РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.03.2023Справа № 910/11205/22
Господарський суд міста Києва у складі судді Турчина С. О., розглянувши у спрощеному позовному провадженні матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "НІКО-ТАЙС"

до ОСОБА_1

про стягнення 72267,64 грн

без повідомлення (виклику) учасників справи

РОЗГЛЯД СПРАВИ СУДОМ

Короткий зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю "НІКО-ТАЙС" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 72267,64 грн заборгованості за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за рішенням суду у справі №36/295 від 06.10.2010.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наявність підстав для стягнення з відповідача інфляційних втрат у сумі 62524,40 грн та 3% річних у сумі 9743,24 грн у зв`язку із неналежним та несвоєчасним здійснення виконання грошового зобов`язання на підставі рішення Господарського суду міста Києва по справі №36/295 від 06.10.2010.

Процесуальні дії у справі, розгляд заяв, клопотань

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.12.2022 вказану позовну заяву залишено без руху.

04.01.2023 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.10.2022 вказану позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.10.2022 суд звернувся до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації із запитом щодо доступу до персональних даних фізичної особи ОСОБА_1 .

08.11.2022 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків.

15.11.2022 через відділ діловодства суду від Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації надійшла відповідь на запит.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 28.11.2022 прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі №910/11205/22, розгляд справи постановив здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання).

З метою повідомлення відповідача про розгляд справи ухвала суду про відкриття провадження у справі від 28.11.2022 була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місця проживання відповідача: АДРЕСА_1 .

Згідно із ч.6 ст.242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Також у відповідності до ч.7 ст.120 Господарського процесуального кодексу України, у разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Зі змісту пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України, день невдалої спроби вручення поштового відправлення за адресою місцезнаходження відповідача, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, вважається днем вручення відповідачу ухвали.

Ухвала суду від 28.11.2022, направлена на адресу місцезнаходження відповідача (поштове відправлення № 040) повернута на адресу суду 03.02.2023 поштовим відділенням зв`язку з посиланням на закінченням терміну зберігання.

10.02.2023 суд повторно направив ухвалу про відкриття провадження у справі на адресу відповідача (поштове відправлення №911). Однак, поштове відправлення з направлення ухвали суду про відкриття провадження у справі також не отримано відповідачем.

Суд зазначає, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №910/15442/17.

Також Верховний Суд в постанові від 18.03.2021 у справі №911/3142/19 зазначив, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №913/879/17, від 21.05.2020 у справі №10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі №24/260-23/52-б).

Отже, згідно із п.5 ч.6 ст.242 Господарського процесуального кодексу України відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи.

Судом враховано, що частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Аналогічні положення містяться у ч.9 ст.165 Господарського процесуального кодексу України.

З огляду на вказані приписи Господарського процесуального кодексу України, оскільки відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву, суд приходить до висновку, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами у відповідності до приписів ч.9 ст.165 та ч.2 ст.178 Господарського процесуального кодексу України.

У відповідності до ч.5 ст.252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Згідно із ч.8 ст.252 Господарського процесуального кодексу України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Згідно із частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

ПОЗИЦІЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Позиція позивача

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що в межах виконавчого провадження з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва по справі №36/295 від 25.10.2010, на рахунок позивача були перераховані кошти від Деснянського ВДВС у місті Києві Центрального МРУ Міністерства юстиції (місто Київ) у загальному розмірі 31 662,27 грн, а саме: 18279,55 грн - 28 лютого 2020 року; 212,18 грн - 26 листопада 2021 року; 326,88 грн - 20 грудня 2021 року; 2724,01 грн - 14 січня 2022 року; 54,48 грн - 02 лютого 2022 року; 119,86 грн. - 11 лютого 2022 року; 5000,00 грн - 14 лютого 2022 року; 4945,31 грн - 04 жовтня 2022 року.

За твердженням та розрахунком позивача загальний розмір 3 % річних, нарахованих на суму заборгованості, що виникла на підставі рішення Господарського суду міста Києва у справі №36/295 складає 9743,24 грн, а інфляційних втрат - 62524,40 грн.

Правовою підставою для заявлених позовних вимог позивач вказує на статтю 625 Цивільного кодексу України.

Позиція відповідача

Відповідач відзиву на позовну заяву у строк, встановлений в ухвалі про відкриття провадження у справі, не подав.

ОБСТАВИНИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.10.2010 у справі № 36/295 позов Акціонерної енергопостачальної компанії "Київенерго" в особі філіалу "Теплові розподільчі мережі Київенерго" про стягнення з суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 31115,12 грн, із яких: 29353,86 грн основний борг, 1536,43 грн пені, 3% річних в сумі 224,83 грн за неналежне виконання взятих на себе зобов`язань згідно договору оренди № 218 від 04.05.2007 задоволено повністю; стягнуто з суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 на користь Акціонерної енергопостачальної компанії "Київенерго" в особі філіалу "Теплові розподільчі мережі Київенерго" 29353,86 грн основного боргу, 1536,43 грн пені 224,83 грн - 3% річних, 311,15 грн витрат по сплаті держмита та 236 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.10.2010 у справі № 36/295 встановлено порушення відповідачем зобов`язання щодо внесення орендної плати у визначені договором строки, в результаті чого виникла заборгованість по орендній платі з урахуванням індексу інфляції за період з грудня 2009 року по 12 липня 2010 року в розмірі 29 353,86 грн.

На виконання наведеного рішення 25.10.2010 Господарським судом міста Києва видано відповідний наказ.

Відповідно до постанови Деснянського ВДВС у місті Києві ГТУЮ міста Києва від 15 лютого 2016 року відкрито виконавче провадження №50111343 щодо примусового виконання наказу Господарським судом міста Києва від 25.10.2010 у справі № 36/295 про стягнення з суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 на користь Акціонерної енергопостачальної компанії "Київенерго" в особі філіалу "Теплові розподільчі мережі Київенерго" 29353,86 грн основного боргу, 1536,43 грн пені 224,83 грн - 3% річних, 311,15 грн витрат по сплаті держмита та 236 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Ухвалою від 07.09.2021 задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс" про заміну позивача та стягувача у справі № 36/295; змінено у справі № 36/295 позивача - Акціонерне товариство " К.Енерго" на його правонаступника - ТОВ "Компанія "НІКО-ТАЙС"; змінено у справі №36/295 стягувача - Акціонерне товариство"К.Енерго" на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс".

Відповідно до постанови Деснянського ВДВС у місті Києві Центрального МРУ Міністерства Юстиції (місто Київ) від 30.09.2021, на підставі ухвали Господарського суду міста Києва від 07.09.2021 року по справі №36/295, замінено сторону (стягувана) виконавчого провадження №50111343 щодо примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва по справі №36/295 від 25.10.2010, на правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія "НІКО-ТАЙС".

Отже, ТОВ "Компанія "НІКО-ТАЙС" є належним стягувачем за наказом Господарського суду міста Києва по справі №36/295 від 25.10.2010, виданого на примусове виконання рішення Господарського суду міста Києва по справі №36/295 від 06.10.2010.

У період із 15.02.2016 по 04.10.2022 в порядку примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва по справі №36/295 від 25.10.2010, на рахунок позивача були перераховані кошти від Деснянського ВДВС у місті Києві Центрального МРУ Міністерства юстиції (місто Київ) надійшли кошти у загальному розмірі 31 662,27 грн, а саме:

18279,55 грн - 28 лютого 2020 року;

212,18 грн - 26 листопада 2021 року;

326,88 грн - 20 грудня 2021 року;

2724,01 грн - 14 січня 2022 року;

54,48 грн - 02 лютого 2022 року;

119,86 грн. - 11 лютого 2022 року;

5000,00 грн - 14 лютого 2022 року;

4945,31 грн - 04 жовтня 2022 року.

Постановою Деснянського ВДВС у місті Києві Центрального МРУ Міністерства юстиції (м. Київ) від 05.10.2022 закінчено виконавче провадження №50111343 щодо примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва по справі №36/295 від 25.10.2022 на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" у зв`язку із повним та фактичним виконанням виконавчого документу.

Посилаючись на прострочення відповідачем грошового зобов`язання за рішенням суду у справі №36/295 від 06.10.2010, позивач на підставі ст.625 ЦК України нарахував інфляційні втрати у сумі 62524,40 грн (період нарахування листопад 2021 року - вересень 2022 року) та 3% річних у сумі 9743,24 грн (період нарахування з 25.10.2010 по 03.10.2022) у зв`язку із неналежним та несвоєчасним здійснення виконання грошового зобов`язання на підставі рішення Господарського суду міста Києва по справі №36/295 від 06.10.2010.

ДЖЕРЕЛА ПРАВА. ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Відповідно до ч.2 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як встановлено судом вище, рішенням Господарського суду міста Києва від 06.10.2010 у справі № 36/295 встановлено порушення відповідачем зобов`язання щодо внесення орендної плати у визначені договором оренди № 218 від 04.05.2007 строки, в результаті чого виникла заборгованість по орендній платі з урахуванням індексу інфляції за період з грудня 2009 року по 12 липня 2010 року в розмірі 29 353,86 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.10.2010 у справі № 36/295 позов Акціонерної енергопостачальної компанії "Київенерго" в особі філіалу "Теплові розподільчі мережі Київенерго" про стягнення з суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 31115,12 грн, із яких: 29353,86 грн основний борг, 1536,43 грн пені, 3% річних в сумі 224,83 грн за неналежне виконання взятих на себе зобов`язань згідно договору оренди № 218 від 04.05.2007 задоволено повністю; стягнуто з суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 на користь Акціонерної енергопостачальної компанії "Київенерго" в особі філіалу "Теплові розподільчі мережі Київенерго" 29353,86 грн - основного боргу, 1536,43 грн - пені, 224,83 грн - 3% річних, 311,15 грн - витрат по сплаті держмита та 236 грн - витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч.4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.05.2018 по справі №910/9823/17.

Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. Вказану правову позицію викладено у постанові від 03.07.2018 Великої палати Верховного Суду по справі №917/1345/17.

Отже, факти встановлені рішенням суду по справі № 36/295 щодо неналежного виконання зобов`язання за договором оренди № 218 від 04.05.2007 та наявності у відповідача заборгованості по орендній платі з урахуванням індексу інфляції за період з грудня 2009 року по 12 липня 2010 року в розмірі 29 353,86 грн, повторного доведення не потребують.

При цьому суд зазначає, що преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України" та від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (див. рішення Суду у справах Христов проти України, no. 24465/04, від 19.02.2009, Пономарьов проти України, no. 3236/03, від 03.04.2008).

Статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічна правова норма передбачена частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Пунктом 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 1 статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно зі частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України, за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми.

При цьому, стаття 625 Цивільного Кодексу України не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора за відсутності реального виконання боржником свого зобов`язання не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

З аналізу вищевказаних норм закону слідує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

З урахуванням пункту 30.1 статті 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" (чинного на момент виконання рішення суду), моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.

Враховуючи вищенаведене, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, відповідач зобов`язаний сплатити нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних за весь час прострочення, тобто, по день сплати боржником коштів, оскільки в такому випадку зобов`язання відповідно до ст.599 ЦК України припинилося внаслідок його виконання.

Наведене узгоджується із судовою практикою Верховного Суду, зокрема, постанова від 10 квітня 2018 року по справі №914/1033/17, від 04 червня 2019 року по справі №916/190/18.

Як встановлено судом вище, відповідач у повному обсязі здійснив погашення заборгованості, стягнутої за рішенням суду по справі №36/295 лише 04.10.2022.

Таким чином, суд погоджується з доводами позивача щодо наявності порушення відповідачем грошового зобов`язання до 04.10.2022 (дата погашення боргу) та наявності правових підстав для застосування положень ч.2 ст.625 ЦК України.

Позивач здійснює нарахування інфляційні втрати та 3% річних на загальну суму заборгованості, що стягнута рішенням Господарського суду міста Києва від 06.10.2010 у справі № 36/295, а саме на 31662,27 грн, з яких: 29353,86 грн - основного боргу, 1536,43 грн - пені, 224,83 грн - 3% річних, 311,15 грн - витрат по сплаті держмита та 236 грн - витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18.

Таким чином, винесення судового рішення не припиняє зобов`язань та не продовжує їх дію, а лише підтверджує наявність юридичних фактів і встановлює їх примусове виконання.

Лише окремі зобов`язання можуть виникати із судового рішення та мати статус простроченого грошового зобов`язання, наприклад у деліктних зобов`язань,

Оскільки ОСОБА_1 (відповідачка) прострочила виконання грошового зобов`язання, розмір якого підтверджений рішенням Господарського суду міста Києва по справі №36/295 від 06.10.2010, вона повинна сплатити позивачу 3% річних від простроченої суми та інфляційні втрати.

Оцінюючи вимоги позову в частині стягнення інфляційних втрат та відсотків річних, нарахованих на суму пені, 3% річних, витрат по сплаті держмита та витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, суд виходить з того, що їх нарахування суперечить змісту та правовій природі застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Так, судовим рішенням у справі №36/295 лише підтверджено наявність обов`язку відповідача зі сплати пені (відповідальність встановлена договором) та 3% річних (на підставі ст.625 ЦК України), тобто не сформовано нового грошового зобов`язання. Нарахування пені та 3% річних у справі №36/295 здійснено у зв`язку із простроченням виконання грошового зобов`язання і нараховані суми пені та 3% річних є відповідальністю за порушення грошового зобов`язання. Отже, внаслідок стягнення у рішенні суду сум пені та процентів річних не виникає нового зобов`язання

У той же час, у розмінні норм 625 ЦК України 3% річних та інфляційні втрати (з урахуванням того, що при обчисленні інфляційних збитків за наступний період, до початкової заборгованості включається вартість грошей (боргу), яка визначається з урахуванням індексу інфляції за попередній період) нараховуються лише на суму основного боргу, а тому є безпідставним їх нарахування на суми витрат по сплаті держмита (311,15 грн) та витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу (236,00 грн).

Наведена позиція узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 10.10.2018 у справі № 758/7649/16-ц.

Відтак, нарахування 3% річних та інфляційних втрат слід здійснювати на суму основного боргу (29353,86 грн), що стягнута рішенням Господарського суду міста Києва від 06.10.2010 у справі №36/295.

Здійснивши перерахунок 3% річних судом встановлено, що правильною до стягнення з відповідача є 3% річних у сумі 8915,33 грн (за період 25.10.2010 - 27.02.2020 на суму заборгованості 29353,86 грн; за період 28.02.2020 - 25.11.2021 на суму заборгованості 11074,31 грн; за період 26.11.2021 - 13.01.2022 на суму заборгованості 10535,25 грн; за період 14.01.2022 - 13.02.2022 на суму заборгованості 7636,90 грн; за період 14.02.2022 - 03.10.2022 на суму заборгованості 2636,90 грн).

Перевіривши розрахунки інфляційних втрат, суд також зазначає, що при розрахунку інфляційних втрат, позивачем також засновані неправильні індекси інфляції у період з грудня 2014 року по січень 2016 року.

Здійснюючи перерахунок інфляційних втрат судом враховано, що цивільним кодексом України, як основним актом цивільного законодавства, не передбачено механізму здійснення розрахунку інфляційних втрат кредитора у зв`язку із простроченням боржника у виконанні грошового зобов`язання.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція.

Статтею 625 ЦК України передбачено розрахунок індексу інфляції не за окремі інтервали часу, а в цілому за весь період прострочення і якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику - "дефляція", то це не змінює його правової природи та не може мати наслідком пропуску такого місяця.

Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" у наступному місяці.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 20 листопада 2020 року по справі № 910/13071/19 роз`яснив, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

При розрахунку інфляційних втрат у зв`язку із простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003. Порядок індексації грошових коштів визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 Постанови КМУ №1078).

Отже, при обчисленні інфляційних збитків за наступний період, до початкової заборгованості включається вартість грошей (боргу), яка визначається з урахуванням індексу інфляції за попередній період (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26 червня 2020 року у справі № 905/21/19).

Таким чином, позивач обґрунтовано здійснює нарахування інфляційних втрат за наступний період з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця.

З урахуванням наведеного, здійснивши перерахунок інфляційних втрат з урахуванням того, що нарахування інфляційних втрат за наступний період з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця (за листопад 2010 року по лютий 2020 року на суму заборгованості 29353,86 грн; за березень 2020 року по листопад 2021 року на суму заборгованості 11074,31 грн; за грудень 2021 року на суму заборгованості 10535,25 грн; за січень 2022 року на суму заборгованості 7636,90 грн; за лютий 2022 року по вересень 2022 року на суму заборгованості 2636,90 грн) судом встановлено, що сума інфляційних втрат становить 54169,17 грн.

Відтак, позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних є частково обґрунтованими.

За змістом ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із частинами 1, 2, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частин 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Приписами ст.76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст.78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідач у відповідності наведених приписів процесуального закону наведених у позові обставин не спростував, заперечень щодо розрахунків інфляційних втрат та 3% річних не надав.

ВИСНОВКИ СУДУ.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про дійшов висновку часткове задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "НІКО-ТАЙС", а саме в частині стягнення інфляційних втрат у сумі 54169,17 грн та 3% річних у сумі 8915,33 грн. Позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат у сумі 8355,23 грн та 3% річних у сумі 827,91 грн залишені судом без задоволення.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

За приписами ст.129 ГПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 240, 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "НІКО-ТАЙС" (03187, місто Київ, ПРОСПЕКТ АКАДЕМІКА ГЛУШКОВА, будинок 40, офіс 315, ідентифікаційний код 38039872) інфляційні втрати у сумі 54169,17 грн, 3% річних у сумі 8915,33 грн та витрати зі сплати судового збору у сумі 2165,74 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано: 22.03.2023.

Суддя С.О. Турчин