РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.03.2023Справа № 910/14634/22
Суддя Господарського суду міста Києва Трофименко Т.Ю., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) представників сторін справу

за позовом Фізичної особи-підприємця Мазурика Богдана Володимировича

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕМП-2000»

про стягнення 177 720,75 грн,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця Мазурика Богдана Володимировича до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕМП-2000» про стягнення заборгованості у розмірі 177 720,75 грн, яка обґрунтована неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за Договором - заявкою на перевезення вантажу № 2384 від 06.12.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.12.2022 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/14634/22, справу вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання).

10.01.2023 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

23.01.2023 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій, зокрема, позивач просить поновити строк для подання доказу, а саме відповіді на лист ТОВ «ТЕМП-2000» від 30.12.2022, обґрунтовуючи необхідність поновлення такого строку тим, що такий документ був підготовлений вже після відкриття провадження у справі.

За приписами ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 113 Господарського процесуального кодексу України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Приписами ч. 1 ст. 118 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

За приписами частин 3, 4 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Виходячи із наведених норм, з огляду на доведення позивачем неможливості подання відповіді на лист ТОВ «ТЕМП-2000» від 30.12.2022 разом із позовною заявою, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для поновлення строку на подання позивачем вказаного доказу.

27.01.2023 до суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких, зокрема, міститься вимога про долучення нових доказів, які не могли бути подані відповідачем разом із відзивом на позовну заяву.

17.02.2023 до суду від відповідача надійшло клопотання про визнання поважними причин неподання відповідачем у встановлений судом строк доказів, які були долучені останнім до заперечень на відповідь на відзив та встановлення додаткового строку на подання таких доказів.

Суд, розглянувши клопотання відповідача про продовження строку на подання доказів, долучених до заперечень на відповідь на відзив, дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення, оскільки відповідачем дотримано встановлений пунктом 7 резолютивної частини ухвали Господарського суду міста Києва від 28.12.2022 строк для подання додаткових письмових доказів, в той час як на подання зазначеного клопотання відповідачем строк пропущено.

Частиною 5 ст. 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Частиною 5 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності в особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення, якщо така адреса відсутня.

Відповідно до ч. 11 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Ухвала про відкриття провадження у справі була направлена позивачу та його представнику на електронні адреси, вказані у позові.

Отже, суд належним чином виконав свій обов`язок щодо повідомлення позивача про розгляд справи.

Також, ухвала про відкриття провадження у справі № 910/14634/22 була надіслана на адресу відповідача рекомендованим листом з повідомленням про вручення та отримана ним, що підтверджується поверненням на адресу суду рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення.

Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, суд вважає, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

06.12.2021 між Фізичною особою-підприємцем Мазуриком Богданом Володимировичем (надалі - ФОП Мазурик Б.В.), як виконавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕМП-2000» (надалі - ТОВ «ТЕМП-2000»), як замовником, укладено договір-заявку на перевезення вантажу № 2384 (надалі - Договір-заявка № 2384), яким сторони узгодили наступні умови:

дата та час навантаження: 06.12.2021 о 09:00 год;

адреса навантаження: 2700 Ceglйd;

адреса пункту розвантаження: вул. Набережно-Корчуватська, 136, м. Київ;

найменування вантажу, вага: відходи поліетилену, 22 т.

фрахтова сума: 2500 Євро (по курсу НБУ на дату розвантаження);

термін доставки: з 08.12.2021 по 09.12.2021.

митний перехід: Чоп;

автомобіль: НОМЕР_1 , НОМЕР_2 ;

умови оплати: безготівкова форма на умовах 100% оплати протягом 30 календарних днів після розвантаження автомобіля на підставі копії рахунку, переданого виконавцем за допомогою факсимільного зв`язку, з подальшим отриманням оригіналу рахунка, товарно-транспортної накладної (CMR/TTH) з відміткою вантажоодержувача про отримання вантажу, акта приймання-передачі наданих послуг.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору - заявки № 2384 позивач надав транспортно-експедиційні послуги з автоперевезення вантажів за маршрутом: Ceglйd (Угорщина) - м/п Чоп - Київ (України), а відповідач прийняв такі послуги, що підтверджується підписаними сторонами та скріпленими їх печатками актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) № 474 від 09.12.2021 на суму 76 925,00 грн та № 530 від 23.12.2021 на суму 77 021,00 грн.

Крім того, матеріали справи містять копії товарно-транспортних накладних для отримувача (CMR) про отримання відповідачем вантажу 09.12.2021 та 23.12.2021, що підтверджується підписом представника відповідача, скріпленого печаткою у графі 24 цих накладних.

25.11.2022 позивачем надіслано на адресу відповідача лист-вимогу щодо сплати заборгованості у розмірі 1 876 965, 74 грн за виконані роботи по організації транспортно-експедиційних послуг за договорами-заявками, у тому числі, за Договором-заявкою № 2384 відповідно до актів та рахунків № 474 від 09.12.2021 на суму 59 308,00 грн та № 530 від 23.12.2021 на суму 77 021,00 грн. У вказаному листі позивач також повідомив відповідача про зарахування коштів, які сплачувались ним із призначенням платежу з посиланням на неукладений Договір № 2141, в рахунок погашення заборгованості за окремими договорами-заявками, по яких наявна була відповідна заборгованість. Також позивач у вказаному листі просив відповідача погасити наявну заборгованість, яка виникла у тому числі за Договором-заявкою № 2384, протягом 3 календарних днів.

Судом встановлено, що лист-вимога позивача разом із документами по Договору-заявці № 2384 надіслана на адресу відповідача 25.11.2022 поштовим відправленням № 605, що підтверджується копіями опису вкладення у цінний лист від 25.11.2022, фіскального чеку та накладної, та отримана відповідачем 01.12.2022, що підтверджується роздруківкою трекінгу вказаного поштового відправлення із сайту АТ «Укрпошта».

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що відповідач всупереч умовам Договору-заявки № 2384 не здійснив оплату за надані позивачем послуги у повному обсязі, внаслідок чого у відповідача наявна заборгованість у розмірі 136 329,00 грн. При цьому, враховуючи прострочення відповідачем здійснення оплати за надані позивачем послуги, останнім також нараховано до стягнення інфляційні втрати у розмірі 37 250,57 грн та 3% річних у розмірі 4 141,18 грн.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує, зазначаючи, що вимоги позивача про стягнення з відповідача коштів на підставі акту № 530 від 23.12.2021 у розмірі 77 021,00 грн є безпідставними, оскільки надання послуг за вказаним актом не передбачено умовами Договору-заявки № 2384. Щодо заборгованості у розмірі 76 925,00 грн за актом № 474 від 09.12.2021, відповідач зазначає, що така заборгованість була ним погашена, що підтверджується платіжними дорученнями (інструкціями) та бухгалтерською довідкою ТОВ «ТЕМП-2000».

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає таке.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України).

Судом встановлено, що укладений між сторонами Договір-заявка № 2384 за своєю правовою природою є договором транспортного експедирування, а тому спірні правовідносини підпадають під регулювання глави 65 Цивільного кодексу України.

Згідно з приписами частин 1, 3 ст. 929 Цивільного кодексу України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу. Умови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше на встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами.

Розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом. Якщо розмір плати не встановлений, клієнт повинен виплатити експедитору розумну плату (ст. 931 Цивільного кодексу України).

Відповідно до положень частин 8, 10, 11 ст. 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» платою експедитору вважаються кошти, сплачені клієнтом експедитору за належне виконання договору транспортного експедирування. Підтвердженням витрат експедитора є документи (рахунки, накладні тощо), видані суб`єктами господарювання, що залучалися до виконання договору транспортного експедирування, або органами влади. Перевезення вантажів супроводжується товарно-транспортними документами, складеними мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту або державною мовою, якщо вантажі перевозяться в Україні. Такими документами можуть бути: авіаційна вантажна накладна (Air Waybill); міжнародна автомобільна накладна (CMR); накладна СМГС (накладна УМВС); коносамент (Bill of Lading); накладна ЦІМ (CIM); вантажна відомість (Cargo Manifest); інші документи, визначені законами України.

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору - заявки № 2384 позивач надав транспортно-експедиційні послуги з автоперевезення вантажів за маршрутом: Ceglйd (Угорщина) - м/п Чоп - Київ (України), а відповідач прийняв такі послуги, що підтверджується актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) № 474 від 09.12.2021 на суму 76 925,00 грн та № 530 від 23.12.2021 на суму 77 021,00 грн, які підписано представниками сторін за відсутності будь-яких претензій та скріплено печатками, а також товарно-транспортними накладними (CMR).

Частиною 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.

Відповідно до п. 2.1. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Таким чином, враховуючи зазначене, а також положення Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність», з огляду на підписання сторонами актів здачі-приймання робіт (надання послуг) № 474 від 09.12.2021 та № 530 від 23.12.2021, надання позивачем відповідачу послуг із перевезення вантажу на суми 77 021,00 грн та 76 925,00 грн підтверджено належними та допустимими доказами у розумінні статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з чим доводи відповідача про безпідставність позовних вимог в частині стягнення боргу у розмірі 77 021,00 грн із посиланням на не визначення таких послуг умовами спірного договору, судом відхиляються.

Відповідно до ст. 253 Цивільного кодексу України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Враховуючи положення Договору-заявки № 2384 та отримання відповідачем вантажу 09.12.2021 та 23.12.2021, про що сторонами складено відповідні акти здачі-приймання № 474 та № 530, відповідач повинен був розрахуватись за надані послуги протягом 30 календарних днів після розвантаження автомобіля, тобто до 08.01.2022 (включно) за актом № 474 від 09.12.2021; до 22.01.2022 (включно) за актом № 530 від 23.12.2021.

Матеріали справи не містять доказів здійснення відповідачем оплати за надані послуги за Договором-заявкою № 2384 відповідно до актів № 474 від 09.12.2021 та № 530 від 23.12.2021.

Разом з тим, як зазначає позивач, ним зі здійсненої 14.10.2022 згідно з платіжною інструкцією № 2279 оплати у розмірі 20 000,00 грн, було враховано 17 617,00 грн в рахунок погашення заборгованості за Договором-заявкою № 2384, а саме за актом № 474, внаслідок чого залишок заборгованості відповідача перед позивачем за вказаним актом складає 59 308,00 грн.

В свою чергу, у відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що платіж у розмірі 20 000,00 грн згідно з платіжною інструкцією № 2279 від 14.10.2022 був виконаний відповідачем з метою оплати послуг за Договором - заявкою № 2399 від 10.12.2021, на підтвердження чого надано бухгалтерську довідку № 03/01-23 від 03.01.2023 та лист № 03/01-23 від 03.01.2023.

Також відповідач зазначає, що ним було повністю сплачено вартість послуг позивача у розмірі 76 925,00 грн за актом № 474 від 09.12.2021, на підтвердження чого останнім надано в матеріали справи копії платіжних інструкцій (доручень) № 525 від 19.08.2022, № 526 від 22.08.2022, № 1993 від 09.09.2022, № 2079 від 21.09.2022, призначення платежу яких «оплата за міжнародні перевезення вантажу згідно договор № 2141 від 22.09.21», а також бухгалтерську довідку № 30/12-22 від 30.12.2022 та лист № 30/12-22 від 30.12.2022, у якій відповідач зазначає про помилковість посилання у вказаних платіжних документах на договір № 2141 від 22.09.21, вказуючи вірні призначення платежу, за якими борг за Договором-заявкою № 2384 у розмірі 76 925,00 грн є сплаченим у повному обсязі.

Так, бухгалтерською довідкою № 30/12-22 від 30.12.2022, складеною головним бухгалтером ТОВ «ТЕМП-2000», визначено, що у платіжних інструкціях (дорученнях) № 525 від 19.08.2022, № 526 від 22.08.2022, № 1993 від 09.09.2022, № 2079 від 21.09.2022, № 2114 від 27.09.2022, № 2150 від 01.10.2022 вірними слід вважати наступні призначення платежів:

1) в платіжному дорученні (інструкції) № 525 від 19.08.2022 на суму 38 937 000,00 грн, вірним вважати наступне призначення платежу: «сума 1 886,00 грн без ПДВ - оплата за міжнародні перевезення вантажу згідно договору-заявки на перевезення вантажу № 2384 від 06.12.2021; сума 37 051,00 грн без ПДВ - оплата за міжнародні перевезення вантажу згідно договору-заявки на перевезення вантажу № 2327 від 19.11.2021»;

2) в платіжному дорученні (інструкції) № 526 від 22.08.2022 на суму 38 937,00 грн, вірним вважати наступне призначення платежу: «сума 38 937,00 грн без ПДВ - оплата за міжнародні перевезення вантажу згідно договору-заявки на перевезення вантажу № 2384 від 06.12.2021»;

3) в платіжному дорученні (інструкції) № 1993 від 09.09.2022 на суму 20 000,00 грн, вірним вважати наступне призначення платежу: «сума 20 000,00 грн без ПДВ - оплата за міжнародні перевезення вантажу згідно договору-заявки на перевезення вантажу № 2384 від 06.12.2021»;

4) в платіжному дорученні (інструкції) № 2079 від 21.09.2022 на суму 20 000,00 грн, вірним вважати наступне призначення платежу: «сума 16 102,00 грн без ПДВ - оплата за міжнародні перевезення вантажу згідно договору-заявки на перевезення вантажу № 2384 від 06.12.2021; сума 3 898,00 грн без ПДВ - оплата за міжнародні перевезення вантажу згідно договору-заявки на перевезення вантажу № 2389 від 07.12.2021»;

5) в платіжному дорученні (інструкції) № 2114 від 27.09.2022 на суму 26 166,00 грн, вірним вважати наступне призначення платежу: «сума 26 166,00 грн без ПДВ - оплата за міжнародні перевезення вантажу згідно договору-заявки на перевезення вантажу № 2389 від 07.12.2021»;

6) в платіжному дорученні (інструкції) № 2150 від 01.10.2022 на суму 60 000,00 грн, вірним вважати наступне призначення платежу: «сума 49 697,00 грн без ПДВ - оплата за міжнародні перевезення вантажу згідно договору-заявки на перевезення вантажу № 2389 від 07.12.2021; сума 10 303,00 грн без ПДВ - оплата за міжнародні перевезення вантажу згідно договору-заявки на перевезення вантажу № 2375 від 02.12.2021».

Судом критично оцінюються надані відповідачем листи № 03/01-23 від 03.01.2023 та № 30/12-22 від 30.12.2022 щодо зміни призначення платежу, оскільки складені відповідачем вже після відкриття провадження у даній справі.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до ст. 30.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі.

Відповідно до п. 3.1 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України від 21.01.2004 №22, (надалі - Інструкція,) платіжне доручення оформляється платником за формою, наведеною в додатку 3 до цієї Інструкції, згідно з вимогами щодо заповнення реквізитів розрахункових документів, що викладені в додатку 9 до цієї Інструкції, та подається до банку, що обслуговує його, у кількості примірників, потрібних для всіх учасників безготівкових розрахунків.

Згідно з додатками 3, 9 Інструкції одним із реквізитів платіжного доручення є "Призначення платежу", який заповнюється з урахуванням установлених главою 3 Інструкції вимог.

Відповідно до п. 3.7 Інструкції реквізит "Призначення платежу" платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення "Призначення платежу". Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність вимогам, викладеним у цій главі, лише за зовнішніми ознаками.

Отже, саме на позивача покладається обов`язок визначення повної та достовірної інформації щодо сплачених ним коштів та підставу їх перерахування за платіжними дорученнями № 525 від 19.08.2022, № 526 від 22.08.2022, № 1993 від 09.09.2022, № 2079 від 21.09.2022.

У випадку, якщо грошові кошти вже були списані з рахунку платника та зараховані на рахунок отримувача, переказ набуває статусу завершеного (пункт 30.1 статті 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні"). Тобто з моменту перерахування грошових коштів на рахунок отримувача обов`язок банку з виконання доручення платника вважається виконаним. Внесення змін до призначення платежу такого платіжного доручення є неможливим. А питання уточнення інформації, вказаної у реквізиті "Призначення платежу" виконаного платіжного доручення вирішується сторонами у порядку, узгодженому між ними, без участі банку. Зазначене підтверджується листом Національного Банку України від 09.06.2011 №25-111/1438-7141 "Про заміну інформації у реквізиті "Призначення платежу", яким встановлено, що після списання коштів з рахунку платника питання щодо уточнення інформації, зазначеної у реквізиті «Призначення платежу", вирішується між сторонами без участі банку.

Оскільки з моменту перерахування грошових коштів на рахунок отримувача обов`язок банку з виконання доручення платника вважається виконаним, подальше повідомлення відповідачем позивача про зміну призначення платежу фактично є діями, спрямованими на розпорядження чужим майном у спосіб, не передбачений ні умовами договору сторін, ні нормами чинного законодавства, а отже зазначене повідомлення не створює правових наслідків для позивача щодо отриманих ним, за наявності правової підстави, грошових коштів. Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.11.2022 у справі № 904/5429/18.

Враховуючи викладене, оскільки матеріали справи не містять згоди позивача на зміну призначення платежів, визначених відповідачем, що підтверджується листом-відповіддю позивача на лист відповідача № 30.12.2022 № 30/12-22, а зарахування цих платежів в рахунок погашення заборгованості за Договором - заявкою № 2384, в односторонньому порядку не відповідає вимогам законодавства, суд приходить до висновку, що платіжні інструкції (доручення) № 525 від 19.08.2022, № 526 від 22.08.2022, № 1993 від 09.09.2022, № 2079 від 21.09.2022 не можуть бути належними доказами виконання зобов`язання відповідача з оплати наданих позивачем послуг у розмірі 76 925,00 грн.

Долучені відповідачем докази до заперечень на відповідь позивача на відзив із урахуванням приписів ст. 76 Господарського процесуального кодексу України не можуть братися судом до уваги, оскільки не стосуються предмета доказування у даній справі.

Таким чином, суд зазначає, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів відповідно до статей 76 - 79 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження сплати відповідачем грошових коштів позивачу за надані останнім згідно з актами № 474 від 09.12.2021 та № 530 від 23.12.2021 послуг на загальну суму 136 329,00 грн.

За наведених вище обставин судом встановлено, що відповідач порушив свої зобов`язання за Договором-заявкою № 2384, не здійснив оплату замовленого перевезення у повному обсязі, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість перед позивачем у розмірі 136 329,00 грн, факт існування якої позивачем належним чином доведений та відповідачем не спростований.

З огляду на зазначене, суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача основного боргу у розмірі 136 329,00 грн, а тому позов у вказаній частині підлягає задоволенню.

Також позивачем за порушення строків виконання зобов`язань із оплати наданих послуг за Договором-заявкою № 2384 нараховано відповідачу за період прострочення з 09.01.2022 по 14.10.2022 на суму боргу 76 925,00 грн, за період прострочення з 15.10.2022 по 16.12.2022 на суму боргу 59 308,00 грн за актом № 474 від 09.12.2021, а також за період прострочення з 23.01.2022 по 15.12.2022 на суму боргу 77 021,00 грн за актом № 530 від 23.12.2021 інфляційні втрати у розмірі 37 250,57 грн та 3% річних у розмірі 4 141,18 грн.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлено, що за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Сторони договору можуть зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних. (п.п. 4.1, 4.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» №14 від 17.12.2013).

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). (п.п. 3.1, 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» №14 від 17.12.2013).

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 917/1421/18, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Дії відповідача є порушенням умов Договору-заявки № 2384, що є підставою для захисту майнових прав та інтересів позивача, відповідно до норм статті 625 Цивільного кодексу України.

Суд, перевіривши розрахунок інфляційних, як збільшення суми основного боргу в період прострочки виконання боржником його грошового зобов`язання в зв`язку з девальвацією грошової одиниці України, встановив, що позивачем невірно обраховано загальну суму інфляційних та визначено у розмірі 37 250, 57 грн, в той час як за перерахунком суду загальна сума інфляційних втрат за прострочення оплати відповідачем наданих послуг за вказані періоди становить 37 250,63 грн. Проте, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України суд при ухваленні рішення не може виходити за межі заявлених позовних вимог, вимоги щодо стягнення інфляційних підлягають задоволенню у заявленому позивачем розмірі, а саме - 37 250, 57 грн.

Суд, перевіривши розрахунок 3% річних, як плати за користування чужими грошовими коштами за період прострочки відповідачем сплати за надані послуги, зазначає, що позовні вимоги в цій частині обґрунтовані та підлягають задоволенню у заявленому позивачем обсязі, тобто в сумі 4141,18 грн.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За приписами ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, з огляду на викладене, позовні вимоги суд визнає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, у повному обсязі.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Разом з тим, позивачем у позовній заяві заявлено про стягнення з відповідача 10 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу та 500,00 грн витрат за переклад двох міжнародних товарно-транспортних накладних.

Частиною 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 1 ст. 124 Господарського процесуального кодексу України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Однак, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).

Судом встановлено, що позивачем дотримано вказані вимоги ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

За змістом ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За приписами ч. 3 ст. 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Відповідно до положень ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу адвоката та для визначення їх розміру позивачем до позовної заяви долучено наступні докази:

- копію Договору про надання правової допомоги б/н від 06.05.2022, укладений між адвокатом Махиніч Надією Володимирівною та Фізичною особою - підприємцем Мазуриком Богданом Володимировичем;

- копію акту виконаних робіт (наданих послуг) до Договору про надання правової допомоги б/н від 06.05.2022 з детальним описом наданих послуг від 21.12.2022;

- копію додаткової угоди № 9 від 13.12.2022 до Договору про надання правової допомоги б/н від 06.05.2022;

- копію рахунку від 21.12.2022 до Договору про надання правової допомоги б/н від 06.05.2022 на суму 10 000,00 грн;

- копію ордеру серії ВІ № 1117505 від 18.12.2022 та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ПТ № 1899 від 17.10.2017.

Судом встановлено, що Махиніч Н.В. є адвокатом в розумінні Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», що підтверджується свідоцтвом про зайняття адвокатською діяльністю №1899 від 17.10.2017.

Згідно з умовами п. 1 Договору про надання правової допомоги б/н від 06.05.2022, адвокат надає правову допомогу клієнту з метою захисту інтересів клієнта в якості його захисника та/або представника відповідно до діючого законодавства, у тому числі, але не виключно відповідно до Господарського процесуального кодексу України, та Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України, тощо зі всіма правами, що має клієнт.

Пунктом 3 Договору про надання правової допомоги б/н від 06.05.2022 визначено, що за надання правової допомоги клієнт сплачує адвокату гонорар, розмір і порядок оплати якого погоджується сторонами у Додатку до даного Договору.

Додатковою угодою № 9 від 13.12.2022 до Договору про надання правової допомоги б/н від 06.05.2022 сторони узгодили, що надання професійної правничої допомоги включатиме: аналіз та вивчення матеріалів, доказової бази з метоо пред?явлення позову до ТОВ «Темп-2000» за договором-заявкою № 2384 від 06.12.2021; підготовка адвокатом позовної заяви до ТОВ «Темп-2000» за вищевказаним договором-заявкою, комплектування та завіряння адвокатом додатків до позовної заяви (п. 1 Додаткової угоди).

Пунктом 2 Додаткової угоди № 9 від 13.12.2022 до Договору про надання правової допомоги б/н від 06.05.2022 визначено, що вартість послуг адвоката за надання професійної правової допомоги клієнту у визначеному в п. 1 обсязі буде становити 10 000,00 грн.

21.12.2022 адвокатом Махиніч Н.В. та позивачем підписано Акт виконаних робіт (наданих послуг) до Договору про надання правової допомоги б/н від 06.05.2022 з детальним описом наданих послуг від 21.12.2022, яким підтверджено, що адвокатом надано професійну правничу допомогу клієнту у справі за позовом ФОП Мазурик Б.В. до ТОВ «ТЕМП-2000» про стягнення заборгованості, інфляційних втрат та 3% річних за договором-заявкою № 2384 від 06.12.2021 в обсязі, визначеному п. 1 Додаткової угоди № 9 від 13.12.2022 до Договору про надання правової допомоги б/н від 06.05.2022, вартість яких склала 10 000,00 грн. Також адвокатом виставлено позивачу рахунок від 21.12.2022 на суму 10 000,00 грн за надані згідно з умовами Договору про надання правової допомоги б/н від 06.05.2022 та Додаткової угоди № 9 від 13.12.2022 послуги.

З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку, що витрати позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн підтверджуються належними доказами.

При цьому, слід зазначити, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Вказану правову позицію висловлено у постанові від 03.10.2019 об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду по справі № 922/445/19.

Водночас, за змістом ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

За змістом положень ч. 5 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Судом встановлено, що у відзиві на позовну заяву відповідачем викладено заперечення щодо заявленого позивачем розміру витрат на професійну правничу допомогу, у яких із посиланням на невідповідність критеріям розумності, обґрунтованості та співрозмірності зазначених витрат зі складністю справи, просить зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката до 2000,00 грн.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, згідно з яким, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі задоволення - на відповідача.

Натомість, у частинах 5-7 вказаної статті Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відтак, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. (Аналогічний висновок викладено в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18).

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Аналогічна правова позиція викладена у додатковій постанові Верховного Суду від 25.05.2022 у справі № 908/846/19.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

З урахуванням наведеного, дослідивши подані позивачем докази на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу, оцінюючи характер спірних правовідносин, складність справи, фактичний обсяг наданих адвокатом послуг позивачу у суді та витрачений ним час, обґрунтованість поданих адвокатом процесуальних документів, з огляду на заперечення відповідача щодо стягнення заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у заявленому обсязі, виходячи з критерію реальності, пропорційності до предмета спору і розумності розміру заявлених позивачем витрат, суд дійшов висновку не присуджувати позивачу, на користь якого ухвалено судове рішення, всі його витрати на професійну правову допомогу, що заявлені до стягнення з відповідача.

Так, суд вважає таким, що відповідатиме обставинам цієї справи стягнення з відповідача на користь позивача 6000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Що стосується стягнення з відповідача на користь позивача витрат за переклад товарно - транспортних накладних у розмірі 500,00 грн, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 127 Господарського процесуального кодексу України до судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, також належать витрати, пов`язані, зокрема із залученням перекладачів.

Згідно з частинами 5 - 7 статті 127 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта, спеціаліста, перекладача має бути співмірним із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. У разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з Актом виконаних робіт № 287 від 16.12.2022 та рахунком № 287 від 16.12.2022 ТОВ Агентство з міжнародного туризму «Інтурист-Рівне» здійснило переклад з угорської/англійської мови на українську мову документів на загальну вартість 1150,00 грн, у тому числі CMR FRK 541462 та CMR FRK 541463, вартість яких склала 500,00 грн.

Матеріали справи містять платіжну інструкцію № 2072 від 19.12.2022, згідно з якою позивачем сплачено на користь ТОВ Агентство з міжнародного туризму «Інтурист-Рівне» 1150,00 грн за послуги перекладу згідно рахунку № 287 від 16.12.2022.

Таким чином, заявлений розмір судових витрат за переклад товарно - транспортних накладних у розмірі 500,00 грн підтверджено належними доказами, а тому вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь Позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕМП-2000» (вул. Євгена Коновальця, 29, м. Київ, 01133, ідентифікаційний код 31111758) на користь Фізичної особи-підприємця Мазурика Богдана Володимировича ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) заборгованість за Договором-заявкою № 2384 від 06.12.2021 у розмірі 136 329,00 грн, інфляційні втрати у розмірі 37 250,57 грн, 3% річних у розмірі 4141,18 грн, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн, витрати за переклад товарно-транспортних накладних у розмірі 500,00 грн та судовий збір у розмірі 2666,00 грн.

3. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 13.03.2023.

Суддя Т.Ю. Трофименко