не бажав їх подавати суду першої інстанції, тобто причина полягає саме в діях і позиції Відповідача, що об`єктивно залежали саме від нього).

З огляду на вказане суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про відхилення клопотання Відповідача про прийняття поданих Відповідачем доказів (які не були подані суду першої інстанції) з огляду на відсутність вийнятковості і недоведення Відповідачем належними і допустимими доказами неможливості їх подання суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежить саме від Відповідача.

Із наявних у справі та досліджених судом доказів слідує, що Позивач створений за рішенням установчих зборів співвласників будинків №2/2 по майдану Соборному, та №4 по вул.Кафедральній, що підтверджується протоколом №1 від 23 березня 2019 року (том 1, а.с.77-79).

Установчими зборами співвласників будинків №2/2 по майдану Соборному та №4 по вул. Кафедральній затверджено Статут Позивача.

Згідно пункту 1 Статуту Позивача, Позивач створений власниками квартир та нежитлових приміщень будинків №4 по вул.Кафедральній та №2/2 по майдану Соборному, відповідно до Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку". Будинки являють собою єдину забудову, яка утворена з двох будинків, які об`єднані спільною прибудинковою територією.

Відповідно до пункту 3 статуту Позивача, Позивач у своїй діяльності користується правами, визначеними статтями 16,17 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку", та має обов`язки, передбачені статтею 18 цього Закону.

Пунктом 4 Статуту Позивача визначено, що Позивач набуває статусу юридичної особи з моменту його державної реєстрації у порядку, встановленому Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців".

Вищим органом управління об`єднання є загальні збори. Загальні збори вправі приймати рішення з усіх питань діяльності об`єднання. Загальні збори скликаються не рідше одного разу на рік.

До виключної компетенції загальних зборів належать: затвердження Статуту Позивача, внесення змін до нього; обрання членів правління Позивача; питання про використання спільного майна; затвердження кошторису, балансу Позивача та річного звіту; попереднє (до їх укладення) погодження умов договорів, укладених на суму, що перевищує 200 мінімальних заробітних плат, а також договорів, предметом яких є цінні папери, майнові права або спільне майно співвласників чи їх частина; визначення порядку сплати, переліку та розмірів внесків і платежів співвласників; прийняття рішення про реконструкцію та ремонт будинку або про зведення господарських споруд; визначення розміру матеріального та іншого заохочення голови та членів правління; визначення обмежень на користування спільним майном; обрання та відкликання управителя, затвердження та зміна умов договору з управителем, прийняття рішення про передачу функцій з управління спільним майном будинку повністю або частково асоціації об`єднань співвласників багатоквартирного будинку; прийняття рішень про заснування інших юридичних осіб або участь у товариствах.

Відповідно до пункту 14 розділу 3 Статуту Позивача до компетенції правління належать: підготовка кошторису, балансу Позивача та річного звіту; здійснення контролю за своєчасною сплатою співвласниками внесків і платежів та вжиття заходів щодо стягнення заборгованості згідно із законодавством; розпорядження коштами Позивача відповідно до затвердженого загальними зборами Позивача кошторису; призначення та звільнення з посади головного бухгалтера при наявності погодження зборів представників; укладення договорів про виконання робіт, надання послуг та здійснення контролю за їх виконанням; ведення діловодства, бухгалтерського обліку та звітності про діяльність Позивача; скликання та організація проведення загальних зборів співвласників або зборів представників; призначення письмового опитування співвласників та утворення відповідної комісії для його проведення; прийняття рішень про укладення договорів, сума яких не перевищує 100 мінімальних заробітних плат.

Відповідно пункту 16 розділу 3 Статуту Позивача, правління зі свого складу обирає голову правління та його заступника. На виконання своїх повноважень голова правління, зокрема, діє без доручення від імені об`єднання та укладає в межах своєї компетенції договори, сума яких не перевищує 50 мінімальних заробітних плат і вчиняє інші правочини, відповідно до рішень правління.

4 червня 2019 року між Позивачем (замовник) в особі голови правління Ємельянова І.Ю. та Відповідачем (виконавець) укладено Договір (том 1, а.с.10-12).

Згідно із пунктами 1.1-1.3 Договору, предметом договору є надання бухгалтерських послуг в тому числі ведення податкового обліку та паспортного столу, організаційних робіт, необхідних для діяльності Позивача; виконання сантехнічних робіт в місцях загального користування будинку; обслуговування електромереж в будинку.

Пунктом 2.1 Договору встановлено, що ціна послуг зазначених в цьому Договорі складає 0,05 відсотків від мінімальної заробітної плати, що на момент укладення Договору складає 41733*0,05%=2 грн 08 коп. за 1м2 загальної площі будинку.

Відповідно пункту 2.2 Договору, оплата здійснюється Позивачем шляхом перерахування на розрахунковий рахунок Відповідача коштів не пізніше 20 числа місяця наступного за розрахунковим.

Як визначено пунктом 2.4 Договору, ціна за виконання інших додаткових робіт, які не обговорені в даному Договорі, погоджується сторонами у відповідному додатку до Договору, і сплачується на підставі виставленого рахунку і відповідного акту виконаних робіт.

Так, додатками №1-3 до Договору №22 (том 1, а.с. 13-15) сторони визначили перелік додаткових робіт не обумовлених Договором, а саме: виконання робіт з технічного обслуговування мереж водопостачання, водовідведення та теплопостачання будинку в місцях загального користування; виконання електромонтажних робіт будинку в місцях загального користування; прибирання сходових клітин та прибудинкової території.

Згідно пункту 3.1 Договору: Договір починає діяти з моменту підписання сторонами; термін дії Договору визначається періодом з 4 червня 2019 року по 31 грудня 2022 року.

На виконання Договору Позивачем в період з липня 2019 по липень 2021 року сплачено на рахунок Відповідача грошові кошти в загальній сумі 505805 грн, що підтверджується платіжними дорученнями (том 1, а.с. 16-76).

Додатковою угодою №1 від 13 серпня 2021 року до Договору сторони домовилися про розірвання Договору з Відповідачем про надання послуг з комплексного обслуговування будинку, з 13 серпня 2021 року (том 1, а.с. 117).

Підписання вказаного Договору між Позивачем та Відповідачем, за відсутності згоди та прийняття рішення загальних зборів Позивача, стало підставою звернення Позивача до суду, за захистом порушеного, на його думку, права з позовною заявою про визнання такого Договору недійсними та застосування наслідків недійсності правочину у вигляді реституції.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних даних справи.

Відповідно до частини 1, 2 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

В силу дії частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Частинами 1 - 3, 5 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною першою статті 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Пункт 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України визначає, що підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

За змістом частин 1-3 статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Оскільки, організаційною формою позивача є об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, тому спірні правовідносини регулюються, в тому числі, Законом України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" та Законом України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку".

Відповідно до статті 1 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (далі - об`єднання) - юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна. Співвласники багатоквартирного будинку (далі - співвласники) це власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку.

В силу дії частини 2 та частини 3 статті 10 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" вищим органом управління об`єднання є загальні збори власників приміщень багатоквартирного будинку.

Згідно частини 2 статті 12 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" за рішенням загальних зборів функції з управління багатоквартирним будинком можуть бути передані (всі або частково) управителю.

Статтею 13 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" визначено, що якщо функції з управління багатоквартирним будинком за рішенням загальних зборів об`єднання передано управителю, відносини з управління регулюються договором, укладеним між об`єднанням і управителем, умови якого повинні відповідати умовам типового договору, затвердженого центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної житлової політики і політики у сфері житлово-комунального господарства.

Відповідно до пункту 7,8 частини 1 статті 1 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" управитель багатоквартирного будинку це фізична особа-підприємець або юридична особа - суб`єкт підприємницької діяльності, яка за договором із співвласниками забезпечує належне утримання та ремонт спільного майна багатоквартирного будинку і прибудинкової території та належні умови проживання і задоволення господарсько-побутових потреб; управління багатоквартирним будинком це вчинення співвласниками багатоквартирного будинку дій щодо реалізації прав та виконання обов`язків співвласників, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням спільним майном багатоквартирного будинку.

Частиною 1 статті 9 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" визначено, що управління багатоквартирним будинком здійснюється його співвласниками. За рішенням співвласників усі або частина функцій з управління багатоквартирним будинком можуть передаватися управителю.

Відповідно до частини 2 статті 10 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" до повноважень зборів співвласників належить прийняття рішень з усіх питань управління багатоквартирним будинком, у тому числі про: визначення управителя та його відкликання, затвердження та зміну умов договору з управителем; визначення повноважень управителя щодо управління багатоквартирним будинком; визначення переліку та розміру витрат на управління багатоквартирним будинком; прийняття рішення про вибір моделі організації договірних відносин з виконавцем комунальної послуги (укладення індивідуального та/або колективного договору про надання комунальної послуги).

Статтею 11 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" визначено, що управління багатоквартирним будинком управителем здійснюється на підставі договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, що укладається згідно з типовим договором. Вартість послуг з управління багатоквартирним будинком визначається за рішенням зборів співвласників (загальних зборів об`єднання співвласників багатоквартирного будинку) і згодою управителя та зазначається у договорі з управителем.

Розглядаючи позовну вимогу Позивача щодо визнання оспорюваного Договору недійсним в розрізі заперечень Відповідача щодо відсутності порушеного права Позивача, за захистом котрого він звернувся до суду, колегія суддів акцентує увагу на тому, що вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Досліджуючи оспорюваний Договір щодо характеру його недійсності, що входить в предмет позовної вимоги Позивача та про що зазначено в апеляційній скарзі, колегія суддів досліджує наступні обставини.

Так, предметом Договору на надання послуг визначено надання наступних послуг: бухгалтерських послуг в т.ч. ведення податкового обліку та паспортного столу, організаційних робіт, необхідних для діяльності Позивача; виконання сантехнічних робіт в місцях загального користування будинку; обслуговування електромереж.

Визначені Договором, в якості предмета Договору, послуги є частиною питань, які вирішують органи управління діяльністю Позивача, з метою забезпечити функціонування житлового будинку.

Так, відповідно до статті 10 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" до компетенції правління ОСББ відноситься зокрема: ведення діловодства, бухгалтерського обліку і звітності про діяльність об`єднання.

У свою чергу, виконання сантехнічних робіт в місцях загального користування будинку, обслуговування електромереж на постійній основі, прибирання сходових клітин та прибудинкової території є функціями з управління багатоквартирним будинком, на відміну від виконання робіт на замовлення, з конкретно визначеним обмеженим обсягом виконуваних робіт, що могло би бути кваліфіковано як укладення договорів на виконання робіт або надання послуг у межах повноважень правління ОСББ, визначених статтею 10 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку".

Відсутність у спірному Договорі специфікації робіт і послуг, інших істотних умов, які б дозволяли визначати відносини сторін Договору як відносини за договором підряду, умов оплати виконаних робіт з урахуванням їхнього характеру та обсягу, прийняття таких робіт від виконавця, та інше, свідчить про те, що сторонами передбачалось не виконання робіт за замовленням, а передавання від Позивача до Відповідача узагальнених функцій належного забезпечення багатоквартирного будинку, зокрема, утримання майна у належному стані, що розцінюється апеляційним господарським судом як передавання управлінських функцій іншій особі.

Суд апеляційної інстанції Про такий характер відносин сторін за спірним Договором свідчить також наявність такої умови, як надання організаційних робіт, необхідних для діяльності ОСББ, що слід розуміти як частину управлінських функцій, що випливає безпосередньо з тлумачення поняття "організаційні роботи".

За визначенням Словника української мови (Академічний тлумачний словник, 1970-1980) організаційний означає пов`язаний з організацією чого-небудь, здійснює організацію чого-небудь, що вочевидь, є елементом управління і повинно тлумачитись як управлінська діяльність.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що укладений між Позивачем та Відповідачем договір за змістом є договором про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, оскільки визначені Договором обов`язки Відповідача є частиною компетенції органів управління Позивача.

Як зазначалось вище, згідно частини 2 статті 12 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" за рішенням загальних зборів функції з управління багатоквартирним будинком" можуть бути передані (всі або частково) управителю.

Частиною 1 статті 9 Закону "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" також визначено, що управління багатоквартирним будинком здійснюється його співвласниками. За рішенням співвласників усі або частина функцій з управління багатоквартирним будинком можуть передаватися управителю.

Враховуючи вищеописані норми спеціального законодавства, направленого на врегулювання відносин об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, колегія суддів приходить до висновку, що Закон однозначно вимагає згоди співвласників будинку на передачу повністю або частково повноважень з управління будинком управителю, яка повинна бути виражена шляхом прийняття рішення загальними зборами співвласників.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІІ Статуту Позивача, до виключної компетенції загальних зборів співвласників належить, серед іншого, обрання та відкликання управителя, затвердження та зміна умов договору з управителем.

Відтак, обрання управителя, укладення договору з управителем, визначення переліку та розміру витрат на управління будинком, погодження вартості послуг з управління є виключною компетенцією саме зборів співвласників будинку, а не рішення правління (куди входить тільки 4 особи, в тому числі, й ОСОБА_1 ).

Як вбачається з матеріалів справи, доказів наявності рішення загальних зборів співвласників, яким було б вирішено питання щодо передачі Відповідачу окремих функцій управління багатоквартирним будинком шляхом укладення спірного Договору, не долучено.

В той же час, колегія суддів зазначає, що Протокол засідання правління Позивача не є тим належним та допустимим доказом, котрий безпосередньо надає право на укладення договору з управителем будинку, адже як встановлено вище таким належним доказом є саме протокол загальних зборів, який відсутній в матеріалах справи.

Суд апеляційної інстанції констатує, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених Законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину, згідно частини першої статті 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

З огляду на факт встановлення судом того, що оспорюваний Договір не відповідає саме нормам статей 10, 12,13,14 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" та статей 9, 10, 11 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку", колегія суддів прийшла до висновку про наявність підстав для визнання такого Договору недійсним.

При цьому, суд апеляційної інстанції наголошує, що аналогічна правова позиція викладена у постанові від 2 лютого 2021 року Великої Палати Верховного Суду по справі №906/1308/19 (з таким же предметом позовних вимог та Відповідачем по справі).

Окрім того, колегія суддів дослідивши докази, долучені до матеріалів справи вважає за необхідне відзначити, що голова правління Ємельянов І.Ю. уклав спірний Договір із Відповідачем з перевищенням наданих йому повноважень.

Згідно з частиною третьою статті 92 Цивільного кодексу України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Водночас, абзац другий цієї статті передбачає, що у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Як встановлено судом вище, відповідно до пункту 16 розділу 3 Статуту, на виконання своїх повноважень голова правління діє без доручення від імені об`єднання та укладає в межах своєї компетенції договори сума яких не перевищує 50 мінімальних заробітних плат і вчиняє інші правочини відповідно до рішень правління.

Прийняття рішень про укладення договорів, сума яких не перевищує 100 мінімальних заробітних плат належить до компетенції правління.

Відповідно до абзацу 4 пункту 4 статті ІІІ Статуту, збори представників можуть вирішувати, зокрема, питання щодо попереднього (до їх укладення) погодження умов договорів, сума яких не перевищує 200 мінімальних заробітних плат.

На момент укладання спірного Договору (2019 рік) мінімальний розмір заробітної плати становив 4 173 грн, відтак з урахуванням обмежень, визначених статутом, голова правління в межах свої компетенції міг укладати договори, сума яких не перевищує 208650 грн (4173 грн х 50), а правління - приймати рішення про укладання договорів на суму, що не перевищує 417300 грн (4173 грн х 100).

Разом з тим, сукупна вартість сплачених Позивачем на користь Відповідача за період з липня 2019 по липень 2021 року коштів за Договором складає 505805 грн, що вказує на перевищення оспорюваним Договором вказаних розмірів.

Враховуючи вищевстановлене, оскільки сукупна вартість послуг за Договором складає 505805 грн, то у відповідності до Статуту Позивача вказаний Договір міг бути укладений лише по попереднім погодженням із зборами представників, так як укладений на суму, що перевищує 100 мінімальних заробітних плат, станом на 2019 рік.

При цьому, колегія суддів звертає увагу що матеріали справи не містять доказів схвалення Договору зборами представників, що в силу дії статті 241 Цивільного кодексу України свідчило б про дійсність вказаного Договору.

Долучений Відповідачем до матеріалів справи протокол №2 засідання правління Позивача від 30 березня 2019 року не є належним доказом, відтак не свідчить про схвалення правочину, адже прийняття рішень про укладення договорів, сума яких перевищує 100 мінімальних заробітних плат, не віднесено до компетенції правління.

Відтак, встановивши дійсний зміст укладеного правочину, колегія суддів приходить до висновку, що останній не відповідає вимогам частини 1 статті 13 Закону України "Про об`єднання співласників багатоквартирного будинку" та Типовому договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, затвердженому постановою КМУ від 20 травня 2009 року №484, що в свою чергу порушує приписи частини 3 статті 184 Господарського кодексу України.

Що ж стосується доводів Відповідача щодо відсутності порушеного права Позивача, за захистом якого він звернувся, то колегія суду зазначає наступне.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 18-рп/2004 від 1 грудня 2004 року під охоронюваними законом інтересами необхідно розуміти прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони.

Підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Відповідно до статі 14 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" співвласник має право брати участь в управлінні об`єднанням у порядку, визначеному цим Законом і статутом об`єднання.

Статтею 6 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" визначено, що співвласники багатоквартирного будинку мають право брати участь в управлінні багатоквартирним будинком особисто або через представника.

Відтак, виходячи з вищеописаних положень Законів, котрі регулюють правовідносини об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, положень Статуту Позивача, зважаючи на укладення такого договору всупереч прямим норм закону (статті 10, 12,13,14 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" та статей 9,10,11 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку") що свідчить про порушення та невідповідність укладеного правочину таким нормам, то колегія суддів приходить до висновку, що укладення спірного Договору в особі голови правління Ємельянова Ш.Ю. порушує права співвласників Позивача на управління будинком.

При цьому повноважним на звернення до суду за захистом прав співвласників є саме Позивач і його безпосереднє звернення вказує на відсутність необхідності кожному з учасників самого Позивача (окремо чи разом) оспорювати вказаний Договір, адже Позивач в силу Статуту і Закону діє в їх інтересах. Дане, в свою чергу спростовує доводи апелянта.

Зважаючи на все вищевстановлене в даній постанові в площинні існування обставин щодо порушення оскаржуваним правочином прав та інтересів Позивача (співвласників будинку), вчинення такого правочину не у відповідності до норм законодавства України, суд апеляційної інстанції вважає підставними та обґрунтованими доводи Позивача про порушення Позивачем та Відповідачем під час укладення Договору прав співвласників багатоквартирного будинку та статтей 10, 12, 13, 14 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку", статей 9,10,11 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку".

Усе описане вище на переконання колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду підтверджує те, що Позивач підтвердив належними та допустимими доказами порушення оспорюваним Договором прав співвласників багатоквартирного будинку та норм законодавства, за захистом якого він звернувся до господарського суду з даним позовом. Дане є підставою для задоволення позовних вимог Позивача щодо визнання недійсним Договору.

Що ж до вимоги Позивача про застосування наслідків недійсного правочину у вигляді реституції та стягнення з Відповідача 505805 грн, то колегія суду зазначає наступне.

Позивач вказує, що на підставі Договору в період з липня 2019 року по липень 2021 року Позивач перерахував Відповідачу кошти в розмірі 505805 грн, які просить повернути саме за наслідками застосування до оспорюваного Договору реституції.

Разом з тим, Відповідач заперечуючи проти стягнення грошових коштів, сплачених на виконання Договору, посилається на те, що Позивач отримав послуги, оплатив їх та не висував жодних претензій щодо якості наданих послуг, тобто вчиняв дії направлені на визнання зобов`язання.

У статті 216 Цивільного кодексу України встановлено правові наслідки недійсності правочину. У частині першій цієї статті зазначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно з частиною другою статті 216 Цивільного кодексу України якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Аналогічні положення містяться у статті 208 Господарського кодексу України, якою передбачено наслідки визнання господарського зобов`язання недійсним. Зокрема, згідно з частиною другою вказаної норми, у разі визнання недійсним зобов`язання з інших підстав кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за зобов`язанням, а за неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість грошима, якщо інші наслідки недійсності зобов`язання не передбачені законом.

Правові наслідки, передбачені частиною першою та другою статті 216 Цивільного кодексу України, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

За змістом частин першої та другої статті 216 Цивільного кодексу України правовими наслідками недійсності правочину є реституція (основний наслідок) та відшкодування збитків (додатковий наслідок).

Суд не може застосувати наслідки недійсності оспорюваного правочину з власної ініціативи (згідно з абзацом 2 частини п`ятої статті 216 Цивільного кодексу України таке право є у суду лише щодо нікчемних правочинів).

Тлумачення статті 216 Цивільного кодексу України свідчить, що слід відмежовувати правові наслідки недійсності правочину і правові наслідки виконання недійсного правочину; до правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Окрім цього, якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною; правові наслідки виконання двостороннього недійсного правочину охоплюють собою двосторонню реституцію; законом можуть бути встановлені особливі умови застосування наслідків визначених в статті 216 ЦК або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Отже, наслідками недійсності правочину є поновлення сторін у початковому становищі (двостороння реституція), тобто взаємне повернення переданого за недійсним правочином, яке може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за правочином, залишається у його сторони.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 Цивільного кодексу України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Метою проведення реституції є відновлення між сторонами такого собі status quo у фактичному та правовому становищі, що існував до вчинення правочину, шляхом, так би мовити, абсолютного знищення юридичного значення будь-яких дій, що вчинялися суб`єктами - учасниками недійсного правочину.

Реституція - це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 Цивільного кодексу України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Правило статті 216 Цивільного кодексу України застосовується виключно до сторін правочину.

У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою-п`ятою статті 13 Цивільного кодексу України, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Зокрема, згідно із частиною третьої статті 16 Цивільного кодексу України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частинами другою-п`ятою статті 13 Цивільного кодексу України.

Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд.

Стаття 5 Господарського процесуального кодексу України вказує, на те, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Адже, рішенням суду має вирішуватись питання про захист визначених, конкретних прав та охоронюваних законом інтересів учасників господарських правовідносин, а не ілюзорних та абстрактних, тобто ним мають усуватись перешкоди, які виникли на шляху здійснення особою, яка звернулася з позовом, свого права.

Водночас вирішуючи питання про можливість задоволення даного позову, з урахуванням конкретних обставин справи має, необхідно визначитися із ефективністю обраного Позивачем способу захисту - визначити наслідки визнання договору недійсним для Позивача та Відповідача, з`ясувати, яким чином будуть відновлені права Позивача та Відповідача, зокрема можливість проведення двосторонньої реституції, можливість проведення повторного надання отриманих Позивачем послуг (робіт, послуг) у разі повернення Відповідачем коштів, необхідність відшкодувати іншій стороні правочину вартість товару (робіт, послуг) чи збитки. Разом із тим, вимога про застосування наслідків недійсності може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги.

Наведений правовий висновок викладений і у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 3 грудня 2021 року у справі № 906/1061/20.

Колегія суддів констатує, що оскаржуваний Договір є виконаним в тій частині, в якій Позивач просить застосувати реституцію.

Заявляючи позовну вимогу про застосування наслідків реституції (тільки для Позивача), Позивачем не заявлено про застосування наслідків недійсності правочину - двосторонню реституцію, а саме як для Позивача так і Відповідача.

Отже, в межах даного судового провадження задоволення позовних вимог про застосування односторонньої реституції, не поновить прав Позивача, оскільки укладений Договір в цій частині є виконаним, потреба Позивача відповідно у повторному отриманні наданих послуг - відсутня.

Відтак, з даного позову вбачається, що, зважаючи на характер спірних правовідносин та умови оскаржуваного Договору, неможливо відновлення між сторонами попереднього становища у фактичному та правовому становищі, що існував до вчинення правочину, шляхом, так би мовити, абсолютного знищення юридичного значення будь-яких дій, що вчинялися суб`єктами - учасниками недійсного правочину, з огляду на неможливість застосування саме двосторонньої реституції, шляхом повернення саме Відповідача (повернення отриманих по Договору послуг) в попереднє становище.

Відтак, з огляду на усе вищевказане в даній судовій, в призмі дії статті 216 Цивільного кодексу України, виходячи з принципу двосторонньої реституції, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про застосування наслідків недійсного правочину у вигляді реституції та стягнення з Відповідача 505805 грн. Відповідно суд апеляційної інстанції відмовляє в позові в цій частині.

Приймаючи таке рішення, Північно-західний апеляційний господарський суд скасовує рішення місцевого господарського суду в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення з Відповідача 293998 грн грошових коштів у порядку застосування реституції та приймає в цій частині нове рішення, яким відмовляє в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з Відповідача на користь Позивача у порядку реституції за наслідками визнання недійсним правочину грошових коштів в сумі 505805 грн сплачених за договором про надання послуг №22 від 4 червня 2019 року.

При цьому суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що задовільняючи позов суд першої інстанції вийшов за межі спору розглянувши спір щодо повернення безпідставно набутого майна (керуючись статтею 1212 Цивільного кодексу України), що не просив сам Позивач у поданому позові (адже повернення коштів за статтею 1212 Цивільного кодексу України не відбувається у порядку застосування саме реституції).

З огляду на усе вищевказане у даній постанові, Північно-західний апеляційний господарський суд, вважає подану Відповідачем апеляційну скаргу підставною та обгрунтованою в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення з Відповідача 293998 грн грошових коштів у порядку застосування реституції.

Разом з тим, суд скасовує рішення Господарського суду Житомирської області в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення з Відповідача 293998 грн грошових коштів у порядку застосування реституції та змінює в частині розподілу судового збору, прийнявши в цій частині нове рішення, яким відмовляє в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з Відповідача на користь Позивача у порядку реституції за наслідками визнання недійсним правочину грошових коштів в сумі 505805 грн сплачених за договором про надання послуг №22 від 4 червня 2019 року.

В решті доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає її необгрунтованою і безпідставною, а тому залишає її без задоволення в частині визнання недійсним правочину.

Згідно частини 1 статті 269 ГПК України: суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Водночас, Північно-західний апеляційний господарський суд приходить до висновку про неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції обставинам справи в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення з Відповідача 293998 грн грошових коштів у порядку застосування реституції, що в силу дії пунктів 1, 2 та 3 частини 1 статті 277 ГПК України є підставою для скасування оспорюваного рішення а підставі пункту 2 частини 1 статті 275 ГПК України в цій частині.

Судові витрати, в силу дії приписів статті 129 ГПК України, за розгляд позовної заяви та апеляційної скарги, суд покладає на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (відповідно до частини задоволеної апеляційної скарги).

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної-особи підприємця Козлової Лариси Борисівни на рішення Господарського суду Житомирської області від 22 листопада 2022 року в справі №906/854/21 - задоволити частково.

2. Рішення Господарського суду Житомирської області від 22 листопада 2022 року в справі №906/854/21 скасувати в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення з Фізичної особи-підприємця Козлової Лариси Борисівни 293998 грн грошових коштів у порядку застосування реституції та змінити в частині розподілу судового збору.

3. Прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з Фізичної особи-підприємця Козлової Лариси Борисівни на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Замкова гора" у порядку реституції за наслідками визнання недійсним правочину грошових коштів в сумі 505805 грн сплачених за договором про надання послуг №22 від 4 червня 2019 року.

4. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Козлової Лариси Борисівни ( АДРЕСА_1 , код РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Замкова гора" (м. Житомир, майдан Соборний, 2/2, ) 2270 грн витрат по сплаті судового збору за розгляд позовної заяви.

5. В решті рішення Господарського суду Житомирської області від 22 листопада 2022 року в справі №906/854/21 - залишити без змін.

6. Стягнути з Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Замкова гора" (м. Житомир, майдан Соборний, 2/2, ) на користь Фізичної особи-підприємця Козлової Лариси Борисівни ( АДРЕСА_1 , код РНОКПП НОМЕР_1 ) 3405 грн витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

7. Господарському суду Житомирської області видати відповідні накази.

8. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

9. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

10. Справу №906/854/21 повернути Господарському суду Житомирської області.

Повний текст постанови виготовлено 20 березня 2023 року.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Філіпова Т.Л.