РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

02.02.2023Справа № 910/11302/22

Господарський суд міста Києва в складі судді Привалова А.І., за участю секретаря судового засідання Мазура В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження

справу № 910/11302/22

за позовом Акціонерного товариства "Укргазвидобування"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "НАФТОГАЗХІМ СЕРВІС"

про стягнення 3 360 720,00 грн

За участю представників сторін:

від позивача: Заболотний А.М.;

від відповідача: Бузенний А.С.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерне товариство "Укргазвидобування" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "НАФТОГАЗХІМ СЕРВІС" про стягнення 3 360 720,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за Договором поставки № 21Т-114 від 14.09.2021 в частині передачі обумовленого договором товару, у зв`язку з чим останньому нараховані пеня в сумі 1 605 120,00 грн та штраф - 1 755 600,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.11.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 24.11.2022.

17.11.2022 та 18.11.2022 через підсистему «Електронний суд» від представника позивача надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.11.2022 відмовлено в задоволенні заяви Акціонерного товариства "Укргазвидобування" про розгляд справи № 910/11302/22 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

24.11.2022 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній проти позову заперечує, посилаючись на те, що строк поставки товару не сплинув, а відтак відсутні підстави для нарахування штрафних санкцій.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.11.2022 відкладено підготовче засідання у справі на 08.12.2022.

25.11.2022 засобами поштового зв`язку від позивача надійшла заява про участь у судовому засіданні, яке відбудеться 24.11.2022, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

06.12.2022 засобами поштового зв`язку від позивача надійшла відповідь на відзив.

В підготовчому засіданні 08.12.2022 за клопотанням представника відповідача була оголошена перерва до 22.12.2022.

20.12.2022 через канцелярію суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.

В підготовчому засіданні 22.12.2022, враховуючи відсутність інших заяв та клопотань учасників справи, суд без виходу до нарадчої кімнати постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи №910/11302/22 до судового розгляду по суті на 02.02.2023.

25.01.2023 на адресу суду від позивача надійшли письмові пояснення.

30.01.2023 на адресу суду від відповідача надійшла заява про долучення доказів до матеріалів справи.

31.01.2023 на адресу суду від позивача надійшли письмові пояснення, які стосуються заяви відповідача про долучення доказів до матеріалів справи.

Присутній у судовому засіданні 02.02.2023 представник позивача позовні вимоги з посиланням на обставини, наведені у позовній заяві, та заперечив проти задоволення заяви відповідача про долучення доказів до матеріалів справи, оскільки надані докази подані з пропуском строку та не стосуються обставин справи.

Представник відповідача задовольнити заяву про долучення доказів до матеріалів справи та заперечив проти задоволення позовних вимог, посилаючись на обставини, наведені у відзиві на позовну заяву, поданому під час попереднього розгляду справи.

Суд, розглянувши заяву відповідача про долучення доказів до матеріалів справи, дійшов висновку про її задоволення, оскільки докази, додані відповідачем до заяви, виникли тільки після 22.12.2022, тобто після закриття підготовчого провадження у справі, проте, стосуються засвідчення форс-мажорних обставин, на наявність яких посилається відповідач у своїх запереченнях проти позовних вимог. Відтак, з метою правильного та своєчасного вирішення спору, суд вважає за можливе долучити до матеріалів справи докази, надані відповідачем до початку судового засідання.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих позивачем.

У судовому засіданні 02.02.2023, відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

УСТАНОВИВ:

14.09.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю "НАФТОГАЗХІМ СЕРВІС" (за договором - постачальник) та Акціонерним товариством "Укргазвидобування" (за договором - покупець) було укладено Договір поставки № 21Т-114, відповідно до умов п.1.1. якого Постачальник зобов`язується поставити Покупцеві станції компресорні азотні пересувні ТГА-15/120 на шасі вантажного автомобіля МАЗ 631724-571-001 (надалі -Товар, зазначений в специфікації, що додається до Договору і є його невід`ємною частиною), а Покупець - прийняти і оплатити такий Товар.

Згідно п. 1.2. Договору, найменування/асортимент Товару, одиниця виміру, кількість, ціна за одиницю Товару та загальна ціна Договору вказується у специфікації (далі - Специфікація), яка є Додатком №1 до Договору та є його невід`ємною частиною. Строк поставки Товару визначається Графіком поставки Товару, який є Додатком №3 до Договору та є його невід`ємною частиною.

Відповідно до п. 5.1. договору, строк поставки, умови та місце поставки товару, інформація про вантажовідправників і вантажоотримувачів вказується в Специфікації/-ях та Графіку поставки товару до цього договору.

Датою поставки товару є дата підписання уповноваженими представниками сторін акту приймання-передачі товару, форма якого наведена в Додатку № 4 до цього договору, який є його невід`ємною частиною (застосовується, якщо постачальник не є резидентом України) або видаткової накладної.

Право власності на Товар переходить від Постачальника до Покупця з дати підписання Сторонами акту приймання- передачі Товару або видаткової накладної (при наявності двох дат, датою підписання акту приймання- передачі Товару або видаткової накладної вважається дата підписання Покупцем) (п. 5.2. договору).

Строк дії договору, визначений у п. 10.1 договору, згідно якого договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін (за наявності), за умови надання постачальником забезпечення виконання своїх зобов`язань по Договору, які відповідають вимогам, вказаним у п. 10.2 цього Договору і діє по 31.12.2022 р.

Відповідно до розділу ХІІІ договору невід`ємними додатками останнього є: Додаток №1 - Специфікація № 1; Додаток № 2 - Форма- «Інформація про власників контрагента, включаючи кінцевого бенефіціарного власника (контролера)»; Додаток № 3 - Графік поставки товару; Додаток № 4 - Форма - «Акт приймання-передачі товару» (форма акту призначена для Постачальника, що не є резидентом України); Додаток № 5 - «Технічні характеристики товару» (застосовується у разі необхідності); Додаток № 6 - «Типова форма банківської гарантії/стендбай акредитиву виконання зобов`язань постачальником за контрактом/договором.

З доданих до справи доказів вбачається, що Договір поставки № 21Т-114 від 14.09.2021 та додатки до нього були підписані уповноваженими посадовими особами ТОВ "НАФТОГАЗХІМ СЕРВІС" та АТ "Укргазвидобування" і скріплені печатками юридичних осіб.

Так, у Специфікації №1 від 14.09.2021 р., що є Додатком №1 до договору, сторони договору погодили поставку Товару загальною вартістю 25 080 000,00 грн. Умови поставки товару: DDP-станція (склад) призначення для резидентів. Строк поставки товару: відповідно до Графіка поставки товару.

Згідно Графіка поставки товару, що є Додатком №3 до Договору, строк поставки товару становить 280 (двісті вісімдесят) календарних днів після укладення Договору, із правом дострокової поставки.

10.06.2022 позивач звернувся до відповідача з листом за вих. № ШГВ1697/003.1.1-05 від 09.06.2022, надісланим на електронну адресу останнього, з проханням повідомити про можливість виконання умов договору. Відповідач вказаний лист залишив без відповіді та задоволення.

Оскільки порушуючи умови договору, відповідачем (постачальником) не було здійснено поставку товару у строк, визначений Специфікацією № 1 та Графіком поставки товару, та не повідомлено про причини не виконання зобов`язань, 01.09.2022 позивач надіслав претензію за вих. № ШГВ2507/003.1.1-05 від 25.08.2022 з вимогою сплатити пеню та штраф, нараховані на підставі п. 7.9 договору, у загальній сумі 3 360 720,00 грн.

Відповідач вказану претензію залишив без задоволення.

Отже, порушення відповідачем зобов`язань щодо поставки обумовленого договором товару, стало підставою нарахування останньому пені в сумі 1605120,00 грн та штрафу - 1755600,00 грн і відповідно звернення з даним позовом до суду.

Відповідач у відзиві на позовну заяву та запереченнях проти задоволення позовних вимог заперечив, посилаючись на те, що тендерна документація та тендерна пропозиція містила іншу умову строків поставки товару, а саме: не пізніше 31.12.2022. Відтак, враховуючи строк дії договору, встановлений вказівкою на конкретну дату (31.12.2022 р.), відповідач вважає, що позивач помилково обчислює строки поставки товару, наведені у Графіку поставки товару. Так, слово «після» не тотожне словосполученню «з моменту», а тому помилково відраховувати строк поставки товару 280 календарних днів з дати укладення договору. Оскільки договір не містить жодної іншої граничної дати, ніж дата завершення строку дії договору, то від неї і слід відштовхуватися, розраховуючи останню можливу дату поставки товару.

Пунктом 4 Додатку №1 до договору встановлено строк на оплату товару: протягом 30 календарних днів з дати постачання та підписання акту прийому-передачі товару або видаткової накладної. Якщо взяти до уваги строк дії договору, то можливо зробити висновок, що для того, щоб залишилось ще 30 днів на його оплату в межах строку дії договору, поставка має відбутися не пізніше 30.11.2022. Якщо від 30.11.2022 (кінцева дата поставки) відрахувати 280 календарних днів, отримаємо 26.03.2022 - дату, яка знаходиться після дати укладення Договору (14.09.2021), а відтак - є допустимим варіантом обчислення строку поставки і задовольняє усі вимоги договору.

Отже, з урахуванням наведених вище обставин, на думку відповідача, строк поставки товару ще не сплинув, а тому нарахування штрафних санкцій за порушення строку поставки товару є безпідставним.

Крім того, відповідач зазначив, що у нього виникли обставини непереборної сили, у зв`язку з чим 22.11.2022 він надіслав на адресу ГПУ «Шебелинкагазвидобування» АТ «Укргазвидобування» повідомлення про настання цих обставин, а 30.01.2023 надав суду копію Сертифікату № 2600-22-1761 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), виданий 14.12.2022 Івано-Франківською торгово-промисловою палатою з доказами його направлення на адресу позивача. При цьому, відповідач зазначає про дотримання строків повідомлення позивача про настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відповідно до умов договору.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Частиною першою ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (абз. 2 ч. 1 ст. 175 ГК України).

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд визнає Договір поставки № 21Т-114 від 14.09.2021 належною підставою, у розумінні норм ст. 11 ЦК України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.

Як вбачається з умов укладеного сторонами договору, між сторонами виникли правовідносини, що регулюються положеннями цивільного та господарського законодавства про поставку товару.

Згідно з приписами ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Як вбачається з п. 5.1. договору строк поставки, умови та місце поставки товару, інформація про вантажовідправників і вантажоотримувачів вказується в Специфікації/-ях та Графіку поставки товару до цього договору.

Відповідно до Графіка поставки товару, що є Додатком №3 до Договору, строк поставки товару становить 280 (двісті вісімдесят) календарних днів після укладення Договору, тобто, враховуючи дату укладання договору, до 21.06.2022

Згідно з положеннями статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

За змістом статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Момент виконання обов`язку продавця передати товар визначено статтею 664 Цивільного кодексу України, згідно з якою обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

У розумінні положень частини 2 статі 664 Цивільного кодексу України товар вважається наданим у розпорядження покупця якщо: у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці; покупець поінформований про те, що товар готовий до передання. При цьому, товар повинен бути відповідним чином ідентифікований.

Таким чином, враховуючи умови Договору поставки № 21Т-114 від 14.09.2021 та Додатків № 1, № 3, що є невід`ємними частинами договору, граничний строк поставки товару Товариством з обмеженою відповідальністю "НАФТОГАЗХІМ СЕРВІС" - 21.06.2022.

Проте, в порушення умов договору, відповідач не здійснив поставку товару у визначений договором строк.

Щодо заперечень відповідача, наведених у відзиві на позовну заяву, відносно строку поставки товару, визначеного у договорі, та порядку його обчислення, суд відзначає наступне.

Як вбачається з наданих сторонами доказів, Договір поставки № 21Т-114 від 14.09.2021 року було укладено між Акціонерним товариством «Укргазвидобування» та Товариством з обмеженою відповідальністю «НАФТОГАЗХІМ СЕРВІС» за результатом проведення відкритих торгів за процедурою закупівлі: 34140000-0 - Великовантажні мототранспортні засоби (Компресор пересувний азотний), №21Т-114, ідентифікатор закупівлі № ИА-2021-05-25- 009412-b.

Відповідно до тендерної документації зазначеної закупівлі, зі змінами внесеними рішенням тендерного комітету №1140 від 15.06.2021, строк поставки був сформульований наступним чином: п. 4.4 «строк поставки товарів (надання послуг, виконання робіт)» Розділ 1. Загальні положення Тендерної документації: - Згідно графіка поставки 280 календарних днів після укладання договору, але не пізніше 31.12.2022р. з можливістю дострокової поставки.

Вимога «Граничний термін постачання» додатку №3 до тендерної документації: Згідно графіка поставки 280 календарних днів після укладання договору, але не пізніше 31.12.2022р. з можливістю дострокової поставки.

Колонка «Строк поставки» таблиці «ГРАФІК ПОСТАВКИ» додатку №3 до тендерної документації: - «Згідно графіка поставки 280 календарних днів після укладання договору з можливістю дострокової поставки.».

Надавши цінову пропозицію № 01-30-08/21 від « 30» серпня 2021 року» Товариство з обмеженою відповідальністю «НАФТОГАЗХІМ СЕРВІС» погодилось укласти договір на умовах, зазначених в тендерній документації.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частинами 2, 3 ст. 180 ГК України визначено, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Таким чином, уклавши договір сторони досягли згоди щодо усіх його істотних умов, зазначених в тендерній документації.

При цьому, умова тендерної документації «Граничний термін постачання»: «не пізніше 31.12.2022 р.» знайшла своє відображення у строку дії договору, але це ніяким чином не змінює умов тендерної документації щодо строку поставки товару, зазначеного в «ГРАФІК ПОСТАВКИ» додатку №3 до тендерної документації: - «Згідно графіка поставки 280 календарних днів після укладання договору.

Отже, відповідач безпідставно зазначає про те, що строк поставки товару в укладеному сторонами договорі відрізняється від умов тендерної документації та тендерної пропозиції щодо строку поставки товару.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі судового рішення.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Відповідачем не надано до справи доказів скасування вказаного договору у встановленому порядку, судом також не встановлено підстав, які б свідчили, що договір є нікчемним.

Серед іншого, суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, з яких вбачається, що відповідач після укладання договору поставки та додатків до нього, повідомляв позивачу про його невідповідність тендерній документації або намагався внести до нього зміни в частині строку поставки товару.

Так, строк договору є однією із складових його змісту. Строком є термін дії певного договору. Строк дії договору визначається сторонами на їх власний розсуд.

Статтею 251 ЦК України визначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Згідно ст. 252 Цивільного кодексу України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Початок строку чи його закінчення можуть визначатися вказівкою на календарну дату або на подію, що має неминуче настати.

Відповідно до статі 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Таким чином, у випадку настання календарної дати або відповідної події, визначених договором, дія останнього припиняється. При цьому слід розрізняти припинення безпосередньо дії договору та припинення зобов`язань, визначених ним.

Згідно з ч. 2 ст. 631 ЦКУ договір набирає чинності з моменту його укладення.

Отже, тлумачення умов Договору щодо визначення строку поставки ґрунтується на нормах ст. 251-253 ЦК України. У даному випадку сторонами було визначено строк поставки "280 (двісті вісімдесят) календарних днів після укладення Договору", оскільки подія укладання Договору відбулася - 14.09.2021, перебіг строку поставки, відповідно до ст. 253 ЦК України, починається з наступного дня, тобто з 15.09.2021. Відповідно поставка товару повинна бути здійснена не пізніше 21.06.2022.

Статтею 631 Цивільного кодексу України та частиною 7 статті 180 Господарського кодексу України передбачено, що строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що строк дії договору не є терміном дії зобов`язання. Закінчення строку дії договору не є підставою для припинення визначених ним зобов`язань, оскільки згідно ст. 599 Цивільного кодексу України, ч.1 ст.202 Господарського кодексу України такою умовою є виконання, проведене належним чином.

За змістом положень статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/1131/18, від 26.02.2019 у справі №914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 04/6455/17, від 05.11.2019 у справі №915/641/18.

При цьому, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності.

Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 зі справи № 902/761/18, від 20.08.2020 зі справи № 914/1680/18).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні.

Крім того, відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відтак, здійснивши оцінку зібраних у справі доказів на предмет їх вірогідності та належності, суд приходить до висновку, що відповідачем в порушення умов Договору поставки № 21Т-114 від 14.09.2021 не був поставлений позивачу товар на загальну суму в розмірі 25 080 000,00 грн. у строк до 21.06.2022.

Порушенням зобов`язання, відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України зазначено, що одним з наслідків порушення зобов`язання є оплата неустойки (штрафу, пені) - визначеної законом чи договором грошової суми, що боржник зобов`язаний сплатити кредитору у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов`язання, зокрема у випадку прострочення виконання.

Згідно з частинами 1, 4 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

У відповідності до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбаченому у Господарському кодексі України, іншими законами та договором.

Частиною 1 ст. 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойка - це грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно з нормами ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

При цьому Суд зазначає, що розуміння господарських санкцій у Господарському кодексі України є дещо ширшим поняття цивільно-правової неустойки. Під штрафними санкціями тут розуміються також і грошові суми, які учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити в разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності.

Відповідно до п.7.9 договору, у разі невиконання Постачальником взятих на себе зобов`язань з поставки товару у строки, зазначені у Графіку поставки товару до даного договору, останній сплачує Покупцю пеню у розмірі 0,1 % від вартості із урахуванням ПДВ непоставленого або несвоєчасно поставленого товару за кожен день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково сплачує штраф у розмірі 7 % від вартості із урахуванням ПДВ непоставленого або несвоєчасно поставленого Товару.

Суд, перевіривши розрахунки пені та 7% штрафу, здійснений позивачем на підставі п.7.9 договору, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором, визнає їх арифметично вірними.

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, також посилався на відсутність своєї вини у порушенні зобов`язання, оскільки в нього виникли форс-мажорні обставини.

Відповідно до статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

За загальним правилом, неможливість виконати зобов`язання внаслідок дії обставин непереборної сили відповідно до вимог законодавства є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (частина 1 статті 617 Цивільного кодексу України).

Тобто, згідно чинного законодавства, можливе звільнення від відповідальності за невиконання зобов`язання, а не від виконання в цілому. В будь-якому разі сторона зобов`язання, яка його не виконує, повинна довести, що в кожному окремому випадку саме ці конкретні обставини мали непереборний характер саме для цієї конкретної особи. І кожен такий випадок має оцінюватись судом незалежно від наявності засвідчених компетентним органом обставин непереборної сили.

Верховний Суд у постанові від 25.01.2022 по справі № 904/3886/21 зазначив, що форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер, а зацікавленій стороні необхідно довести (1) факт їх виникнення; (2) те, що обставини є форс-мажорними (3) для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність.

Тобто, обставина стає форс-мажорною для сторін правовідносин щодо тих чи інших зобов`язань виключно у разі доведення неможливості виконання конкретних зобов`язань. Отже, такі обставини, як оголошена чи неоголошена війна, військові дії, введення воєнного стану самі по собі не є абсолютними форс-мажорними обставинами.

Як вбачається з умов п. 8.2 договору, сторона, що не може виконувати зобов`язання за цим Договором унаслідок дії обставин непереборної сили, повинна не пізніше ніж протягом 7 днів з моменту їх виникнення повідомити про це іншу Сторону у письмовій формі. Наслідком не повідомлення чи порушення строку повідомлення про обставини непереборної сили є втрата права такої Сторони посилатися на дії обставин непереборної сили, як причину невиконання чи порушення строків виконання зобов`язань.

Згідно з п. 8.3 Договору доказом виникнення обставин непереборної сили та строку їх дії є відповідні документи, які видаються Торгово-промисловою палатою України або іншим уповноваженим на це органом України та/або країни, у якій виникли такі обставини, або яка постраждала внаслідок таких обставин. У випадку, якщо Постачальник надає документи, що є доказом виникнення обставин непереборної сили та строку їх дії, видані іншим уповноваженим органом, ніж Торгово-промислова палата, Постачальник зобов`язаний надати документи, що підтверджують повноваження такого органу.

Таким чином, виходячи з вищенаведених положень договору вбачається, що сторона по договору може посилатися на настання форс-мажорних обставин у разі дотримання нею наступних вимог: своєчасне повідомлення про виникнення форс-мажорних обставин (не пізніше ніж протягом 7 днів з дня їх виникнення); надання відповідних документів, які підтверджують настання форс-мажорних обставин. Недотримання однієї із вищевказаних вимог позбавляє сторону за договором права посилатися на обставини непереборної сили (форс-мажорні обставини), як на підставу невиконання або порушення строку виконання договірних зобов`язань та звільнення від відповідальності.

Як вбачається з листа № 01/713 від 22.11.2022 ТОВ «Нафтогазхім сервіс», наданого до матеріалів справи, останнє повідомляє ГПУ «Шебелинкагазвидобування» АТ «Укргазвидобування», що не може виконувати свої зобов`язання за договором внаслідок настання форс-мажорних обставин, а саме з 11.04.2022 Уряд України, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації щодо України та відповідно до ч. 11 ст. 29 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», постановою № 426 від 09.04.2022 заборонив ввезення на митну територію України в митному режимі імпорту товарів з Російської Федерації.

Тож, відповідач повідомив про неможливість виконання зобов`язань за договором, у зв`язку з настанням форс-мажорних обставин з порушенням строку, встановленого у п. 8.2 договору (не пізніше ніж протягом 7 днів з моменту виникнення обставин непереборної сили). При цьому, суд вважає помилковим твердження відповідача про настання форс-мажорних обставин, виходячи з дати поставки товару, а не з дати виникнення обставин непереборної сили.

Таким, чином, згідно з п. 8.2 Договору ТОВ «Нафтогазхім сервіс» втратив право посилатися на дії обставин непереборної сили, як причину невиконання чи порушення строків. виконання зобов`язань.

З урахуванням встановлених обставин, відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов висновку про задоволення позовних вимог Акціонерного товариства "Укргазвидобування" про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "НАФТОГАЗХІМ СЕРВІС" пені в сумі 1 605 120,00 грн та штрафу 1 755 600,00 грн.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Таким чином, приймаючи до уваги наведені вище обставини у сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору відповідно до положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "НАФТОГАЗХІМ СЕРВІС" (04050, м. Київ, вул. Січових стрільців, буд. 68-Б, літера А; ідентифікаційний код 38781431) на користь Акціонерного товариства "Укргазвидобування" (04053, м. Київ, вул. Кудрявська, 26/28; ідентифікаційний код 30019775) пеню в сумі 1 605 120,00 грн, штраф - 1 755 600,00 грн та витрати зі сплати судового збору в сумі 50 410 грн 80 коп.

3. Після набрання рішенням законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано: 15.03.2023.

Суддя А.І. Привалов