ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.03.2023м. ХарківСправа № 922/1621/22

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Кухар Н.М.

при секретарі судового засідання Руденко О.О.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Приватного підприємства "Харків-Полімер" (вул. Симеренківська, буд. 4-а, офіс 202-1, м. Дніпро, 49021; )
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Атлант-Пак" (вул. Заліська, буд. 26, м. Харків, 61145; )
про стягнення 3 187 410,26 грн,
за участю представників:

позивача - Сергєєвої М.Ш., в режимі відеоконференції,

відповідача - Мельник О.В.,

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Харків-Полімер" 21.09.2022 звернулось до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Атлант-Пак" про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 3187410,26 грн, що складається з основного боргу в розмірі 2516085,00 грн, пені в розмірі 162683,85 грн, 36% річних у сумі 240716,95 грн, інфляційного збільшення заборгованості в сумі 267924,46 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач, в порушення умов Договору купівлі-продажу № 25 від 01.02.2022 та приписів чинного законодавства, не розрахувався за отриманий 07.02.2022 та 11.02.2022 товар.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 26.09.2022 позовну заяву Приватного підприємства "Харків-Полімер" було прийнято до розгляду; відкрито провадження у справі № 922/1621/22 за правилами загального позовного провадження та призначено у справі підготовче засідання.

У відзиві на позовну заяву, який надійшов до суду 20.10.2022, відповідач проти позову заперечував, посилаючись на те, що зареєстровані ПП "Харків-Полімер" податкові накладні № 20 від 07.02.2022 та № 62 від 11.02.2022 у ЄРПН та прийняття їх TOB "Атлант-Пак", за відсутністю належним чином оформлених первинних документів, спростовує сам факт реальності здійснення господарської операції з поставки товару відповідачу, а отже і наявності заборгованості за поставлений товар. За таких обставин, відповідач вважає, що ПП "Харків-Полімер" не доведено належними та вірогідними доказами факту поставки TOB "Атлант-Пак" погодженого сторонами у Договорі купівлі-продажу № 25 від 01.11.2021 товару, а доводи позивача є необґрунтованими та не підтвердженими належними доказами. Настання форс-мажорних обставин у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, що підтверджується Листом Торгово-промислова палата України від 28.02.2022 вих. № 2024/02.0-7.1, продовжує строк виконання грошового зобов`язання за договором. Отже, на думку відповідача, нарахування позивачем пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у розмір подвійної облікової ставки НЕУ у сумі 162 683,85 грн, трьох відсотків річних у сумі 240 716,95 грн, втрат від інфляції в сумі 267 927,46 грн за період з 03.03.2022 по 14.06.2022 є необґрунтованими та безпідставним.

20.12.2022 позивачем надано до суду відповідь на відзив відповідача, в якій позивач виклав свої доводи в обґрунтування безпідставності заперечень відповідача проти позову та просив задовольнити позовні вимоги.

02.01.2023 відповідачем було надано до суду письмові заперечення на відповідь позивача на відзив на позовну заяву, в яких відповідач, зокрема, зазначив, що аргументи, наведені позивачем у відповіді, в сукупності з усіма даними та доказами викладені у позовній заяві, ПП "Харків-Полімер" не доведено належними та вірогідними доказами факту поставки ТОВ "Атлант-Пак" товару, а отже і існування заборгованості за поставлений товар.

Також 02.01.2023 відповідачем було подано до суду клопотання (вх. № 31) про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи, у задоволенні якого було відмовлено ухвалою господарського суду від 24.01.2023.

Протокольною ухвалою господарського суду від 24.01.2023 підготовче провадження у справі № 922/1621/22 було закрито та призначено розгляд справи по суті на 21.02.2023.

15.02.2023 відповідач подав до суду клопотання (вх. № 3714) про заміну відповідача у справі - Товариства з обмеженою відповідальністю "Атлант-Пак" () на його правонаступника - Товариства з обмеженою відповідальністю "Атлант-Пак Плюс" (). Своє клопотання відповідач обґрунтовував тим, що 09.02.2023 Рішенням № 01/23 учасника ТОВ "Атлант-Пак" було затверджено розподільчий баланс про передачу частини майнових прав та обов`язків ТОВ Атлант-Пак" до ТОВ "Атлант-Пак Плюс". Зокрема, до правонаступника перейшли майнові права та обов`язки у взаємовідносинах з ПП "Харків-Полімер".

Заперечуючи проти заміни відповідача правонаступником, позивач зазначив, що неможливості точно встановити обов`язки за окремим зобов`язанням, що існувало у юридичної особи до виділу від ТОВ "Атлант-Пак" до ТОВ "Атлант-Пак Плюс", а відтак є ознака для солідарної відповідальності обох боржників перед кредитором, що надає право кредитору визначати кому з солідарних боржників пред`являється вимога. Свою позицію з цього питання позивач виклав у письмових запереченнях (вх. № 4916 від 01.03.2023), які були долучені судом до матеріалів справи.

У судовому засіданні з розгляду справи по суті, яке відбулося 01.03.2023, представник відповідача звернулась до суду з усним клопотанням про залишення клопотання про заміну відповідача правонаступником без розгляду та продовження розгляду справи без його урахування.

Клопотання представника відповідача було задоволено судом.

Представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги у повному обсязі та звернулась до суду з усною заявою про надання доказів на підтвердження розміру понесених судових витрат на професійну правничу допомогу після прийняття рішення у справі.

Представник відповідача проти позову заперечувала та просила відмовити у його задоволенні.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

01.02.2022 між Приватним підприємством "Харків-Полімер" (позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Атлант-Пак" (відповідач) було укладено Договір купівлі-продажу № 25, згідно з п. 1.1 якого позивач, як продавець, зобов`язався передати, а відповідач, як покупець, прийняти та оплатити на умовах, передбачених цим Договором, товар (партію товару) у кількості, асортименті і за цінами, вказаними в накладних на відпуск товару, що є невід`ємною частиною цього Договору.

Відповідно до Специфікації № 1 до Договору № 25 від 02.02.2022, сторони погодили поставку поліетилену SАВІС 319 ВJ у кількості 41250 кг, на загальну суму 2516085 грн.

Також під час підписання зазначеної Специфікації сторони погодили, що на склад покупця товар має бути поставлений 08.02.2022 та 15.02.2022. Дати оплати були встановлені як 02.03.2022 та 10.03.2022.

Як свідчать матеріали справи, на виконання умов Договору та вищевказаної Специфікації № 1 позивач поставив першу партію товару на суму 1258042,50 грн 07.02.2022, другу партію товару також на суму 1258042,50 грн - 11.02.2022.

Разом із поставкою товару, на виконання вимог п. 2.5 Договору позивачем були надані супровідні документи в оригіналах, зокрема, рахунки № 17 від 07.02.2022, №57 від 11.02.2022, видаткові накладні № 32 від 07.02.2022, № 65 від 11.02.2022, однак від відповідача підписані видаткові накладні на адресу ПП "Харків-Полімер" не повернулися, оскільки 24.02.2022 почалася війна, і Харків був у центрі активних бойових дій. Позивач отримав від перевізника тільки підписані відповідачем товарно-транспортні накладні №32 від 07.02.22 та № 65 від 11.02.2022.

Водночас, під час поставок товару, позивачем були подані на реєстрацію, а в подальшому були зареєстровані у ЄРПН та прийняті контрагентом податкові накладні № 20 від 07.02.2022 та № 62 від 11.02.2022. Зазначені документи підтверджують дати, суми та сам факт здійснення поставки товару відповідачеві.

Відповідно до п. 5.1 Договору, покупець сплачує продавцеві поставлений товар на умовах відтермінування платежу протягом 21 календарного дня з моменту поставки товару.

Згідно з п. 5.2 Договору, оплата товару здійснюється шляхом перерахування грошових коштів покупцем на поточний рахунок продавця. Датою оплати є дата зарахування коштів на рахунок продавця.

Відповідно до п. 5.4 Договору, зміна сторонами умов оплати після підписання цього Договору в межах терміну його дії, здійснюється за їх погодженням на підставі Додаткової угоди до цього Договору або в іншому порядку, передбаченому цим Договором та/або чинним в Україні законодавством.

Відповідно до вищевказаної Специфікації № 1 до Договору, сторони чітко передбачили строки оплати товару - як 02.03.2022 (сума 1258042,50 грн) та 10.03.2022 (сума 1258042,50 грн).

Проте, відповідач за отриманий товар не розрахувався й станом на 14.06.2022 має основну заборгованість у розмірі 2516085 грн.

Положеннями частини 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Інший розмір процентів визначений п. 7.2. Договору.

Відповідно до п. 7.2 Договору, у випадку невиконання та/або неналежного виконання покупцем зобов`язань по оплаті по даному Договору, він несе відповідальність у вигляді пені в розмірі 0,1% від вартості неоплаченого товару (партії товару), але не більше подвійної облікової ставки НБУ, діючої в період її нарахування, за кожний день прострочення до дня фактичної оплати. У випадку прострочення оплати товару, більш ніж на 3 (три) календарні дні, покупець зобов`язаний оплатити продавцю проценти за користування чужими грошовими коштами в розмірі 36% річних від вартості неоплаченого в установлений термін товару (партії товару) з дня настання терміну оплати товару (партії товару) до дня його фактичної оплати.

Таким чином, за розрахунком позивача грошова заборгованість покупця перед продавцем станом на 14.06.2022 складається з основного боргу в розмірі 2516085 грн, пені в розмірі 162683,85 грн, 36% процентів річних у сумі 240716,95 грн, інфляційного збільшення заборгованості в сумі 267924,46 грн - що разом становить 3187410,26 грн.

Заперечуючи проти позову, відповідач вказує на відсутність належним чином оформлених первинних документів (а саме відсутність на видаткових накладних підпису представника покупця), що ставить під сумнів факт реальності здійснення господарської операції з поставки товару відповідачу, а отже і наявності заборгованості за поставлений товар.

Суд не погоджується з такою позицією відповідача, з огляду на наступне.

Згідно з положеннями закону "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (в редакції, чинній на час, коли оформлювалися спірні накладні), підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи (ч. 1 ст. 9);

- первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції;

- неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо (ч. 2 ст. 9);

- господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства (ст. 1);

- первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію (ст. 1).

За приписами Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів від 24.05.95 №88 (з подальшими змінами і в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин):

- господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів (абз. 2 п.2.1);

- первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення (абз. 1 п. 2.1 в редакції, чинній з 26.05.2017);

- первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (абз. 1 п. 2.1 в редакції, чинній з 26.05.2017);

- документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою (абз. 1 п. 2.5);

- первинні документи підлягають обов`язковій перевірці (в межах компетенції) працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обов`язкових реквізитів та відповідність господарської операції чинному законодавству у сфері бухгалтерського обліку, логічна ув`язка окремих показників (п. 2.15).

Суд касаційної інстанції в постанові від 29.01.2020 у справі № 916/922/19 звернув увагу на те, що у разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 4.11.2019 у справі № 905/49/15, від 29.11.2019 у справі № 914/2267/18.

Частинами першою та другою статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан та результати діяльності підприємства. Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

За приписами частин третьої, восьмої статті 19 ГК України, обов`язком суб`єктів господарювання є ведення бухгалтерського обліку та подання фінансової звітності згідно із законодавством, що забезпечує здійснення державою контролю і нагляду за господарською діяльністю суб`єктів господарювання, а також за додержанням ними податкової дисципліни.

Відповідно до пункту 201.1 статті 201 ПК України, на дату виникнення податкових зобов`язань, платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Згідно з пунктом 201.7 статті 201 ПК України податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою (пунктом 201.10 статті 201 цього Кодексу).

Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, тобто спричиняють правові наслідки.

Підставою для виникнення в платника права на податковий кредит з податку на додану вартість є факт реального здійснення операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей з метою їх використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку, а також оформлення відповідних операцій належним чином складеними первинними документами, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст.

Встановлюючи правило щодо обов`язкового підтвердження сум податкового кредиту, врахованих платником ПДВ при визначенні податкових зобов`язань, законодавець, безумовно, передбачає, що ці документи є достовірними, тобто операції, які вони підтверджують, дійсно мали місце.

Такий висновок сформовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові віл 29.06.2021 зі справи № 910/23097/17. З урахуванням наведеного Верховний Суд в постанові від 03.06.2022 у справі № 922/2115/19 зазначає, що, оцінюючи податкові накладні у сукупності з іншими доказами у справі, господарські суди повинні враховувати фактичні дії як постачальника так і покупця щодо відображення ними в податковому та бухгалтерському обліку постачання спірного товару.

Якщо сторона заперечує факт передачі товару за договором поставки за податковими накладними, але одночасно реєструє податкові накладні на придбання товарів від постачальника та формує як покупець податковий кредит за фактом поставки товару на підставі спірних видаткових накладних, і жодним чином не пояснює свої дії та правову підставу виникнення в платника права на податковий кредит з ПДВ за цими накладними, то така поведінка сторони не є добросовісною та розумною. У такому випадку дії сторони з реєстрації податкових накладних засвідчують волю до настання відповідних правових наслідків, тому податкова накладна, виписана однією стороною в договорі (постачальником) на постачання послуг на користь другої сторони (покупця), може бути допустимим доказом факту прийняття товару від контрагента на визначену суму, якщо покупець вчинив юридично значимі дії, зокрема, відобразив податковий кредит за вказаною господарською операцією з контрагентом.

Крім того, оцінюючи податкові накладні у сукупності з іншими доказами у справі, господарські суди повинні враховувати положення Податкового кодексу та фактичні дії як постачальника, так і покупця щодо відображення ними в податковому та бухгалтерському обліку постачання спірного товару (постанова ВС від 20.12.2018 у справі № 916/922/19).

Таким чином, за правилом "першої події", яким є поставка товару, позивачем були виписані податкові накладні № 20 від 07.02.2022 та № 62 від 11.02.2022 і подані на реєстрацію, а в подальшому були зареєстровані у ЄРПН та прийняті контрагентом, що підтверджується відміткою, сформованою автоматично після підтвердження з боку відповідача.

Також, крім іншого, позивач підтверджує постачання товару товарно-транспортними накладними № 32 від 07.02.2022, № 65 від 11.02.2022.

У постанові від 20.12.2018 по справі № 910/19702/17 Верховний Суд дійшов висновку, що відсутність у видаткових накладних назви посади особи, яка отримала товар за цією накладною, за наявності підпису у цій накладній, який засвідчений відтиском печатки покупця, не може свідчить про те, що такі видаткові накладні є неналежними доказами у справі. Відтиск печатки на видаткових накладних є свідченням участі особи у здійсненні господарської операції за цими накладними.

Встановивши наявність відбитку печатки відповідача на спірних документах та враховуючи, що відповідач несе повну відповідальність за законність використання його печатки, зокрема, при нанесенні відбитків на договорах, актах, суди мають дослідити питання встановлення обставин, що печатка була загублена відповідачем, викрадена в нього або в інший спосіб вибула з його володіння, через що печаткою могла б протиправно скористатися інша особа (постанова ВС від 20.12.2018 у справі № 916/922/19).

Судом було встановлено , що у товарно-транспортних наладних № 32 від 07.02.2022 та № 65 від 11.02.22 року не було зазначено посадових осіб Відповідача, відповідальних за здійснення господарської операції з прийняття спірного товару та реквізітів довіреності на підставі яких ці особи діяли від імені відповідача, водночас зазначені товарно-транспортні накладні містять такі обов"язкові реквізіти як дати їх складання ; назву підприємства, від імені якого складено документ і якому здійснюється поставка за цією накладною; зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції ; особисті підписи уповноважених осіб сторін ( підписи яких були засвідчені відтиском печатки товариств) тощо. Печатка не вибувала з володіння відповідача ( доказів зворотнього не було надано).

Отже відтиск печатки на товарно-транспортних накладних є свідченням участі особи у здійсненні господарської операції за цими накладними, за відсутності прізвищ та посад осіб, які прийняли товар, що спростовує сумнів чи дійсно відбувалася реальна здача-прийняття товару.

Також позивачем були подані інші докази на підтверження факту реальної поставки товару. Матеріали справи містять документи , які підтвержують факти укладення Позивачем договорів з перевізниками товару, рахунки на оплату, акти надання послуг №4 та № 255, та надану перевізником навігацію маршруту його автомобіля.

У частині 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (частина 1 статті 74 ГПК України).

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 1 статті 77 ГПК України).

Відповідно до положень статті 78 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Аналогічний висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 21.01.2021 у справі № 917/483/19.

Згідно зі ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Враховуючи наведене, докази наявні в матеріалах справи та обставини справи слід оцінювати з огляду на їх вірогідність, які скоріше були (мали місце), аніж не були. Така, обставина доводиться стандартом переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

У даному випадку матеріали справи містять Договір купівлі-продажу № 25 від 01.02.2022 року (далі - Договір).

Згідно з умовами п. 1.1 вищезазначеного Договору, продавець (позивач) зобов`язується передати, а покупець (відповідач) прийняти та оплатити на умовах, передбачених цим Договором, товар (партію товару) у кількості, асортименті і за цінами, вказаними в накладних на відпуск товару (далі за текстом - видаткова накладна), що є невід`ємною частиною цього Договору.

Відповідно до Специфікації № 1 до Договору № 25 від 02.02.2022, сторони погодили поставку поліетилену SABIC 319 BJ у кількості 41250 кг, на загальну суму 2516085 грн.

Також під час підписання зазначеної Специфікації № 1 сторони погодили, що на склад покупця Товар має бути поставлений 08.02.2022 та 15.02.2022. Дати оплати були встановлені як 02.03.2022 та 10.03.2022.

Отже, відповідно до вищевказаної Специфікації № 1 до Договору, сторони чітко передбачили строки оплати товару.

Пiдставою щодо поставки кожної партії товару є замовлення покупця, узгоджене продавцем. Замовлення покупця узгоджується продавцем шляхом направлення покупцю вiдповiдного пiдтвердження замовлення (поштою, факсом, електронною поштою або усно) або шляхом виконання продавцем дiй, якi свiдчать про узгодження замовлення (вiдвантаження товару) (п. 2.1.1 Договору).

Вищевикладене спростовує доводи відповідача, що підписана Специфікація №1, яка додана позивачем до позивної заяви, не є "замовленням" покупця на поставку товару, а є лише попереднім погодженням між сторонами обсягів поставки товару та строків поставки, а замовлення на поставку "партії товару" ТОВ "Атлант-Пак" не надавалось.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем 07.02.2022, 11.02.2022 здійснено поставку відповідачу товару на загальну суму 2516085,00 грн.

Дії відповідача з невизнання факту поставки через відсутність підписаних видаткових накладних суперечать його попередній поведінці (укладенню основного договору та отримання товару).

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004).

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Тобто в схожій правовій ситуації Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 по своїй суті застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті І.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Щодо заперечень відповідача стосовно нарахування позивачем пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у розмір подвійної облікової ставки НБУ у сумі 162683,85 грн, трьох відсотків річних в сумі 240716,95 грн, втрат від інфляції в сумі 267927,46 грн за період з 03.03.2022 по 14.06.2022 під час настання форс-мажорних обставин у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, що підтверджується Листом Торгово-промислова палата України від 28.02.2022 вих. № 2024/02.0-7.1, який продовжує строк виконання грошового зобов`язання за договором, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 1 ст. 14 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" визначено, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом 7 днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності.

Таким чином, лист ТПП України від 28.02.2022, не є сертифікатом у розумінні наведеного положення Закону, та разом з тим, не є документом, який був виданий за зверненням відповідного суб`єкта, для якого настали певні форс-мажорні обставини.

Тобто, лист ТПП не є достатнім і допустимим доказом настання для конкретної особи форс-мажорних обставин - ні для цілей повідомлення іншої сторони про форс-мажорні обставини згідно з договором, ні для доказування в судовому провадженні обставин виникнення форс-мажорних обставин для виконання зобов`язань по конкретному Договору.

Вищевказане підтверджує також судова практика. Зокрема, після початку повномасштабної російської збройної агресії проти України у постанові по справі №922/2394/21 від 14.06.2022 КГС підтвердив, що "форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку".

Крім того, суд зазначає, що обставини непереборної сили повинні бути підтверджені документально (Постанова Верховного Суду від 15.02.2022 у справі № 910/4532/21). Такими доказами можуть бути, зокрема, сертифікат ТПП України, який може вважатися достатнім доказом існування таких обставин для сторін договору, оскільки вони про це домовилися.

При цьому, щоб засвідчити форс-мажорні обставини, особі необхідно звернутися до ТПП, а для того, щоб отримати сертифікат про форс-мажорні обставини, потрібно довести причинно-наслідковий зв`язок між зобов`язаннями, які сторона не може виконати, та обставинами (їхнім результатом), на які сторона посилається як на підставу неможливості виконати зобов`язання.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 525 Цивільного кодексу України встановлює, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 7 цієї статті передбачено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином, не допускаються.

Частиною 1 ст. 624 ЦК України встановлено: якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Перевіривши здійснені позивачем розрахунки, суд визнав вимоги про стягнення з відповідача 162683,85 грн пені, 240716,95 грн - 36% річних та 267924,46 грн інфляційних втрат законними та обґрунтованими.

Таким чином, загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачем склав 3187410,26 грн, у тому числі: 2516085,00 грн основного боргу, 162683,85 грн пені, 240716,95 грн - 36% річних та 267924,46 грн інфляційних втрат.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Приватного підприємства "Харків-Полімер" обґрунтовані, підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст.ст. 123, 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на відповідача.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. 525, 526, 530, 610, 611, 612, 624, 625, 692 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, ст. 29, 42, 73, 74, 86, 91, 123, 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Атлант-Пак" (вул. Заліська, буд. 26, м. Харків, 61145; ) на користь Приватного підприємства "Харків-Полімер" (вул. Симеренківська, буд. 4-а, офіс 202-1, м. Дніпро, 49021; ) - заборгованість у розмірі 3187410,26 грн (у тому числі: основний борг у розмірі 2516085,00 грн, пеня в розмірі 162683,85 грн, 36% річних у розмірі 240716,95 грн, інфляційне збільшення заборгованості в розмірі 267924,46 грн); витрати зі сплати судового збору в розмірі 47811,15 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається відповідно до ст.ст. 256-257 ГПК України.

Повне рішення складено "13" березня 2023 р.

Суддя Н.М. Кухар