ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" лютого 2023 р. Справа№ 910/19935/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Скрипки І.М.

Михальської Ю.Б.

секретар судового засідання: Бендюг І.В.,

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 14.02.2023,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Національного банку України

на рішення Господарського суду міста Києва

від 05.09.2022 (повний текст складено 19.09.2022)

у справі № 910/19935/21 (суддя Трофименко Т.Ю.)

за позовом Національного банку України

до Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго"

про стягнення 2 735 537, 11 грн.

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року Національний банк України звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» про стягнення 2 735 537,11 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не повернув невикористану частину, сплаченого позивачем авансу за договором № 100740/44/3-76 від 20.12.2018.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та його мотиви

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.09.2022 у справі №910/19935/21 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суд першої інстанції мотивовано тим, що стягнення заявленої позивачем суми переплати 2 735 537,11 грн паралельно з наявністю дійсного судового рішення у справі № 910/10553/20, невиконаного наказу та виконавчого провадження призведе до подвійного стягнення з відповідача фактично однієї і тієї ж заборгованості, що є неприпустимим згідно з Конституцією України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги, письмових пояснень та узагальнення їх доводів

Не погодившись із прийнятим рішенням, Національний банк України звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі, мотивуючи свої вимоги тим, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального та невідповідністю висновків, викладених у рішенні, дійсним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що про припинення укладеного між сторонами договору №100740/44/3-76 від 20.12.2018 (з відповідним змінами) з 05.08.2019 позивач довідався лише під час розгляду справи 910/15663/20, і тільки після того, як рішення в означеній справі набрали законної сили, у НБУ заявилися підстави для пред`явлення вимоги щодо стягнення частини невикористаного авансу, які не були враховані у рішенні суду у справі №910/10553/20. Тобто апелянт вважає, що авансові кошти, які підлягають поверненню відповідачем на користь позивача за рішенням су у справі №910/10553/20 стягнуто лише у частковому розмірі. Таким чином, 27.10.2021 споживачем правомірно донараховано залишок невикористаного авансу на суму 2735537,11 грн, який підлягає поверненню постачальником за договором.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та заперечень проти пояснень відповідача

Заперечуючи проти вимог апеляційної скарги, відповідач подав відзив, у якому зазначає, що судом першої інстанції правомірно відмовлено у стягненні заявленої повивачем суми передплати 2735537,11 грн, яка паралельно з наявністю дійсного судового рішення у справі №910/10553/20, невиконаного наказу (не визнано таким, що не підлягає виконанню) та виконаного провадження призведе до подвійного стягнення з відповідача фактично однієї ж заборгованості.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як підтверджено матеріалами справи, 20.12.2018 між Державним підприємством зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» (постачальник) та Національним банком України (споживач) було укладено договір № 100740/44/3-76 (далі - договір), за умовами якого постачальник постачає споживачу електричну енергію 1-го класу напруги для забезпечення потреб електроустановок (об`єктів) споживача (далі-електрична енергія), а споживач оплачує постачальнику вартість поставленої електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору.

Додатковими договорами № 101349 від 31.07.2019, № 101304 від 12.07.2019, № 100916 від 28.01.2019, № 100914 від 28.01.2019 до вказаного договору вносилися зміни.

Відповідно до додатку до договору «Таблиця цін», викладеного в редакції додаткового договору № 100916 від 28.01.2019, кількість електричної енергії становить 32 114 215,68 кВт/год, загальна вартість з урахуванням усіх податків і зборів 68 924 293,88 грн.

Відповідно до п. 3.2 договору строк постачання електричної енергії - протягом 12 (дванадцяти) місяців від дати, зазначеної у листі споживача, що передбачений у п. 3.1 цього договору.

Пунктами 5.4., 5.5.-5.7. (з урахуванням додаткового договору № 100914 від 28.01.2019), 5.10.,5.11. договору визначено:

- звітним періодом за цим договором є календарний місяць (п. 5.4.);

- споживач щомісячно до 15 числа місяця, що передує звітному, надсилає Постачальнику Замовлення обсягів постачання електричної енергії за звітний місяць (електронну копію - на електронну адресу Постачальника: , а оригінал - поштовим відправленням) (п. 5.5);

- постачальник щомісячно до 20 числа місяця, що передує звітному, на підставі отриманого від Споживача Замовлення обсягів постачання електричної енергії на звітний місяць складає та передає Споживачу рахунок про оплату електричної енергії (п. 5.6);

- оплата електричної енергії за цим Договором здійснюється на умовах попередньої оплати щомісячно до 25 числа місяця, що передує звітному, шляхом перерахування Споживачем грошових коштів на рахунок Постачальника на підставі наданого Постачальником рахунка про оплату електричної енергії (п. 5.7.).

- приймання - передача електричної енергії, поставленої Постачальником та прийнятої Споживачем у звітному місяці, оформляється шляхом підписання уповноваженими особами Сторін актів про приймання-передавання відповідно до даних комерційного обліку. При цьому, Постачальник не пізніше 12 (дванадцятого) числа місяця наступного за звітним місяцем складає та передає на підпис Споживачу відповідний акт про приймання-передавання; Споживач протягом 5 (п`яти) робочих днів з дати отримання акта про приймання-передавання, у разі відсутності зауважень, підписує цей акт та передає його один примірник Постачальнику або надає мотивовані зауваження та визначає строки для їх усунення (п. 5.10.).

- у випадку, якщо фактичне споживання електричної енергії у звітному періоді виявиться меншим за обсяг електричної енергії, зазначений у Замовленні обсягів постачання електричної енергії на звітний місяць, надлишок сплачених у якості передньої оплати коштів, враховується при формуванні платежів наступних звітних періодів (п. 5.11).

Згідно з підпунктом 2) пункту 7.2 договору постачальник зобов`язується нараховувати і виставляти рахунки споживачу за електричну енергію відповідно до вимог та в порядку, передбачених Правилами ринку електричної енергії та цим договором.

На виконання умов договору № 100740/44/3-76, позивачем в період з 01.01.2019 до 04.08.2019 було перераховано постачальнику в якості оплати за постачання електричної енергії щомісячні авансові платежі у загальній сумі 49 316 689,07 грн, що підтверджено наступними меморіальними ордерами: № від 29.12.2018 на суму 6 921 571,74 грн, № від 30.01.2019 на суму 7 018 151,81 грн, № від 19.02.2019 на суму 5 256 683,17 грн, № від 20.03.2019 на суму 3 412 397,11 грн, № від 19.04.2019 на суму 5 096 124,70 грн, № від 21.05.2019 на суму 5 882 621,29 грн, № від 27.06.2019 на суму 7 082 308,88 грн, № від 18.07.2019 на суму 1 160 880,00 грн, № від 01.08.2019 на суму 7 485 949,83 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що відповідно до даних з вузлів комерційного обліку, отриманих від операторів систем розподілу (передачі) електричної енергії щодо споживання електроенергії НБУ та на підставі щомісячних актів прийому-передачі електричної енергії, позивачем фактично спожито в період з 01.01.2019 до 04.08.2019 за Договором 17 884 771 Квт/год електричної енергії 1-го класу напруги, що підтверджується: Актом № 1 від 31.01.2019 за січень 2019 на суму 5 632 272,87 грн; Актом № 2 від 28.02.2019 за лютий 2019 на суму 4 206 499,91 грн; Актом № 3 від 31.03.2019 за березень 2019 на суму 4 913 695,68 грн; Актом № 4 від 30.04.2019 за квітень 2019 на суму 5 024 131,77 грн; Актом № 5 від 31.05.2019 за травень 2019 на суму 6 298 937,20 грн; Актом № 6 від 30.06.2019 за червень 2019 на суму 6 044 043,07 грн; Актом № 7 від 31.07.2019 за липень 2019 на суму 6 510 992,05 грн; Актом № 8 від 31.08.2019 за серпень 2019 на суму 710 025,40 грн (акт був складений та підписаний зі сторони ДПЗД «Укрінтеренерго» та надісланий споживачу листом від 17.09.2019 вих. № 44/03.01-1194).

Національним банком України у період з 01 січня 2019 до 04 серпня 2019 за договором фактично спожито електричної енергії на суму 39 340 597,95 грн. Таким чином, залишок невикористаного авансу за договором склав 9 861 264,53 грн.

Листом від 27.10.2021 № 65-0006/100972 позивачем на адресу відповідача направлено вимогу про повернення протягом 7 днів залишку авансу на суму 13 927 110,30 грн, а саме: за договором № 100740/44/3-76 від 20.12.2018 - 9 861 264,53 грн; за договором № 100741/44/3-75 від 20.12.2018 - 4 054 850,26 грн; за договором № 100987/44/3-37 від 28.02.2019 - 10 995,51 грн.

Вказаний лист отримано відповідачем 03.11.2021, отже останнім днем для повернення вказаних грошових коштів є 10.11.2021. Проте, у встановлений строк ДПЗД «Укрінтеренерго» вимогу не виконано, грошові кошти на рахунок НБУ не сплачено, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість перед позивачем. У зв`язку з наведеним позивач просить стягнути з відповідача суму авансу, сплачену за договором, у розмірі 2 735 537,11 грн.

Відповідач, у свою чергу, заперечив проти позовних вимог та зазначив, що позивач просить суд розглянути спір, який вже фактично розглянутий Господарським судом міста Києва рішенням від 24.11.2020 у справі № 910/10553/20, що є неприпустимим. Так, на підтвердження своїх вимог позивач у цій справі № 910/10553/20 вже надавав акти про обсяг прийнятої електроенергії з січня по серпень 2019 року за спірним договором, відповідні обставини встановлені відповідним судовим рішенням. Це є підставою для закриття провадження у справі.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона ( боржник ) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Частинами 6, 7 статті 276 Господарського кодексу України передбачено, що розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється, як правило, у формі попередньої оплати. За погодженням сторін можуть застосовуватися планові платежі з наступним перерахунком або оплата, що провадиться за фактично відпущену енергію.

Відповідно до статті 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Згідно зі статтею 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Під час розгляду цієї господарської справи судом першої інстанції встановлено, що у липні 2020 року Національний банк України вже звертався до Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» з позовом до Господарського суду міста Києва про стягнення заборгованості за договором від 20.12.2018 №100740 у розмірі 4 373 133,98 грн. та 3% річних від простроченої суми 74 762,62 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання умов укладеного між сторонами договору №100740 від 14.03.2018 позивачем було перераховано на рахунок відповідача грошові кошти в розмірі 49 316 689,07 грн в якості авансового платежу за споживання електроенергії за період з 01.01.2019 по 31.08.2019, а фактично позивачем було спожито електроенергії на суму 44 943 555,09 грн, у зв`язку з чим, невикористаною залишилась сума авансу в розмірі 4 373 133,98 грн.

За наслідками розгляду вказаного спору суд ухвалив рішення від 24.11.2020 у справі № 910/10553/20 про його повне задоволення, встановивши при цьому, зокрема, таке:

«Керуючись пунктом 5.10. Договору між НБУ та ДПЗД Укрінтеренерго було складено наступні Акти прийому - передачі електричної енергії:

Акт № 1 від 31.01.2019, обсяг прийнятої електричної енергії 2 624 271 кВт.год. на суму 5 632 272,87 грн.

Акт № 2 від 28.02.2019, обсяг прийнятої електричної енергії 1 959 954 кВт.год. на суму 4 206 499,91 грн.

Акт № 3 від 31.03.2019, обсяг прийнятої електричної енергії 2289 461 кВт.год. на суму 4 913 695,68 грн.

Акт № 4 від 30.04.2019, обсяг прийнятої електричної енергії 2 340 917 кВт.год. на суму 5 024 131,77 грн.

Акт № 5 від 31.05.2019, обсяг прийнятої електричної енергії 2 934 893 кВт.год. на суму 6 298 937,20 грн.

Акт № 6 від 30.06.2019, обсяг прийнятої електричної енергії 2 816 129 кВт.год. на суму 6 044 043,07 грн.

Акт № 7 від 31.07.2019, обсяг прийнятої електричної енергії 2 627 621 кВт.год. на суму 6 510 992,05 грн.

Акт № 8 від 20.01.2020, обсяг прийнятої електричної енергії 2 592 009 кВт.год. на суму 6 312 982,54 грн.

Таким чином, відповідно до даних з вузлів комерційного обліку, отриманих від операторів систем розподілу (передачі) електричної енергії щодо споживання електроенергії НБУ та на підставі щомісячних актів прийому-передачі електричної енергії, Національним банком фактично спожито 20 185 255,00 Квт/год електричної енергії 1-го класу напруги.

Отже, НБУ у період з 01 січня 2019 до 31 серпня 2019 за договором №100740 від 20.12.2018 фактично спожито електричної енергії на суму 44 943 555,09 грн.

На виконання умов Договору позивачем в період з 01.01.2019 до 31.08.2019 сплачено Відповідачу в якості оплати за постачання електричної енергії щомісячні авансові платежі, а саме: 29.12.2018 перераховано 6 921 571,74 грн. за період постачання з 01.01.2019 по 31.01.2019;

30.01.2019 перераховано 7 018 151,81 грн. за період постачання з 01.02.2019 по 28.02.2019;

19.02.2019 перераховано 5 256 683,71 грн. за період постачання з 01.03.2019 по 31.03.2019;

20.03.2019 перераховано 3 412 397,11 грн. за період постачання з 01.04.2019 по 30.04.2019;

19.04.2019 перераховано 5 096 124,70 грн. за період постачання з 01.05.2019 по 31.05.2019;

21.05.2019 перераховано 5 882 621,29 грн. за період постачання з 01.06.2019 по 30.06.2019;

27.06.2019 перераховано 7 082 308,88 грн. за період постачання з 01.07.2019 по 31.07.2019;

18.07.2019 перераховано 1 160 880,00 грн. за період постачання з 01.07.2019 по 31.07.2019;

01.08.2019 перераховано 7 485 949,83 грн. за період постачання з 01.08.2019 по 31.08.2019.

Таким чином, НБУ в загальному розмірі було сплачено платежів на суму 49 316 689,07 грн.

Отже, загальна сума авансу, що підлягає поверненню ДПЗД "УКРІНТЕРЕНЕРГО" на користь НБУ за договором складає 4 373 133,98 грн., та розраховано наступним чином:

49 316 689,07 грн. (сума авансу) - 44 943 555,09 грн. (сума за фактично спожиту електричну енергію) = 4 373 133,98 грн. (загальна сума авансу, що підлягає поверненню ДПЗД "УКРІНТЕРЕНЕРГО").».

Тобто, згаданим рішенням встановлено, що НБУ у період 01.01.2019 до 31.08.2019 фактично спожило електричної енергії на суму 44 943 555,09 грн. Фактично було перераховано 49 316 689,07 грн.

Надалі до Господарського суду міста Києва звернулося Державне підприємство зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" з позовом до Національного банку України про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію за серпень 2019 року, а саме, з 05.08.2019 по 31.08.2019 поставлену позивачем як постачальником останньої події, у розмірі 14 267 308,93 грн, яка складається з 10 648 819,66 грн основної заборгованості, 1 976 491,16 грн пені, 329 895,80 грн - інфляційних витрат та 1 312 102,31 грн 15% річних.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.04.2021 у справі № 910/15663/20, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.10.2021, позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з Національного банку України на користь Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» 10 648 819,66 грн суми основного боргу, 263 498,81 грн 3 % річних, 279 254,72 грн інфляційних витрат та 167 874,02 грн витрат по сплаті судового збору, у задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Під час розгляду справи № 910/15663/20 судом встановлено, що з 05.08.2019 Державне підприємство зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» набуло статусу «дефолтний», та з 05.08.2019 по 31.08.2019 постачання електричної енергії НБУ здійснювалося позивачем як постачальником «останньої надії», а не на підставі договорів від 20.12.2018 №100740, від 20.12.2018 №100741, від 28.02.2019 №100987/44/3-37 постачання електричної енергії за вільними цінами.

Як вказує позивач, про той факт, що договір про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» був укладений з НБУ 05.08.2019, а договір № 100740/44/3-76 від 20.12.2018 припинив свою дію не 01.09.2019, а з 05.08.2019 позивач дізнався більше ніж через рік після звернення з позовом до суду (справа № 910/15663/20).

Тобто, з огляду на викладене, наявна ситуація, коли рішенням суду № 910/10553/20 з відповідача на користь позивача було стягнуто суму переплати за період з 01.01.2019 до 31.08.2019 на підставі договору від 20.12.2018 №100740, а рішенням суду № 910/15663/20 фактично встановлено, що цей договір припинив свою дію з 05.08.2019.

Як вбачається з матеріалів справи, самим відповідачем підписано та направлено супровідним листом № 44/03.01-1194 від 17.09.2019 для підписання позивачу акт від 31.08.2019 прийому-передачі електричної енергії за 1-4 серпня 2019 року за договором № 100740/44/3-76 від 20.12.2018, за яким вартість спожитої електричної енергії за 1-4 серпня 2019 року становить 710 025,40 грн.

Враховуючи зазначений акт прийому-передачі електричної енергії № 8 та акти № 1-7, позивачем розраховано, що вартість фактично спожитої позивачем електричної енергії за договором у період з 01.01.2019 по 04.08.2019 становить 39 340 597,95 грн, в той час як сума перерахованого постачальнику авансу за цей період становить 49 316 689,07 грн, різниця - 9 976 091,12 грн.

За розрахунком позивача, яким віднято від указаної різниці ще 114 826,59 грн, що стягнуті на користь позивача виконавчою службою під час виконання наказу № 910/10553/20, залишок невикористаного авансу склав 9 861 264,53 грн.

Надалі позивачем направлено на адресу відповідача заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог № 18-0007/107811 від 15.11.2021, відповідно до якої позивачем, на підставі статті 601 Цивільного кодексу України та статті 203 Господарського кодексу України, повідомлено про часткове зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 11 191 573,19 грн та припинення грошових зобов`язань ДПЗД «Укрінтеренерго», зокрема, за договором № 100740/44/3-76 від 20.12.2018 частково на суму 7 125 727,42 грн із залишком невиконаних грошових зобов`язань в сумі 2 735 537,11 грн.

Вказана вище заява чинна, заперечення відповідача щодо зарахування відсутні, як і відсутні докази визнання недійсним вказаного одностороннього правочину із зарахування.

Отже, саме відповідно до наведеного позивачем і заявлена до стягнення заборгованість з повернення авансу за договором № 100740/44/3-76 від 20.12.2018 у розмірі 2 735 537,11 грн.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивач за договором № 100740/44/3-76 від 20.12.2018 у період 01.01.2019 до 04.08.2019 фактично спожив електричної енергії на суму 39 340 597,95 грн, за яку здійснив попередню оплату в сумі 49 316 689,07 грн, а тому дійсно різниця між спожитою електроенергією та оплаченими коштами у вказаний період становить 9 976 091,12 грн, на 7 125 727,42 грн з яких було здійснено зарахування зустрічних однорідних вимог за заявою самого ж позивача.

Проте, у даному випадку судом обґрунтовано не залишено поза увагою чинне та таке, що набрало законної сили у встановленому порядку рішення Господарського суду міста Києва від 24.11.2020 у справі № 910/10553/20, яким уже стягнуто з відповідача на користь позивача суму переплати за договором № 100740/44/3-76 від 20.12.2018 у розмірі 4 373 133,98 грн.

Виданий на виконання вказаного рішення наказ від 11.01.2021 № 910/10553/20 таким, що не підлягає виконанню, в порядку статті 328 Господарського процесуального кодексу України визнаний не був.

Однак, позивачем при поданні цього позову вказану обставину безпідставно не враховано, натомість від складу заборгованості (після зарахування) необґрунтовано віднято лише суму фактично отриманих коштів, стягнутих в ході виконавчого провадження з виконання рішення у справі № 910/10553/20 в розмірі 114 826,59 грн.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що стягнення заявленої позивачем суми переплати 2 735 537,11 грн паралельно з наявністю дійсного судового рішення у справі № 910/10553/20, невиконаного наказу та виконавчого провадження призведе до подвійного стягнення з відповідача фактично однієї і тієї ж заборгованості, що є неприпустимим згідно з Конституцією України.

Отже, у даному випадку, дотримуючись принципу справедливості судового розгляду, у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N303-A, п. 29).

Отже, з огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

При цьому, слід зазначити, що іншим доводам апелянта оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2022 у справі №910/19935/21 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 280, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Національного банку України на рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2022 у справі №910/19935/21 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2022 у справі №910/19935/21 залишити без змін.

Матеріали справи №910/19935/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено: 06.03.2023.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді І.М. Скрипка

Ю.Б. Михальська