ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" березня 2023 р. Справа №914/4023/21

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді: Марка Р.І.,

Суддів: Матущака О.І.,

Скрипчук О.С.,

Секретар судового засідання: Чудяк Х.В.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Дочірнього підприємства «Газсервіс» Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» б/н від 06.12.2022 (вх. № 01-05/3044/22 від 08.12.2022)

на рішення Господарського суду Львівської області від 25.11.2022 року (повний текст рішення складено 29.11.2022 року)

у справі №914/4023/21 (суддя Яворський Б.І.)

за позовом: Дочірнього підприємства «Газсервіс» Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Львівгаз», м. Львів,

до відповідача: Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію «КБ «Фінансова ініціатива», м. Київ,

про визнання припиненими правовідносин за договором кредиту, визнання припиненою іпотеку та зняття заборони з майна

за участю представників сторін:

від позивача: Олійник О.О.;

від відповідача: не з`явився;

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 25.11.2022 у справі №914/4023/21 відмовлено у задоволені позову Дочірнього підприємства «Газсервіс» Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію «КБ «Фінансова ініціатива» про визнання припиненими правовідносин за договором кредиту, визнання припиненою іпотеку та зняття заборони з майна.

Суд першої інстанції, перевіривши наявні в справі докази, дійшов до висновку, що матеріалами справи не підтверджено належними та достатніми доказами доводів того, що позичальником було повернуто кредит, а, отже, у суду відсутні підстави стверджувати, що правовідносини за кредитним договором, так і договір іпотеки є припиненими. Тому заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Дочірнє підприємство «Газсервіс» Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» оскаржило таке в апеляційному порядку. Апеляційна скарга надійшла на адресу Західного апеляційного господарського суду 06.12.2022. В апеляційній скарзі апелянт просить скасувати Господарського суду Львівської області від 25.11.2022 у справі №914/4023/21 та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В апеляційній скарзі апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню з огляду на те, що відповідач не заявляв жодної вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором до позивача термін якої закінчився 06.03.2008 та не виявив наміру в подальшому стягувати заборгованість.

Також, апелянт вказує, що строк позовної давності для стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, встановлений ст.257 ЦК України (3 роки), закінчився 06.03.2011.

Відповідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.12.2022 вказану справу розподілено колегії суддів Західного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Марка Р.І., суддів Матущак О.І., Скрипчук О.С.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 13.12.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Тернопільської міської ради та призначено розгляд справи на 23.01.2023.

Ухвалою суду від 23.01.2023 розгляд справи відкладено на 06.02.2023.

06.02.2023 засідання не відбулось у зв`язку із відпусткою головуючого судді Марка Р.І. з 06.02.2023 по 07.02.2023.

Ухвалою суду від 08.02.2023 розгляд справи призначено на 06.03.2023.

У судовому засіданні представник апелянта підтримав доводи апеляційної скарги з підстав викладених у ній та просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким позовні вимоги задоволити повністю.

Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не подав, явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.

У відповідності до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши апеляційну скаргу, матеріали справи, апеляційним господарським судом встановлено наступне.

Дочірнє підприємство «Газсервіс» Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» є власником нерухомого майна, що знаходиться за адресою: Львівська область, Радехівський район, с. Станин, вул. Польова, 7, що підтверджується свідоцтвом про право власності на будівлі від 17.10.2002 №01661 (а.с.35).

Позивач стверджує, що 06.03.2007 ТзОВ Комерційний банк «Фінансова Ініціатива» (, згодом перейменоване в Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Фінансова Ініціатива») та ДП «Газсервіс» ВАТ «Львівгаз» (, згодом перейменоване у Дочірнє підприємство «ГАЗСЕРВІС» публічного акціонерного товариства «ЛЬВІВГАЗ») укладено кредитний договір №010/05-05/18 за умовами якого позивач зобов`язався в термін до 05.03.2008 року повернути відповідачу кредит у розмірі 3'000'000,00 грн., сплатити проценти за користування ним згідно умов кредитного договору, а також можливу неустойку у розмірі і у випадках, передбачених кредитним договором.

Також, з метою забезпечення виконання зобов`язань, передбачених вищевказаним кредитним договором, між позивачем та відповідачем 20.03.2007 року укладено договір іпотеки, зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук 3.М. в реєстрі за №409д, предметом якого є належне позивачу нерухоме майно, що знаходиться за адресою: Львівська область, Радехівський район, с. Станин, вулиця Польова, будинок 7.

Відповідно до пп.2.2.2 п.2.2 договору іпотеки іпотекодержатель (відповідач) гарантує, що після повного виконання зобов`язань за кредитним договором ним будуть здійснені усі необхідні дії щодо звільнення предмета іпотеки від зобов`язань, якими він обтяжений згідно умов цього договору.

Право іпотеки та відповідно і цей договір припиняє чинність у разі припинення основного зобов`язання, забезпеченого цією іпотекою; знищення (втрати) предмета іпотеки, якщо іпотекодавець не змінив або не відновив предмет іпотеки; реалізації предмета іпотеки; набуття іпотекодержателем на підставі передбачених чинним законодавством України та цим договором права власності на предмет іпотеки; розірвання цього договору за угодою сторін, яка посвідчується нотаріально; в інших випадках, передбачених чинним законодавством. Відомості про припинення предмета іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законом порядку (п.6.2 та п.6.3 договору).

08 червня 2007 року приватним нотаріусом Шевчук З.М. на підставі вищевказаного договору іпотеки в Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна внесено запис про обтяження - заборону на відчуження нерухомого майна та в Державний реєстр іпотек запис про іпотеку.

Позивач зазначає, що виконав усі свої зобов`язання, передбачені кредитним договором №010/05-05/18 від 06.03.2007 року.

Головним слідчим управлінням Національної поліції України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, яке зареєстроване в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за №0000338. В ході розслідування у вказаному кримінальному провадженні в ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» було вилучено всі оригінали документів з кредитних справ, зокрема і кредитні договори, договори забезпечення, а також технічне обладнання операційних систем банку.

Позивач в суді першої інстанції подав Акт від 26.10.2011 про виділення до знищення справ (документів), що не підлягають зберіганню, де зазначається про знищення позивачем документів за відповідними договорами. Про це також позивач видав 13.05.2021 відповідну довідку.

18.05.2022 Головне слідче управління Національної поліції України на запит суду першої інстанції листом №7991/24/1/2-2022 повідомило, що оригінали документів кредитної справи ДП «Газсервіс» за кредитним договором від 06.03.2007 №010/05-05/18 не вилучалися.

Актом 1 від 30.11.2020 та №2 від 11.10.2021 про приймання-передавання документів (справ) відповідач передав на архівне зберігання до НБУ справи тривалого зберігання за 2004-2021р.р. (опис №1-Т, доповнення та ліквідація), тимчасового зберігання за 2013-2021р.р. (опис №3-Т, 4-Т) та справи з кадрових питань (опис №2-К).

Відповідач зазначає, що у розпорядженні Фонду гарантування вкладів відсутні первинні документи по кредитному договору №010/05-05/18 від 06.03.2007, а позивач не подав доказів погашення кредиту, тому підстав стверджувати, що позивач сплатив кредит, немає.

Дослідивши обставини справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, Західний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини (ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст.174 ГК України однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку (ст.175 ГК України).

Відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

Між сторонами виникли взаємні права та обов`язки на підставі укладеного договору кредитного договору №010/05-05/18 від 06.03.2007 та договору іпотеки від 20.03.2007.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банківський кредит - будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Статтею 345 Господарського кодексу України визначено, що кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, який укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов`язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1054 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст.1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 «Позика» глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Судом встановлено, що, укладаючи кредитний договір, сторони погодили істотні умови договору.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ч.5 ст.3, абз.2, 7 ч.1 ст.17 Закону України «Про іпотеку», п.1 ч.1 ст.593 ЦК України).

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч.1 та ч.3 ст.1049 ЦК України).

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч.1 ст.598 ЦК України). Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (ст.599 ЦК України).

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором припиняється як це зобов`язання, так і зобов`язання за договором іпотеки, які є похідними від основного зобов`язання

Аналогічний висновок викладено у п.61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 року у справі №522/407/15-ц, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 14.02.2018 року у справі №910/16461/16.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов`язків.

За положеннями частини першої статті 593 ЦК України припинення права іпотеки в разі належного виконання основного зобов`язання презюмується.

Встановлення факту припинення основного зобов`язання належним його виконанням, є свідченням припинення додаткових (акцесорних) зобов`язань за договорами іпотеки.

Звернення особи до суду з позовом про визнання іпотеки такою, що припинена, на підставі частини першої статті 593 ЦК України не є необхідним, проте такі вимоги можуть розглядатися судом у разі наявності відповідного спору.

Отже, в разі невизнання кредитором права іпотекодавця, передбаченого частиною першою статті 593 ЦК України, на припинення зобов`язання таке право підлягає захисту судом шляхом визнання його права на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України.

Таким чином, право іпотекодавця підлягає судовому захисту за його позовом шляхом визнання іпотеки такою, що припинена.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.02.2015 у справі № 6-243цс14 та у постанові Верховного Суду від 18.09.2019 у справі № 695/3790/15-ц.

Позивач зазначає, що зобов`язання за кредитним договором №010/05-05/18 від 06.03.2007 є припиненим у зв`язку з погашенням Дочірнє підприємство «Газсервіс» Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» заборгованості за вказаним правочином, то додаткове зобов`язання за іпотечним договором також слід вважати припиненим, отже іпотека є такою, що припинена відповідно до статті 17 Закону України "Про іпотеку". Натомість у Державному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державному реєстрі іпотек записів про обтяження містяться відомості про заборону відчуження майна за договором іпотеки від 20.03.2007. На твердження позивача, вказані обтяження обмежують його право власності на належне йому майно.

Як вбачається із матеріалів справи, 20.03.2007 між позивачем, як іпотекодавцем, та відповідачем, як іпотекодержателем, укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук 3.М., предметом якого є надання іпотекодавцем в іпотеку нерухомого майна, в забезпечення виконання зобов`язань іпотекодавця, що випливають з кредитного договору №010/05-05/18 від 06.03.2007 (п.1.1. договору іпотеки).

Відповідно до п. 1.2. договору іпотеки в забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань за кредитним договором іпотекодавець надав в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно - комплекс (предмет іпотеки), що знаходиться за адресою: Львівська область, Радехівський район, с. Станин, вулиця Польова, будинок 7.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції вказав, що матеріалами справи не підтверджено належними та достатніми доказами доводів того, що позичальником було повернуто кредит, а, отже, у суду відсутні підстави стверджувати, що правовідносини за кредитним договором, так і договір іпотеки є припиненими.

Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується із висновками суду попередньої інстанції з огляду на наступне.

За змістом статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Стаття 267 Цивільного кодексу України передбачає, що особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати

Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини першої статті 251 Цивільного кодексу України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

За змістом статті 252 Цивільного кодексу України, строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Згідно з приписами статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Водночас в силу приписів частин першої та другої статті 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом строку позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, від 31.10.2018 у справі № 367/6105/16-ц, від 07.11.2018 у справі № 575/476/16-ц, на які посилається скаржник, а також у низці інших постанов Верховного Суду від 26.11.2019 у справі № 904/841/18, від 20.01.2020 у справі № 924/774/18, від 07.04.2021 у справі № 911/2669/19, від 13.10.2021 у справі № 914/687/20.

Колегія суддів зауважує, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення ЄСПЛ у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; рішення ЄСПЛ у справі «ВАТ "Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

З огляду на викладене, суд зобов`язаний у будь-якому випадку, в разі подання заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності, розглянути її, і якщо позовна давність спливла - відмовити в позові у зв`язку з її закінчення за відсутності наведених позивачем поважних причин пропуску вказаного строку.

Судом першої інстанції залишено поза увагою той факт, що кредитний договір №010/05-05/18 від 06.03.2007 був укладений на строк до 05.03.2008. Тобто, строк позовної давності для стягнення заборгованості за кредитним договором №010/05-05/18 від 06.03.2007 та звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 20.03.2007 закінчився 06.03.2011. Банк до спливу строку давності не звернувся до суду щодо стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, що дає суду підстави вважати, що позивачем повністю погашено таку заборгованість.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Згідно з ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За приписами ч. 3 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно зі статтею 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 277 ГПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) не з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З врахуванням наведеного суд апеляційної інстанції вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 01.04.2021 підлягає скасуванню, а апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Канзас» задоволенню.

Судовий збір, сплачений скаржником за розгляд справи в суді апеляційної, на підставі ст. 129 ГПК України покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 236, 254, 269, 270, 275, 277, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Газсервіс» Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» задовольнити.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 25.11.2022 у справі №914/4023/21 скасувати. Прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Дочірнього підприємства «Газсервіс» Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Львівгаз».

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію «КБ «Фінансова ініціатива» (03150, м. Київ, вул. Щорса, будинок 7/9, КОД ) на користь Дочірнього підприємства «Газсервіс» Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» (79039, м. Львів, вул. Золота, будинок 42, КОД ) 10 215,00 грн судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Львівської області від 25.11.2022 у справі №914/4023/21.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

5. Порядок та строки оскарження постанов апеляційного господарського суду до суду касаційної інстанції визначені ст. ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 09.03.2023.

Головуючий суддя Марко Р.І.

Суддя Скрипчук О.С.

Суддя Матущак О.І.