ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.03.2023м. ДніпроСправа № 904/3863/22

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Рудь І.А., за участю секретаря судового засідання Товстоп`ятки В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Систематика Україна", м. Київ

до Виконавчого комітету Криворізької міської ради, м. Кривий Ріг Дніпропетровської області

про стягнення заборгованості в сумі 1 312 177 грн 20 коп. за договором від 05.04.2022 № 52

Представники:

від позивача: Кардашевська Т.В., адвокат;

від відповідача: Сеїна О.О., представник.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Систематика Україна" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області із позовом від 20.10.2022 № 22/10/20, в якому просить стягнути з Виконавчого комітету Криворізької міської ради заборгованість в сумі 1 312 177 грн 20 коп., з яких: 1 058 400 грн 00 коп. - основний борг, 52 536 грн 21 коп. - інфляційні втрати, 189 062 грн 14 коп. - пеня, 12 178 грн 85 коп. - 3% річних, відповідно до умов договору від 05.04.2022 № 52.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов спірного договору в частині своєчасної оплати поставленого позивачем товару.

Витрати позивача зі сплати судового збору в сумі 19 682 грн 66 коп. та витрати на професійну правничу допомогу, розмір якої за попереднім (орієнтовним) розрахунком складає 12 000 грн 00 коп., просить покласти на відповідача.

Ухвалою господарського суду від 07.11.2022 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами загального позовного провадження у підготовчому засіданні на 06.12.2022.

Ухвалою господарського суду від 06.12.2022 продовжено строк проведення підготовчого провадження на 30 днів за ініціативою суду; підготовче засідання відкладено на 17.01.2023, у зв`язку із неявкою представників сторін та за клопотанням відповідача .

03.01.2023 на адресу суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву від 29.12.2022 № 6954, в якому просить суд відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі. Свої заперечення обґрунтовує тим, що з боку відповідача вчинені всі необхідні дії, спрямовані на повне та своєчасне виконання зобов`язань за спірним договором, зокрема, реєстрація в Управління державної казначейської служби України у місті Кривому Розі видаткової накладної від 03.05.2022 № 70 та платіжного доручення на оплату товару за договором на суму 1 058 400,00 грн. Проте, кошти на користь позивача Управлінням державної казначейської служби у м. Кривому Розі не сплачено, а платіжне доручення Виконавчого комітету Криворізької міської ради щодо оплати товару за Договором на суму 1 058 400,00 грн перебуває у черзі на оплату відповідно до ресурсної забезпеченості єдиного казначейського рахунку, згідно з умовами Порядку виконання повноважень державно казначейською службою в особливому режимі в умовах воєнного стану, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.06.2021 № 590 (зі змінами). Таким чином, відповідач стверджує про відсутність його вини у порушенні зобов`язання, вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими. Крім того, відповідач звертає увагу суду, що спірний договір підписувався сторонами в умовах воєнного стану, який передбачає ризик настання відповідних непередбачуваних обставин для контрагентів; договором передбачене звільнення від відповідальності за неналежне виконання зобов`язань у разі виникнення обставин непереборної сили.

09.01.2023 від відповідача надійшло клопотання про закриття провадження у справі за відсутністю предмету спору. Відповідач вказує на погашення заборгованості у повному обсязі. На підтвердження надає платіжне доручення № 771 від 25.10.2022, відповідно до якого грошові кошти в сумі 1 058 400,00 грн оплачені 30.12.2022.

Ухвалою господарського суду від 17.01.2023 підготовче засідання відкладено на 07.02.2023, у зв`язку із неявкою сторін, із проведення призначеного засідання у режимі відеоконференції за участю представника відповідача поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою господарського суду від 24.01.2023 ухвалено провести підготовче засідання, призначене на 07.02.2023, у режимі відеоконференції за участю представників сторін поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою господарського суду від 07.02.2023 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті в засіданні на 02.03.2023 із його проведенням у режимі відеоконференції за участю представників сторін поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

У судовому засіданні 02.03.2023 представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити, витрати позивач і сплати судового збору та на професійну правничу допомогу в сумі 12 000 грн 00 коп. просив покласти на відповідача; представник відповідача проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, просив у задоволенні позову відмовити.

В порядку ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши докази в їх сукупності, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

05.04.2022 між Виконавчим комітетом Криворізької міської ради (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Систематика Україна" (постачальник) укладено договір № 52 (надалі договір).

Відповідно до п. 1.1. договору предметом договору є ДК 021:2015:30210000-4, машини для обробки даних (апаратна частина) (робочі станції та моноблоки) (далі - товар).

Постачальник зобов`язується поставити замовнику товар: модель, характеристики, кількість якого визначається специфікацією, що є додатком 1 до цього договору, а замовник прийняти і оплатити такий товар (п.1.2. договору).

Згідно з п. 3.1. договору ціна цього договору становить 1 350 240,00 грн в тому числі ПДВ 225 040 грн.

Ціна договору може бути зменшена за взаємною згодою сторін шляхом підписання додаткової угоди (п. 3.2. договору).

Пунктом 4.1. договору передбачено, що замовник проводить оплату за фактично поставлений товар згідно з належним чином оформленим рахунком, протягом 10 банківських днів шляхом перерахування відповідної суми на поточний рахунок постачальника, після підписання відповідної накладної, за умови наявності фінансування.

Платіжні зобов`язання замовника здійснюються при наявності відповідного бюджетного призначення (бюджетних асигнувань), з урахуванням ч. 1 ст. 23 Бюджетного кодексу України (п. 4.2. договору).

У п. 7.2. договору сторони погодили, що у разі невиконання або несвоєчасного виконання зобов`язань винна сторона сплачує штрафні санкції у розмірі 2-х облікових ставок НБУ, що діяла у період, за яким сплачується штраф.

Відповідно до п. 10.1. договору цей договір набирає чинності з моменту підписання сторонами і діє до 31.12.2022, а у частині виконання зобов`язань сторонами до їх повного виконання.

Сторонами підписана специфікація до договору (додаток № 1), в якій визначене найменування товару, що підлягає поставці, його характеристики, кількість, ціна та загальна вартість (а.с. 21).

На виконання умов договору позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 1 058 400 грн 00 коп., що підтверджується видатковою накладною № 70 від 03.05.2022 (а.с. 22),

Господарський суд зазначає, що вказана накладна підписані сторонами без жодних зауважень чи заперечень.

Позивач вказує, що відповідач, в порушення умов договору, свої зобов`язання щодо оплати поставленого товару не виконав, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 1 058 400 грн 00 коп.

На підставі п.п. 7.2. договору позивач нарахував до сплати відповідачу пеню у загальному розмірі 189 062 грн 14 коп. за період з 18.05.2022 по 04.10.2022.

Із посиланням на положення ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував додатково до суми основного боргу та просить стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 12 178 грн 85 коп. за період з 18.05.2022 по 04.10.2022 та інфляційні втрати в сумі 52 536 грн 21 коп. за період з червня по серпень 2022.

Під час розгляду справи відповідачем до матеріалів справи надані докази оплати основного боргу на суму 1 058 400 грн 00 коп. після звернення позивач із даним позовом до суду, що підтверджується платіжним дорученням № 771 від 25.10.2022, відповідно до якого грошові кошти в сумі 1 058 400,00 грн оплачені 30.12.2022.

Доказів оплати решти спірної заборгованості відповідачем сторонами до матеріалів справи не надано.

Предметом доказування у даній справі є обставини укладання договору поставки, факт поставки товару, строк оплати, наявність часткової оплати, строк дії договору, наявність прострочення оплати вартості поставленого товару.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відносини, що виникли між сторонами у справі на підставі договору поставки, є господарськими зобов`язаннями, тому, згідно положень ст.ст. 4, 173-175 і ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, до цих відносин мають застосовуватися відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистими, сімейними, домашніми або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання.

За змістом ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

З урахуванням умов п. 4.1. договору, строк оплати поставленого позивачем товару є таким, що настав 17.05.2022.

Враховуючи, що відповідачем своєчасно не сплачено у повному обсязі вартість поставленого товару, суд вважає позовну вимогу про стягнення боргу у розмірі 1 058 400 грн 00 коп. обґрунтованою та підтвердженою належними доказами.

Заперечення відповідача щодо відсутності його виник у порушення зобов`язання з оплати поставленого товару судом відхиляються з огляду на таке.

Статтею 193 Господарського кодексу України визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Крім того, в силу приписів статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Суд зазначає, що отримання бюджетного фінансування не можна розглядати як подію, яка неминуче настане, в розумінні абзацу 2 ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями. Відповідач як юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями за спірним договором і така відповідальність не може ставитися у залежність від дій чи бездіяльності будь-яких третіх осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 617 Цивільного кодексу України відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання. Ці положення повністю кореспондуються з положеннями ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, де зазначено, що непереборною силою, тобто надзвичайними і невідворотними обставинами не вважаються, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

У відповідності до п. 1.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю. Тому у випадках порушення грошового зобов`язання суди не повинні приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов`язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України).

Таким чином, посилання відповідача на відсутність бюджетного фінансування не звільняє його від обов`язку вчасно оплатити вартість поставленого позивачем товару.

Посилання відповідача звільнення від відповідальності через настання обставин непереборної сили (воєнний стан), відповідно до умов договору (розділ VIII договору), судом до уваги не приймаються, оскільки у п. 8.1. договору йдеться про обставини непереборної сили, які не існували на час укладання договору, в той час як договір між сторонами укладений 05.04.2022, тобто вже під час діє воєнного стану в Україні.

Разом з тим, під час розгляду справи, відповідачем до суду надані докази на підтвердження сплати основної заборгованості перед позивачем в сумі 1 058 400 грн. 00 коп. після звернення позивача із даним позовом до суду, тому грошові зобов`язання відповідача у вказаній сумі в силу положень ст. 202 Господарського кодексу України, на час розгляду справи судом є припиненими. Таким чином, між сторонами відсутній предмет спору щодо стягнення цих грошових коштів і провадження у справі в цій частині підлягає закриттю, згідно приписів п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч. 1 ст. 230 Господарському кодексі України).

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ст. 548 Цивільного кодексу України).

Статтею 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема неустойкою.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або iнше майно, якi боржник повинен передати кредиторовi у разi порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у вiдсотках вiд суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

Перевіркою виконаного позивачем розрахунку пені судом порушень умов договору та чинного законодавства не встановлено.

Згідно положень ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіркою виконаного позивачем розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, судом порушень умов договору та чинного законодавства не встановлено.

Згідно з ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

За приписами ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За встановлених обставин, відповідач неналежним чином виконав свої договірні зобов`язання, чим порушив умови укладеного із позивачем договору та вищевказані приписи чинного законодавства, тому позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 189 062 грн 14 коп. пені, 12 178 грн 85 коп. 3% річних, 52 536 грн 21 коп. інфляційних втрат визнаються судом обґрунтованими.

Разом з тим, з огляду на встановлені судом фактичні обставини справи, доводи відповідача щодо своєчасної реєстрації видаткової накладної в органах казначейства та певну процедуру черговості оплат відповідно до ресурсної забезпеченості єдиного казначейського рахунку, згідно з умовами Порядку виконання повноважень державно казначейською службою в особливому режимі в умовах воєнного стану, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.06.2021 № 590 (зі змінами), господарський суд вбачає підстави для зменшення нарахованої позивачем пені до 10 грн 00 коп., з огляджу на таке.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 зробила наступні висновки.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.

Звертаючись з вимогою про стягнення процентів річних та інфляційних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, позивач також не повинен доводити розмір дійсних майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат кредитора, пов`язаних із затримкою розрахунку, не має на меті встановлення точного їх розміру.

Відповідно до частини першої статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Суд звертає увагу, що розмір заявлених нарахувань (пені, відсотків річних та інфляційних втрат у загальному розмірі 253 777 грн 20 коп.) складає майже 24% суми основного боргу, який погашений відповідачем у повному обсязі. Господарський суд зазначає, що загальна сума нарахувань не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Цивільного кодексу України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у позивача можливості стягувати із відповідача надмірні грошові суми, як неустойку, спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

До того ж, судом враховані дії відповідача, спрямовані на належне виконання зобов`язань за договором, а саме: своєчасне звернення до органів казначейської служби для реєстрації видаткової накладної з метою подальшої оплати вартості поставленого товару.

Господарський суд вважає за можливе зменшити розмір пені, що підлягає стягненню з відповідача до 10 грн 00 коп.

Таке зменшення розміру пені суд вважає розумним і оптимальним балансом інтересів сторін у спорі та таким, що запобігатиме настанню негативних наслідків як для відповідача, так і для позивача.

Не зважаючи на часткове задоволення позовних вимог позивача, витрати позивача зі сплати судового збору в сумі 3 806 грн 66 коп. покладаються на відповідача, оскільки застосування положень ст. 233 ГК України та ст. 551 ЦК України не є підставою для покладення судових витрат на іншу сторону.

Водночас, оскільки провадження у справі в частині стягнення з відповідача основного боргу у розмірі 1 058 400 грн 00 коп. підлягає закриттю, за приписами п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України „Про судовий збір, судовий забір в сумі 15 876 грн 00 коп. підлягає поверненню позивачу з Державного бюджету України, у разі подання відповідного клопотання.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат позивача на професійну правничу допомогу у даній справі, заявлених у розмірі 12 000 грн 00 коп., господарський суд виходить з такого.

Статтею 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Право особи на отримання правової допомоги під час розгляду справи господарськими судами гарантоване ст.131-2 Конституції України, ст. 16 ГПК, відповідними нормами Закону "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Сторона, на користь якої ухвалене судове рішення, має право на відшкодування витрат на правову допомогу як складової судових витрат (п.12 ч.3 ст.2, ст.123, ч.2 ст126 ГПК).

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу у заявленому розмірі позивачем до матеріалів справи надано копії договору про надання правничої допомоги від 04.10.2022 № 22/10/04; рахунку на оплату від 12.10.2022 № 33 на суму 12 000 грн 00 коп.; акту надання послуг від 16.10.2022 № 33; платіжного доручення від 13.10.2022 № 506 про сплату позивачем 12 000 грн 00 коп. за правничу допомогу згідно з рахунокм на оплату № 33 від 12.10.2022; свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю від 25.09.2017 СМ № 000488; ордеру від 20.10.2022 серія АА № 1245185.

Так, 04.10.2022 між Фізичною особою-підприємцем Кардашевською Тетяною Вікторівною (адвокат) Товариством з обмеженою відповідальністю "Систематика Україна" (клієнт) укладено договір про надання правничої допомоги № 22/10/04, відповідно до п.1.1. якого клієнт доручає, а адвокат бере на себе обов`язок надавати правничу допомогу по захисту інтересів клієнта у відповідності з умовами цього договору.

Пунктом 5.1. договору передбачено, що за виконання адвокатом покладених на нього клієнтом зобов`язань останній повинен виплатити адвокату гонорар, який встановлюється сторонами за домовленістю. Сплата гонорару здійснюється клієнтом на підставі рахунку, який виставляється адвокатом.

Згідно з п. 7.1. договору договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

На виконання п. 5.1. договору адвокат виставлений клієнту рахунок № 33 від 12.10.2022 на суму 12 000 грн 00 коп., який сплачений клієнтом, що підтверджується платіжним дорученням від 13.10.2022 № 506.

16.10.2022 сторони підписали акт надання послуг від 16.10.2022 № 33, за змістом якого виконавцем надані наступні послуги: ознайомлення з матеріалами справи, аналіз судової практики, підготовка позовної заяви (а.с. 29).

За змістом ст. 123 Господарського процесуального кодексу України витрати на професійну правничу допомогу віднесені до витрат, пов`язаних з розглядом справи в суді, які, в свою чергу, віднесені до судових витрат.

У відповідності до ст. 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в ст. 1 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 зазначеного Закону).

Разом із тим згідно зі ст. 15 Господарського процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ст. 16 Господарського процесуального кодексу України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 зазначеного Кодексу).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (ст. 124 Господарського процесуального кодексу України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст. 126 Господарського процесуального кодексу України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу.

3) розподіл судових витрат (ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).

За приписами ч. 3 ст. 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України.

Зокрема, ст. 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Глава 52 Цивільного кодексу України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

За змістом положень ч. 1 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Приписами ч. 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат, розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі: гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

При здійснені розподілу між сторонами спору судових витрат на професійну правничу допомогу, суд враховує результат розгляду спору, умови договору про надання правничої допомоги, укладеного між стороною спору та адвокатом (адвокатським об`єднанням, бюро), обсяги наданих стороні, як клієнту, послуг правничої допомоги щодо представництва її інтересів в суді під час розгляду справи, а також в порядку ст. 86 Господарського процесуального кодексу України надає належну оцінку поданим стороною, яка понесла витрати на професійну правничу допомогу, доказам фактичного надання їй адвокатських послуг, їх прийняття стороною спору на підставі акта приймання-передачі послуг з виставленням адвокатом (адвокатським об`єднанням, бюро) клієнту рахунка на оплату таких послуг.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже у розумінні положень ч. 5 та 6 ст. 126 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі № 927/237/20).

Такі самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Зокрема, згідно з практикою ЄСПЛ заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).

Крім того, у рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п. п. 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, у постанові Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 912/1025/20).

Визначивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, суд здійснює розподіл таких витрат.

Наявними у справі доказами підтверджується факт отримання позивачем правової допомоги обсягом та вартістю, які визначені договором та актом надання послуг.

Водночас, оцінюючи надані позивачем докази на предмет обґрунтованості розміру заявлених ним витрат на професійну правничу допомогу, суд з урахуванням критеріїв, визначених ч. 5 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, доходить висновку про неприйнятність заявленого до стягнення фіксованого розміру цих витрат у сумі 12 000,00 грн у зв`язку з їх неспівмірністю та нерозумністю з огляду на таке.

У даному випадку, виходячи з того, що юридична кваліфікація правовідносин у даній справі не є складною, тому не вимагала від адвоката, який за своїм правовим статусом має достатню правову кваліфікацію, значних професійних зусиль для належного представництва інтересів позивача у справі.

Підготовка позовної заяви у спорі, що виник між сторонами, не потребує тривалого часу для аналізу договору, первинних документів: заборгованість відповідачів стосується неналежного виконання відповідачем зобов`язань з оплати поставленого позивачем товару за однією накладною; виконаний розрахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат, не є складним, оскільки унормований чинним законодавством та визначений усталеною судовою практикою й не потребує виняткових професійних знань.

Отже, з урахуванням характеру, предмета та складності спору (спір є стандартним-типовим, витікає з договору поставки товару), кількості його учасників (два учасника), обсягом матеріалів справи (не великий обсяг первинних документів), господарський суд не може стверджувати, що спір у даній справі вимагав від адвоката аналізу значного обсягу джерел права, судової практики та значних затрат часу на його врегулювання.

На підставі викладеного, беручи до уваги право суду не присуджувати (не розподіляти) стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, враховуючи баланс інтересів сторін у даному питанні, суд вважає адекватним розміром правничої допомоги, яка може бути розподілена між сторонами 6 000 грн.

При цьому суд не заперечує право адвоката та його довірителя на таку оцінку вартості та необхідності наданих послуг, але оцінює дані обставини з точки зору можливості покладення таких витрат на іншу сторону по справі (відповідача).

Повний текст цього рішення складений з урахуванням перебування головуючого судді на лікарняному в період терміну для складання повного тексту даного рішення.

Керуючись ст. ст. 2, 73, 74, 76, 77-79, 86, 91, 129, п. 2 ч. 1 ст. 231, ст. ст. 233, 238, 240, 241, 327 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Закрити провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 1 058 400 грн 00 коп.

В іншій частині позов задовольнити частково.

Стягнути з Виконавчого комітету Криворізької міської ради (50101, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, пл.. Молодіжна, буд. 1, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Систематика Україна" (01010, м. Київ, вул.. І. Мазепи, буд. 11А, офіс 54, ) 52 536 грн 21 коп. (п`ятдесят дві тисячі п`ятсот тридцять шість грн. 21 коп.) інфляційних втрат, 12 178 грн 85 коп. (дванадцять тисяч сто сімдесят вісім грн 85 коп.) 3% річних, 10 грн 00 коп. (десять грн 00 коп.) пені, 3 806 грн 66 коп. (три тисячі вісімсот шість грн 66 коп.) витрат зі сплати судового збору, 6 000 грн 00 коп. (шість тисяч грн. 00 коп.) витрат на професійну правничу допомогу.

В решті позову відмовити.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дня складання повного судового рішення і може бути оскаржено до Центрального апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 20.03.2023

Суддя І.А. Рудь