ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.03.2023м. ДніпроСправа № 904/4018/22

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Мілєвої І.В. за участю секретаря судового засідання Тімочкіна М.В.

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Луксор ХХІ", Дніпропетровська область, м. Дніпро

до Акціонерного товариства "ПриватБанк", м. Київ

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю "Істейтглобал" м. Дніпро

про визнання частково недійсним кредитного договору та визнання припиненими правовідносин за договором іпотеки (майнової поруки)

Представники:

від позивача: Малега С.О.;

від відповідача: Сергач А.В.;

від третьої особи: Хохленко А.О.;

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Луксор ХХІ" звернулося до господарського суду з позовною заявою до Акціонерного товариства "ПриватБанк", в якій просить суд визнати припиненими (припинити) правовідносини за договором іпотеки (майнової поруки) № КП 461-Г-ДИ4 від 19.12.2012, укладеним між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк ПриватБанк і Товариством з обмеженою відповідальністю "Юридична компанія "Правовий Альянс".

Суд ухвалою від 10.11.2022 прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі. Залучив до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю "Істейтглобал". Постановив розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Призначив підготовче засідання на 28.11.2022.

25.11.2022 позивач подав до суду додаткові пояснення.

В підготовче засідання 28.11.2022 з`явився представник відповідача. Представники позивача та третьої особи в підготовче засідання не з`явились. 28.11.2022 позивач подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи.

Суд ухвалою від 28.11.2022 відклав підготовче засідання на 13.12.2022.

В підготовче засідання 13.12.2022 з`явились представники позивача та відповідача. Представник третьої особи в підготовче засідання не з`явився.

Суд ухвалою від 13.12.2022 продовжив строк підготовчого провадження на тридцять днів до 08.02.2023 включно. Відклав підготовче судове засідання на 17.01.2023.

13.01.2023 відповідач подав відзив на позовну заяву, в якій вказав про безпідставність тверджень позивача щодо збільшення обсягу іпотекодавця та «затвердження додаткової комісії» внаслідок укладення договору від 25.07.2016 про внесення змін до кредитного договору, оскільки пункт 4.7 щодо сплати винагороди містився і у початковій редакції кредитного договору; вказаним Договором про внесення змін до кредитного договору не тільки уточнено порядок сплати винагороди, а й, більш того, встановлено, що вона нараховується за період лише до 01.08.2016 при терміні повернення кредиту до 19.03.2041. Свої зобов`язання за кредитним договором банк виконав та надав позичальнику узгоджену договором суму кредиту. 26.03.2015 позичальником були перераховані кошти для погашення кредиту та нарахованих процентів, які були зараховані в погашення основної суми боргу та процентів. Заборгованість з винагороди не сплачувалася. Вимоги банку в порушення умов кредитного договору, який є чинним, позичальником не виконані, у зв`язку з чим ТОВ «Істейтглобал» має прострочену заборгованість за кредитним договором зі сплати винагороди за користування кредитом в сумі 25 253 565,75 грн. Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» не передбачено такої підстави припинення іпотеки як зміна зобов`язання, що призвела до збільшення обсягу відповідальності іпотекодавця. Враховуючи наведене відповідач просить відмовити повністю в задоволенні позовних вимог.

17.01.2023 до суду надійшли пояснення третьої особи.

У підготовче засідання 17.01.2023 з`явились представники позивача, відповідача та третьої особи.

Суд ухвалою від 17.01.2023 відклав підготовче засідання на 25.01.2023.

25.01.2023 третя особа подала до суду додаткові пояснення.

25.01.2023 відповідач подав до суду додаткові пояснення, в яких вказав, що сторони (банк та позичальник) погодили умови договору щодо сплати винагороди та встановили відповідні зобов`язаний з урахуванням загальних принципів законодавства. Боржник заперечень щодо викладених у п. 4.7 кредитного договору умов оплати за встановленою формулою ні під час укладення договору, ні під час підписання додаткової угоди від 25.07.2016, якою змінювалася формула розрахунку винагороди, не висловлював, питання про зміну умов договору не порушував. Тобто боржнику була зрозуміла формула розрахунку винагороди як під час укладення кредитних договорів, так і під час укладення додаткових угод від 25.07.2016. Погашення позичальником заборгованості за основною сумою боргу (тілом кредиту) та за відсотками без сплати при цьому винагороди за користування кредитом, не є виконанням зобов`язань за кредитним договором у повному обсязі. Зважаючи на те, що кредитний договір є дійсним - іпотека є чинною для нового власника предмету іпотеки.

25.01.2023 позивач подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просить суд:

- визнати частково недійсним кредитний договір № КП461-Г від 20.03.2011, укладений між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" та ТОВ Істейтглобал, з урахуванням змін та доповнень внесених договором від 25.07.2016 про внесення змін до кредитного договору № КП461-Г від 20.03.2011 в частині сплати винагороди за користування кредитом, зокрема: пункт А.12. - повністю; пункт 2.3.8 - в частині винагороди за користування кредитом; пункт 4.7. - з урахуванням змін, внесених договором від 25.07.2016 про внесення змін до кредитного договору № КП461-Г від 20.03.2011 - повністю; пункт 2 договору від 25.07.2016 про внесення змін до кредитного договору № КП461-Г від 20.03.2011 повністю;

- визнати припиненими (припинити) правовідносини за договором іпотеки (майнової поруки) № КП 461-Г-ДИ4 від 19.12.2012, укладеним між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк ПриватБанк і Товариством з обмеженою відповідальністю "Юридична компанія "Правовий Альянс".

В підготовче засідання 25.01.2023 з`явились представники позивача, відповідача та третьої особи.

Ухвалою від 25.01.2023 відкладено підготовче засідання на 07.02.2023.

07.02.2023 відповідач подав до суду пояснення, а також заперечення проти заяви позивача про збільшення позовних вимог.

07.02.2023 третя особа подала до суду клопотання про витребування доказів.

07.02.2023 до підготовчого засідання з`явились представники відповідача та третьої особи, не з`явився представник позивача.

Дослідивши подані позивачем позовну заяву, додаткові пояснення до неї та заяву про збільшення позовних вимог суд дійшов висновку, що фактично позивачем подано заяву про зміну предмету позову.

Позивачем додатково заявлена позовна вимога про визнання частково недійсним кредитного договору № КП461-Г від 20.03.2011, укладеного між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" та ТОВ Істейтглобал, з урахуванням змін та доповнень внесених договором від 25.07.2016 про внесення змін до кредитного договору №КП461-Г від 20.03.2011 в частині сплати винагороди за користування кредитом, зокрема: пункт А.12. - повністю; пункт 2.3.8 - в частині винагороди за користування кредитом; пункт 4.7. - з урахуванням змін, внесених договором від 25.07.2016 про внесення змін до кредитного договору № КП461-Г від 20.03.2011 - повністю; пункт 2 договору від 25.07.2016 про внесення змін до кредитного договору № КП461-Г від 20.03.2011 повністю.

Разом з тим не вбачається зміна підстав позову. Так, в додаткових поясненнях до позовної заяви про припинення договору поруки позивач вказав, що пункти кредитного договору, які передбачають сплату позичальником банку комісії у вигляді винагороди є нікчемними. Як у вищевказаних поясненнях, так і у поданій 25.01.2023 заяві про збільшення позовних вимог позивач посилається на відповідну практику Верховного Суду та зазначає, що:

- кредит був повністю погашений та заборгованості за наданим кредитом (тілом) та за процентами ТОВ Істейтглобал перед банком не мало;

- зміни до кредитного договору здійснювались без згоди поручителя, а умовами договору про внесення змін до кредитного договору фактично визначено додаткову плату, що призвело до значного збільшення обсягу відповідальності поручителя;

- положення про сплату позичальником на користь банку комісії у вигляді винагороди є порушенням Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 №168, а також Закону Українм Про банки та банківську діяльність;

- сплата винагороди не відповідає вимогам розумності та справедливості договору, передбаченим в ст.627 ЦК України.

До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. (ч. 3 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України).

Ухвалою від 07.02.2023 у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Істейтглобал" про витребування доказів відмовлено; закрито підготовче провадження та призначено справу для судового розгляду по суті у судове засідання на 28.02.2023.

28.02.2023 у судове засідання з`явились представники відповідача та позивача, не з`явився представник третьої особи, 28.02.2023 подав клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою від 28.02.2023 відкладенои розгляд справи по суті на 07.03.2023.

07.03.2023 у судове засідання з`явились представники позивача, відповідача та третьої особи.

В порядку ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

20.03.2011 між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Істейтглобал» укладено кредитний договір №КП461-Г. За умовами даного договору ТОВ «Істейтглобал» встановлено кредитний ліміт у розмірі 32 900 000,00 грн з кінцевим терміном повернення 19.03.2041.

В забезпечення виконання зобов`язань ТОВ «Істейтглобал» (позичальника) за кредитним договором №КП461-Г від 20.03.2011 між ТОВ ЮК «Правовий Альянс» (іпотекодаввець) та відповідачем (іпотекодержатель) 19.12.2012 було укладено договір майнової поруки (іпотеки) №КП461-Г-ДИ4.

Відповідно до п.7. договору поруки в забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором та іпотекодавцем за цим договором іпотекодавець надав в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: нежитлові приміщення 19, І-6, ІІІ-6, V-6, що розташовані за адресою м. Дніпро, вул. Чкалова (Святослава Хороброго), будинок 12, загальною площею 784, 9 кв.м.

Вказане нерухоме майно в подальшому придбано позивачем у ТОВ ЮК «Правовий Альянс» за договором купівлі продажу від 24.10.2017.

ТОВ ЮК «Правовий Альянс» юридичну особу припинено 09.07.2018 в результаті ліквідації.

Власником вказаного нерухомого майна є позивач ТОВ «Луксор XXI», що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №324292690 від 28.02.2023.

Позивач зазначає, що відповідач не визнає права позивача на вказане нерухоме майно, вважає себе іпотекодержателем згідно договору майнової поруки (іпотеки) № КП461-Г-ДИ від 19.12.2012.

Позивач вважає, що вказаний договір є припиненим, оскільки відповідачем без згоди майнового поручителя (ТОВ ЮК «Правовий Альянс») до кредитного договору № КП461-Г від 20.03.2011 після укладення договорів поруки були підписані з позичальником додаткові угоди, а саме: додаткова угода № 7 від 01.01.2012, додаток № 1 від 20.03.2011, додаткова угода № 8 від 05.01.2012, додаткова угода № 9 від 19.12.2012, додаткова угода № 10 від 10.01.2012, додаткова угода № 11 від 11.01.2012, договір від 25.07.2016 про внесення змін до кредитного договору №КП461Т від 20.03.2011. Вказані документи свідчать про укладення між кредитором та боржником додаткових угод без обов`язкової згоди поручителя. Так, договір про внесення змін до кредитного договору № КП461-Г від 20.03.2011, укладений 25.07.2016 між ПАТ «КБ «Приватбанк» (кредитор) та ТОВ «Істейтглобал» (боржник), містить умови про затвердження додаткової комісії, яку повинен сплатити боржник кредитору та яка не була передбачена кредитним договором. Вказане дозволяє стверджувати про значне збільшення обсягу відповідальності поручителя. Згідно умов договору майнової поруки №КП 461-Г-ДИ4 від 19.12.2012 ТОВ ЮК «Правовий Альянс» поручався за виконання зобов`язання, що були встановленні редакцією кредитного договору від 20.03.2011. Крім того, в договорі відсутні будь-які вказівки на те, що такі зміни можливі без повідомлення поручителя. Вищезазначені зміни, на думку позивача, значно збільшують обсяг прав поручителя, що є підставою для припинення договору поруки відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України.

Позивач зазначає, що на цей час ТОВ «Істейтглобал» було погашено кредит за кредитним договором № КП461-Г від 20.03.2011, що також є підставою для припинення договору іпотеки (майнової поруки). Відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 24.10.2017 ТОВ «ЮК «Правовий альянс» передало у власність ТОВ «Луксор XXI» спірне нерухоме майно, про що внесені відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, що підтверджується Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.10.2017 № 101375330. Під час укладання та нотаріального посвідчення вказаного договору купівлі-продажу нерухоме майно було вільне від іпотеки чи будь-яких інших обтяжень та прав на майно у третіх осіб. Відсутність заборон відчуження нерухомого майна, реєстрації іпотеки та податкової заставної було перевірено приватним нотаріусом, про що отримано витяг з Державного реєстру обтяжень рухомого майна (п. 1.4. договору купівлі-продажу нерухомого майна від 24.10.2017). ТОВ «Луксор XXI» є добросовісним набувачем спірного майна, тому право іпотеки у сторін договору, яке існувало до реєстрації запису про припинення іпотеки, припиняється, а відомості про іпотеку поновленню не підлягають.

Позивач вказав, що відсутність в даній справі судового врегулювання спору з припинення правовідносин за договором іпотеки (майнової поруки) № КП 461-Г-ДИ4 від 19.12.2012 ставить під загрозу можливість набуття права банком на нерухоме майно позивача на підставі такої іпотеки та у подальшому звернення стягнення на предмет іпотеки, що явно свідчить про втручання у право позивача мирного володіння майном. Адже конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною. Оскільки втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Позивач, як добросовісний набувач, внаслідок такого втручання в його право власності буде нести індивідуальний і надмірний тягар у зв`язку з позбавленням його права вільно володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном.

Позивач також посилається на те, що однією з підстав для визнання припиненими правовідносин за договором іпотеки (майнової поруки) є те, що рішенням загальних зборів учасників ТОВ «ЮК «Правовий альянс» від 11.04.2018 у зв`язку з незадовільним станом надходження фінансових потоків від здійснення господарських операцій, складним становищем на відповідному ринку товарів на послуг припинено ТОВ «ЮК «Правовий альянс» шляхом його ліквідації. ТОВ ЮК «Правовий Альянс» юридичну особу припинено 09.07.2018. Згідно із ч. 1 ст. 609 ЦК України зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема, за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю. Отже, у зв`язку з припинення іпотекодавця - ТОВ ЮК «Правовий Альянс» шляхом його ліквідації, відсутні і обов`язки іпотекодавця по договору поруки, а отже є підстави вважати поруку припиненою, тому що зобов`язання за таким договором поруки припинилося.

Господарський суд не погоджується з останнім твердженнями позивача, оскільки відповідно до ч. 5 ст.3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Разом з тим 24.10.2017 між ТОВ «Юридична компанія «Правовий Альянс» (продавець) та ТОВ «Луксор XXI» (покупець) було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна (а.с.29-32), посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мошковською Н.М., зареєстрований в реєстрі за №2021 (далі - договір купівлі-продажу).

Відповідно до п.1.1. договору купівлі-продажу продавець передає нерухоме майно у власність покупцю, а покупець приймає нерухоме майно і зобов`язується сплатити за нього обговорену грошову суму.

Об`єктом нерухомого майна, що відчужується за цим договором, є нежитлові приміщення, що знаходяться за адресою: місто Дніпро, вул. Святослава Хороброго, будинок 12 (дванадцять), приміщення № 19, І-6, ІІІ-6, V-6 (надалі - нерухоме майно). Опис нерухомого майна: в офісному комплексі «Цитадель-2» літ. А-6 на VI поверсі приміщення №19 поз. 1-8, 8а, 8б, 8в-29, 30а, 31а, І, площею 578,4 кв.м.; на VI поверсі приміщення І-6, ІІІ-6, V-6, площею 51,4 кв.м., на мансардному поверсі приміщення № 19 поз. 30-37, площею 155,1 кв.м. Загальна площа нежитлових приміщень 784,9 кв.м. (п.1.2.договору купівлі-продажу).

Продавець стверджує, що нерухоме майно, яке є предметом цього договору, чи будь-яка його частина, на момент його укладення нікому іншому не продано, не подаровано, в ренту або як внесок до статутного капіталу юридичної особи не передано, не відчужено іншим способом, не надано в іпотеку, під податковою заставою, в спорі і під забороною (арештом) не перебуває, будь-яких прав щодо відчужуваного нерухомого майна у третіх осіб, а також будь-яких інших обтяжень не має. Внаслідок продажу нерухомого майна не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб; усі умови договору відповідають інтересам продавця; договір не укладається під впливом тяжкої для продавця обставини. Продавець стверджує, що документи, які підтверджують його право власності на нерухоме майно, та всі надані ним відомості відносно зазначеного нерухомого майна є достовірні та правдиві. У разі, коли документи чи відомості щодо відчужуваного нерухомого майна виявляться недостовірними, неправдивими, продавець зобов`язаний відшкодувати заподіяні покупцю збитки та витрати у повному обсязі. Відсутність заборони відчуження нерухомого майна, реєстрації іпотеки та податкової застави підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, отриманими приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мошковською Н.М. 24.10.2017 року. (п.1.4. договору купівлі-продажу).

Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України "Про іпотеку" (ст..1 Закону України "Про іпотеку").

Згідно з ч.1 ст.4 Закону України "Про іпотеку" обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до ч.1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Обмеження речових прав на нерухоме майно (обтяження нерухомого майна) - обмеження або заборона розпорядження нерухомим майном, установлена відповідно до правочину (договору), закону або актів органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових осіб, прийнятих у межах повноважень, визначених законом.

Згідно з ч.2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Статтями 3, 4 Закону України «Про іпотеку» унормовано, що взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

За змістом ч. 1 ст.4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, зокрема обмеження речових прав.

Відповідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 324292690 від 28.02.2023:

- 19.12.2012 державним реєстратором Мошковською Н.М. внесено запис про іпотеку. Документи, подані для державної реєстрації: договір іпотеки №КП461-Г-ДИ4 від 19.12.0212, іпотекодавець ТОВ «Юридична компанія «Правовий Альянс», іпотекодержатель ПАТ КБ «Приватбанк», боржник ТОВ «Істейтглобал»;

- 25.04.2017 державним реєстратором Мошковською Н.М. внесено запис про обтяження. Документи, подані для державної реєстрації: ухвала Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24.04.2017. Вид обтяження: заборона на нерухоме майно;

- 10.10.2017 іпотека припинена на підставі рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 28.09.2017, яке набрало законної сили 10.10.2017;

- 24.10.2017 обтяження припинено на підставі ухвали Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 18.10.2017, яка набрала законної сили 24.10.2017.

У додаткових поясненнях відповідач посилається на ст.23 Закону України "Про іпотеку".

Згідно з ч.1,2 ст.23 Закону України "Про іпотеку" у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Конституційний Суд України у рішенні від від 14.07.2020 № 8-р/2020 (щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ч. 1, 2 ст. 23 ЗУ "Про іпотеку" вказав, що обтяження нерухомого майна іпотекою передбачає заборону або обмеження розпорядження та/або користування нерухомим майном та виникає з моменту внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що є офіційним визнанням і підтвердженням державою факту такого обтяження.

Відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вважаються правильними, доки не доведено протилежне. Однією із загальних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України). Відповідно до п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до загальних засад державної реєстрації прав належить гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Тому суд має оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна.

Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Тому за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

Наведене узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у у постанові від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20).

За змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Відповідно до ч.1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Отже, положеннями ч.2 ст.328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, за якою право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не передбачена законом.

Факт неправомірності набуття права власності, якщо це не передбачено законом, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності передбачає його законність і добросовісність.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/73/17 (провадження № 12-67гс18) наведено висновок про те, що внесення нотаріусом до реєстру запису про припинення іпотеки є офіційним підтвердженням існування юридичного факту припинення іпотеки відповідно до підстав, передбачених положеннями чинного законодавства, але такий факт не створюється реєстраційною дією нотаріуса. Існування спірного запису в реєстрі про припинення іпотеки не позбавляє іпотекодержателя права доводити обставини дійсності такої іпотеки в суді.

Відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вважаються правильними, доки не доведено протилежне (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 48/340).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19) сформульовано висновок, відповідно до якого добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Подібний висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19).

Велика Палата Верховного Суду для забезпечення єдності судової практики у постанові від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) конкретизувала висновки, викладені у низці постанов Великої Палати Верховного Суду, Верховного Суду України та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, щодо деяких питань при вирішенні спорів про звернення стягнення на предмет іпотеки. Конкретизація висновків полягала, зокрема у такому: "За відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. За таких умов право іпотеки припиняється, відомості про іпотеку поновленню не підлягають, а позов про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає задоволенню. При вирішенні таких спорів потрібно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в державному реєстрі відомостей про обтяження".

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного суду, висловленою у постанові від 31.05.2022 по справі № 750/9652/20.

За відсутності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень позивач добросовісно покладався на ці відомості при укладанні договору купівлі-продажу та набув право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

Враховуючи наведене, підлягають задоволенню позовні вимоги щодо визнання припиненими (припинення) правовідносин за договором іпотеки (майнової поруки) № КП 461-Г-ДИ4 від 19.12.2012, укладеним між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк ПриватБанк і Товариством з обмеженою відповідальністю "Юридична компанія "Правовий Альянс".

Позивач подав до суду «Розрахунок заборгованості за договором № КП461-Г від 20 березня 2011 року станом на 25.05.2018 року» (наданий, за твердженнями позивача, банком в матеріалах справи №201/5561/17 - том 1 а.с. 204-206, яка перебуває в Жовтневому районному суді м. Дніпропетровська, за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк», третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Істейтглобал», третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Правовий альянс» про визнання недійсним кредитного договору та визнання припиненими договору майнової поруки (іпотеки) та договору поруки), відповідно до якого:

- загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом) кредиту в т. ч. залишок простроченої заборгованості 0,00 грн;

- загальний залишок заборгованості за процентами, нарахованими на залишок простроченої заборгованості за кредитом 0,00 грн (а.с.41-43).

Тобто, згідно з розрахунком кредит був повністю погашений та заборгованості за наданим кредитом (тілом) кредиту та за процентами ТОВ «Істейтглобал» перед банком не мало.

Відповідач також зазначив, що 26.03.2015 позичальником були перераховані кошти для погашення кредиту та нарахованих процентів, які були зараховані в погашення основної суми боргу та процентів. Заборгованість з винагороди не сплачувалася.

25.07.2016 між банком та ТОВ «Істейтглобал» було укладено договір про внесення змін до Кредитного договору № КП461-Г від 20.03.2011. Відповідно до п. 2 вказаного договору за період з дати списання коштів з позичкового рахунку до 01.08.2016 позичальник в термін, встановлений п. 1.2 договору, або у день дострокового повернення кредиту п. 2.4.1 договору, сплачує банку винагороду за користування кредитом. Розрахунок і нарахування винагороди за користування кредитом проводиться в термін повернення кредиту п. 1.2 договору або у день дострокового повернення кредиту п. 2.4.1 договору.

Як вбачається із розрахунку заборгованості по кредиту 08.09.2016 після дострокового повернення кредиту позичальником банк здійснив нарахування винагороди у розмірі 25 405 442,64 грн.

Позивач зазначає, що після дострокового повернення кредиту позичальником між банком та позичальником, самостійно, без обов`язкової згоди іпотекодацця, був підписаний договір від 25.07.2016 про внесення змін до кредитного договору №КП461-Г від 20.03.2011. Також за домовленістю сторін (банка та позичальника) з 31.07.2016 внесено зміни до п. 4.7. договору, якими передбачено сплату позичальником банку винагороди за користування кредитом, та викладено формулу, за якою розраховується така винагорода, у новій редакції, тобто відмінної від формули, яка була встановлена на дату підписання договору іпотеки (майнової поруки ) № КП 461-Г-ДИ4 від 19.12.2012. Сторони підписанням такого договору про внесення змін до кредитного договору фактично змінили кінцевий термін повернення кредиту та встановили строк дострокового повернення кредиту, а саме 31.07.2016, що в свою чергу дозволило здійснити розрахунок додаткової винагороди, одночасно змінивши формулу для такого розрахунку, яка не була передбачена кредитним договором, за виконання якого поручалось ТОВ ЮК «Правовий Альянс», що призвело до значного збільшення обсягу відповідальності поручителя, на яку ТОВ ЮК «Правовий Альянс» не розраховувало й взагалі не давало згоду під час укладання договору іпотеки (майнової поруки ) № КП 461-Г-ДИ4 від 19.12.2012. Банк вважає, що ТОВ «Істсйтглобал» має прострочену заборгованість за кредитним договором зі сплати винагороди за користування кредитом в сумі 25 253 565,75 грн.

Позивач посилається на те, що відповідно до формули розрахунку винагороди (яка визначена в п. 4.7. кредитного договору та змінена відповідно до договору про внесення змін до кредитного договору від 25.07.2016) нарахування здійснюється на кожну окрему дату дії договору та має пряму залежність від офіційного курсу гривні до долара США на дату розрахунку винагороди та щоденного курсу протягом дії договору. Крім того, банк, надаючи кредит позичальнику виключно у національній валюті, не мав права включати в кредитний договір пункти щодо сплати винагороди, вносити зміни до них та застосовувати таку формулу, яка характерна для кредитних коштів, наданих у доларовому еквіваленті. Тобто, в кредитних правовідносинах між банком та ТОВ «Істейтглобал» кредитні кошти, які були надані банком позичальнику виключно в національній валюті (гривні), не могли знецінитися. Крім того, встановлена в договорі винагорода, розрахована за формулою у розмірі 25 253 565,75 гривень, а тому не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складової елемента загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у банку можливості стягувати з боржника надмірні кошти винагороди за користування кредитом перетворюється на джерело невиправданих додаткових прибутків та призводить до фактичної неоплатності боржника й порушує баланс прав та інтересів сторін договору.

Враховуючи наведене, позивач просить, зокрема, визнати частково недійсним кредитний договір № КП461-Г від 20.03.2011, укладений між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" та ТОВ Істейтглобал, з урахуванням змін та доповнень внесених договором від 25.07.2016 про внесення змін до кредитного договору №КП461-Г від 20.03.2011 в частині сплати винагороди за користування кредитом, зокрема: пункт А.12. - повністю; пункт 2.3.8 - в частині винагороди за користування кредитом; пункт 4.7. - з урахуванням змін, внесених договором від 25.07.2016 про внесення змін до кредитного договору № КП461-Г від 20.03.2011 - повністю; пункт 2 договору від 25.07.2016 про внесення змін до кредитного договору № КП461-Г від 20.03.2011 повністю.

Щодо обґрунтування порушення майнових інтересів позивача ТОВ «Луксор XXI» зазначає наступне. Відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 24.10.2017 ТОВ «ЮК «Правовий альянс» передало у власність ТОВ «Луксор XXI» нерухоме майно (за адресою: Дніпропетровська область, м.Дніпро (Дніпропетровськ), вул. Святослава Хороброго (Чкалова), 12 приміщення № 19, 1-6, ІІІ-6, V-6). Проте, АТ «КБ «ПриватБанк» не визнає права позивача на вказане нерухоме майно, вважає себе іпотекодержателем згідно з договором майнової поруки (іпотеки) № КП461-Г-ДИ4 від 19.12.2012. Так, в провадженні Господарського суду Дніпропетровської області перебуває справа №904/3418/22 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ТОВ «Луксор XXI», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Мошковська Наталія Миколаївна, про скасування рішень державного реєстратора та державної реєстрації прав.

Однією із позовних вимог позивач заявляє визнання з 19.12.2012 (моменту первинної реєстрації запису про іпотеку 22759933 та запису про обтяження 22757218) права Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», як іпотекодержателя, щодо обтяження іпотекою та забороною на нерухоме майно нежитлові приміщення 19, 11-6, ІІІ-6, V-6, що розташовані за адресою: Дніпропетровська обл., м. Дніпро (місто Дніпропетровськ), вулиця Святослава Хороброго (вулиця Чкалова), будинок 12, загальною площею 784,9 кв.м, які були предметом іпотеки за договором іпотеки №КП461-Г-ДИ4 від 19.12.2012, укладеним між Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та ТОВ «ЮК «Правовий альянс». Мета даної вимоги полягає в тому, що б у разі можливого задоволення позову в частині визнання права Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», як іпотекодержателя, звернутись до суду з позовом до ТОВ «Луксор XXI» про звернення стягнення па предмет іпотеки, у зв`язку з наявною заборгованістю по кредитному договору у вигляді винагороди. Така незаконна схема банку, метою якої є заволодіння нерухомим майном, яким забезпечене виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором КП461-Г від 20.03.2011 року, вже реалізовується шляхом подачі банком позову до дійсних власників іпотеки, зокрема: в провадженні Господарського суду Дніпропетровської області знаходиться справа № 904/3001/22 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Товариство з обмеженою відповідальністю «Істейтглобал», про звернення стягнення на предмет іпотеки. Зазначене потенційно зумовлює пряме порушення інтересів позивача як добросовісного набувача.

Позивач зазначає, що з метою унеможливлення втручання у право позивача мирного володіння майном, яке було предметом іпотеки за договором іпотеки (майнової поруки) №КП 461-Г-ДИ4 від 19.12.2012, позивач має право на звернення до суду із відповідним позовом, а обраний позивачем спосіб захисту своїх прав не суперечить вимогам чинного законодавства.

Господарський суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Винагорода банку за надані послуги має компенсаційний характер і її призначення полягає у тому, щоб покрити витрати банку, понесені ним у зв`язку з наданням кредиту. Це є безперечно дохід банку від проведення своєї банківської діяльності і поняття винагороди банку відсутнє у договірному законодавстві, внаслідок чого правова природа такої винагороди залежить від індивідуальної правової регламентації кожного банку.

Нарахування/виплата такої винагороди не може бути передбачена ні за що інше, як надання якихось послуг банком, і винагорода не може нараховуватися за належне виконання своїх обов`язків клієнтом (за користування кредитом), оскільки подібний підхід до визначення винагороди суперечить самій правовій природі «винагороди» та вона не може стосуватися чи враховувати проценти, які є самостійною платою за користування кредитними коштами.

Відповідно до п.3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий кредит - кошти, які надаються у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент.

Згідно зі ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Цей принцип є своєрідною межею здійснення учасниками цивільних правовідносин своїх прав і виконання обов`язків, яка відділяє дозволену поведінку від недозволеної, справедливі, добросовісні і розумні дії від вчинків, які не відповідають цим критеріям.

Даний принцип віднайшов своє відображення у положеннях Цивільного кодексу України, які врегульовують правовідносини сторін, пов`язані з укладенням правочину.

У ч. 1,3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно з ч.1 ст.627 ЦК України відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Тобто принцип свободи договору не є безумовним, межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності, а погоджені сторонами умови договору повинні відповідати не лише вимогам цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, а й засадам справедливості, добросовісності, розумності як складової елемента загального конституційного принципу верховенства права.

У цьому контексті варто зазначити, що принцип справедливості, добросовісності і розумності обмежує дію принципу свободи договору. Учасники цивільних правовідносин можуть, зокрема укладати договори і на свій розсуд визначати їх умови, але з урахуванням прав і інтересів контрагентів.

Таку ж позицію висловив і Конституційний Суд України у рішенні від 10.11.2011 у справі № 15-рп/2011 та у пункті 3.2 цього рішення вказав, що одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у п.3 ст.3 ЦК України. Разом з тим зазначена свобода є обмеженою - межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності.

Так, принципи справедливості, добросовісності і розумності є проявом категорій справедливості, добросовісності і розумності як суті права загалом. Принцип добросовісності є одним із засобів утримання сторін від зловживання своїми правами. Загалом зміст цього принципу (справедливості, добросовісності і розумності) полягає в тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту та нормам закону.

Більше того, Верховний Суд неодноразово зазначав, що поведінка учасників правовідносин має відповідати іншим засадам цивільного законодавства таким, як справедливість, добросовісність, розумність.

Таку правову позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, від 29.09.2020 у справі № 688/2908/16-ц, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 08.09.2020 № 920/418/19, від 07.04.2021 у справі № 910/10514/20 та в низці інших справ.

Свобода договору передбачає абсолютну прозорість всіх його елементів.

У ч.1,3 ст.215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладеною у постанові від 20.05.2021 у справі №904/5748/18, в якій також зазначено (п.88): «оскільки встановлена в договорі винагорода значно перевищує розмір отриманого кредиту, а тому не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складової елемента загального конституційного принципу верховенства права, що є самостійною підставою для визнання пунктів кредитного договору в частині сплати винагороди за користування кредитом недійсними, апеляційний суд дійшов вірного висновку, що умови Кредитного договору від 09.10.2013 № 4313657И в редакції додаткової угоди від 14.08.2014, за якими підприємство повинно сплатити, крім відсотків за користування кредитом, ще й винагороду за користування кредитом, є несправедливими умовами договору та відповідно до статті 203 ЦК України ці умови договору є недійсними.»

Однак господарський суд звертає увагу та враховує наступне.

Як роз`яснив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 01.12.2004 №18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес), поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається у частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" має один і той же зміст.

У рішенні Конституційного Суду України дано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес", як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто інтерес позивача має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам та відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого дано в резолютивній частині вказаного рішення Конституційного Суду України.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який являє собою одночасно спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Така позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав; під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 910/15567/17.

Отже, саме на Товариство з обмеженою відповідальністю "Луксор ХХІ", як позивача, покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими доказами, тобто довести, що його права та інтереси дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Позивач не довів, яким чином порушено зі сторони відповідача права позивача внаслідок укладання кредитного договору № КП461-Г від 20.03.2011 в частині сплати винагороди та внесення змін та доповнень договором від 25.07.2016.

Крім того, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ акцентував, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом.

Як ефективний необхідно розуміти такий спосіб, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Даний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/9167/19.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення від 09.12.2010 у справі «Буланов та Купчик проти України», яке набуло статусу остаточного 09.03.2011, зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II).

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.05.1980 в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), рішення від 30.05.2013 в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Як вже було вище зазначено, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення першої позовної вимоги щодо визнання припиненими (припинення) правовідносин за договором іпотеки (майнової поруки) № КП 461-Г-ДИ4 від 19.12.2012, укладеним між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк ПриватБанк і Товариством з обмеженою відповідальністю "Юридична компанія "Правовий Альянс".

Тому в даному випадку визнання частково недійсним кредитного договору№ КП461-Г від 20.03.2011, укладеного між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" та ТОВ Істейтглобал, з урахуванням змін та доповнень внесених договором від 25.07.2016 про внесення змін до кредитного договору № КП461-Г від 20.03.2011 в частині сплати винагороди за користування кредитом, зокрема: пункту А.12. - повністю; пункту 2.3.8 - в частині винагороди за користування кредитом; пункту 4.7. - з урахуванням змін, внесених договором від 25.07.2016 про внесення змін до кредитного договору № КП461-Г від 20.03.2011 - повністю; пункту 2 договору від 25.07.2016 про внесення змін до кредитного договору № КП461-Г від 20.03.2011 повністю не буде ефективним з точки зору призведення до потрібних результатів, наслідків та забезпечення захисту порушеного/оспорюваного права, а також не буде адекватним наявним обставинам, враховуючи безпосереднє втручання у правовідносини Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Істейтглобал» за кредитним договору № КП461-Г від 20.03.2011 та договором про внесення змін до нього від 25.07.2016 щодо нарахування винагороди та прав банку.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Істейтглобал» не позбавлене права самостійно звернутися до суду з відповідною позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк».

З огляду на наведене, господарський суд зазначає, що позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Враховуючи положення ч.1 ст.9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до пункту 58 рішення Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994, пункт 29).

У рішенні Суду у справі "Трофимчук проти України" від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини також зазначено, що вимога щодо обґрунтованості рішень не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Тому суд вважає за необхідне відзначити, що інші доводи та міркування учасників справи судом розглянуті, але до уваги та врахування при вирішенні даної справи не приймаються, оскільки на результат вирішення спору не впливають.

Згідно зі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог: на позивача 2684,00 грн, на відповідача 2481,00 грн.

Керуючись ст. ст. 2, 73, 74, 76-79, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати припиненими (припинити) правовідносини за договором іпотеки (майнової поруки) № КП 461-Г-ДИ4 від 19.12.2012, укладеним між Публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "ПриватБанк" і Товариством з обмеженою відповідальністю "Юридична компанія "Правовий Альянс".

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства "Комерційний банк "ПриватБанк" (01001, м.Київ, вул. Грушевського, 1Д, ідентифікаційний код 14360570) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Луксор ХХІ" (49000, Дніпропетровська область, м.Дніпро, вул.Володимира Вернадського, 35Б, корп.1, ідентифікаційний код 41276918 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 2481,00 грн, про що видати наказ.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дня складання повного судового рішення і може бути оскаржено до Центрального апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 08.03.2023

Суддя І.В. Мілєва