ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" березня 2023 р. м. Рівне Справа № 918/100/23

Господарський суд Рівненської області у складі судді Марач В.В., розглянувши у спрощеному позовному провадженні матеріали справи

за позовом Керівника Камінь-Каширської окружної прокуратури (вул.Воля,7, м. Камінь-Каширський, Волинської обл., 44501) в інтересах держави в особі

Державної служби України з безпеки на транспорті (пр. Перемоги, 14, м. Київ, 01135, )

до відповідача Фізичної особи-підприємця Сачука Василя Костянтиновича ( АДРЕСА_1 , ІН НОМЕР_1 )

про стягнення в сумі 47 281 грн. 37 коп..

без повідомлення (виклику) сторін

ВСТАНОВИВ:

Керівник Камінь-Каширської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті звернувся в Господарський суд Рівненської області із позовом до Фізичної особи-підприємця Сачука Василя Костянтиновича, в якому просить стягнути з останнього в дохід Державного бюджету України плату за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні у розмірі 47 281 грн. 37 коп., що еквівалентно 1603,08 евро відповідно до офіційного курсу, встановленого Національним банком України на день проведення розрахунку.

Даний позов обгрунтовує наступним. 16.05.2019 посадовими особами Укртрансбезпеки у Волинській області, на ділянці автодороги М 07 (382 км, смт Маневичі) Київ-Ковель-Яготин проведено габаритно-ваговий контроль автомобіля марки «Volvo», модель FM 8, реєстраційний номер НОМЕР_2 , з напівпричіпом марки «SCHMITZ», модель «GOTHA», реєстраційний номер НОМЕР_3 , який належить ФОП Сачуку Василю Костянтиновичу, про що складено Акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом №1333727 від 16.05.2019 року. За результатами проведеного габаритно-вагового контролю виявлено факт перевезення вантажу з перевищенням вагових обмежень. Посадовими особами Укртрансбезпеки у Волинській області проведено розрахунок №196/442 від 16.05.2019 плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування до акту №1333727 від 16.05.2019 року. Згідно з даним розрахунком за перевищення нормативних параметрів нараховано 1603,08 євро, що еквівалентно 47 281,37 грн. відповідно до офіційного курсу, встановленого Національним банком України станом на 16.05.2019. За інформацією Управління Укртрансбезпеки у Волинській області вказані кошти на даний час перевізником не сплачено.

Ухвалою суду від 31.01.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику) сторін.

Через відділ канцелярії та документального забезпечення суду від Відповідача надійшов відзив на позов, в якому проти позову заперечує, посилаючись при цьому на наступне.

16.05.2019 року посадовими особами Укртрансбезпеки в Волинській області на ділянці автодороги М07 Київ-Ковель-Яготин проведено габаритно-ваговий контроль транспортного засобу марки „Volvo", модель FM 8, реєстраційний номер НОМЕР_2 з напівпричепом марки „SCHMITZ", модель „GOTHA", реєстраційний номер НОМЕР_3 . Відповідно до свідоцтв про реєстрацію ТЗ власником автомобіля та напівпричіпу є відповідач, фізична особа-підприємець Сачук В.К., керував транспортним засобом водій ОСОБА_1 .. Вказаний ТЗ здійснював перевезення вантажу із пункту навантаження в с. Іванчі Рівненської області до пункту розвантаження - пансіонат «Шацькі озера», що розташований в с. Світязь Волинської області.

Відповідач зазначає, що за результатами даної перевірки, посадовими особами Управління Укртрансбезпеки у Волинській області перевізнику ФОП Сачуку В.К. 18.07.2019 року винесено припис №0171806 щодо усунення порушення законодавства про автомобільний транспорт у строк до 06.08.2019 року. При цьому у всіх вищевказаних документах посадовими особами Укртрансбезпеки у Волинській області вказано, що автомобільним перевізником є ОСОБА_2 , тобто як фізична особа.

В той же час Керівником Камінь-Каширської окружної прокуратури, як відповідачем у позовній заяві вказано Фізичну особу-підприємця Сачука Василя Костянтиновича і за твердженнями прокурора та Укртрансбезпеки саме останнього у даному випадку слід вважати перевізником, і, відповідно, відповідальним за перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів.

Відповідач зазначає, що власником транспортного засобу - вантажного автомобіля марки „Volvo", модель FM 8, реєстраційний номер НОМЕР_2 та напівпричепу марки „SCHMITZ", модель „GOTHA", реєстраційний номер НОМЕР_3 (свідоцтво НОМЕР_4 та свідоцтво серії НОМЕР_5 , відповідно) є фізична особа-підприємець Сачук В.К..

Відтак вважає, що ні прокуратурою, ні позивачем не доведено, що Сачук В.К. чи фізична особа-підприємець Сачук Василь Костянтинович є користувачем або орендарем вантажного автомобіля марки „Volvo", модель FM 8, реєстраційний номер НОМЕР_2 та напівпричепу марки „SCHMITZ", модель „GOTHA", реєстраційний номер НОМЕР_3 .

В розумінні статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільний перевізник - це фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами; вантажні перевезення - перевезення вантажів вантажними автомобілями.

Відповідно до ч.І, 2 ст.55 Господарського кодексу України суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством. Суб`єктами господарювання є:

1) господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку;

2) громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють, господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Як вбачається зі змісту Акту №133727 від 16.05.2019 року, акту №0021632 від 16.05.2019 року та Довідки №0002223 від 16.05.2019 року перевізником вказано Сачука В.К.., тобто як фізичну особу.

Статус фізичної особи - підприємця - це юридичний статус, який засвідчує праве особи на заняття підприємницькою діяльністю, а саме: самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Саме у господарських відносинах фізичні особи - підприємці приймають участь перш за все як підприємці, а не як фізичні особи, та лише на підставі їх реєстрації і внесення відомостей про них до Єдиного державного реєстру юридичних, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Статтею 51 ЦК України передбачено, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно - правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

«Фізична особа-підприємець» та «фізична особа» мають різний податковий та правовий статус і ця відмінність полягає саме у тих правовідносинах, в яких приймає участь така фізична особа та використовується майно.

Таким чином відповідач вважає, що фізична особа - ОСОБА_2 , який зазначений у документах, складених уповноваженими особами позивача, не є суб`єктом господарювання у вказаних правовідносинах, а також не є автомобільним перевізником в розумінні ст. 1 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Крім того, Відповідач вважає, що однією із підстав для відмови у задоволенні позовних вимог у спірних правовідносинах є сплив строку позовної давності.

Відповідач зазначає, що Камінь-Каширською окружною прокуратурою пропущено строк позовної давності при цьому посилається на наступне.

Вищезазначені акти та довідку за наслідками габаритно-вагового контролю транспортного засобу посадовими особами Державної служби України з безпеки на транспорті було складено 16.05.2019 року.

Однак, у своїй позовній заяві Камінь-Каширська окружна прокуратура покликається на лист Відділу державного нагляду (контролю) у Волинській області державної служби України з безпеки на транспорті від 08.11.2022 року щодо несплати ОСОБА_2 коштів за проїзд автомобільними дорогами загального користування великоваговим транспортним засобом, тобто через понад три роки після дати здійснення перевірки.

Відповідач вважає, що прокурор вказує дату отримання вказаного листа, як дату, коли йому фактично стало відомо про порушене право. Проте, у позовній заяві прокурор не вказав, що саме завадило органу, наділеному правом отримувати необхідну інформацію про порушення, її отримати, та ніяким чином не обґрунтував неможливість дізнатись про вказане порушення раніше.

Відповідач вважає, що така позиція прокурора не відповідає дійсним обставинам та суперечить усталеній судовій практиці.

Через відділ канцелярії та документального забезпечення суду від прокуратури надійшла відповідь на відзив, в якій заявлені вимоги підтримує повністю. При цьому зазначає, що Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований як фізична особа-підприємець та займається господарською діяльністю у сфері вантажного автомобільного транспорту (КВБД 49.41 Вантажний автомобільний транспорт: включає усі види перевезень вантажним автомобільним транспортом).

Прокурор вважає, що Відповідач є автомобільним перевізником та здійснює на законних підставах користування вантажним автомобілем марки «Volvo», модель FM 8, реєстраційний номер НОМЕР_2 , з напівпричіпом марки «SCHMITZ», модель «GOTHA», реєстраційний номер НОМЕР_3 .

Крім того, прокурор вважає, що строку позовної давності, незважаючи на факт здійснення перевірки посадовими особами "Укртрансбезпеки" у Волинській області 16.05.2019, не пропущено. При цьому посилається на наступне.

Згідно ст.256 ЦК України, позовна давність, це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Пунктом 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Прокурор вважає, що з 24.02.2022 року на території України введено воєнний стан, строки визначені статтями 257-259 ЦК України продовжуються на строк його дії, тобто і на час звернення до суду із вказаним позовом.

Розглянувши документи і матеріали, які подані учасниками судового процесу, з`ясувавши обставини на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, безпосередньо дослідивши докази у справі, господарський суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. При цьому господарський суд керувався наступним.

16.05.2019 року посадовими особами Державної служби України з безпеки на транспорті (далі по тексту Укртрансбезпека) в Волинській області на ділянці автодороги М07 Київ-Ковель-Яготин 382 км. а/д М-07 проведено габаритно-ваговий контроль транспортного засобу марки „Volvo", модель FM 8, реєстраційний номер НОМЕР_2 з напівпричепом марки „SCHMITZ", модель „GOTHA", реєстраційний номер НОМЕР_3 .

За результатами перевірки складено Акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом №133727 від 16.05.2019р., яким зафіксовано порушення під час надання послуг із перевезення вантажу із перевищенням транспортним засобом - вантажним автомобілем марки „Volvo", модель FM 8, реєстраційний номер НОМЕР_2 з напівпричепом марки „SCHMITZ", модель „GOTHA", реєстраційний номер НОМЕР_3 вагових обмежень.

Також посадовими особами Укртрансбезпеки за результатами проведеного габаритно-вагового контролю складено Акт про перевищення транспортними засобами нормативних вагових параметрів №0021632 від 16.05.2019р. та Довідку № 0002223 від 16.05.2019р., з яких вбачається, що перевезення вантажу здійснено з перевищенням нормативних вагових обмежень, а саме: фактичне навантаження на чотири осі становить 6,9 т., 13,55т., 8,85 т., 8,85 т., 9,25 т, при нормативно допустимих 11 т на перші дві осі та 24 тони при фактичних 26,95 т. на наступну строєну вісь. Крім цього, фактична маса транспортного засобу перевищила нормативно дозволену масу в 40 тон і становила 47,4 т.

При цьому у вищевказаних документах зазначено, що вказаний ТЗ здійснював внутрішні перевезення вантажів, накладна 1177 від 01.05.2019 р., і що відповідно до свідоцтв про реєстрацію ТЗ власником автомобіля та напівпричіпу є фізична особа ОСОБА_2 , керував транспортним засобом водій ОСОБА_1 .

Посадовими особами Укртрансбезпеки у Волинській області проведено розрахунок №196/442 від 16.05.2019 плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування до акту №0021632 від 16.05.2019 року. Згідно з даним розрахунком за перевищення нормативних параметрів нараховано 1603,08 євро, що еквівалентно 47 281,37 грн. відповідно до офіційного курсу, встановленого Національним банком України станом на 16.05.2019.

При цьому у всіх вищевказаних документах посадовими особами Укртрансбезпеки у Волинській області вказано, що автомобільним перевізником є ОСОБА_2 , тобто як фізична особа.

В той же час Керівником Камінь-Каширської окружної прокуратури, як відповідачем у позовній заяві вказано Фізичну особу-підприємця Сачука Василя Костянтиновича і за твердженнями прокурора саме останнього у даному випадку слід вважати перевізником, і, відповідно, відповідальним за перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів.

З доводами прокурора, які викладені у позовній заяві, суд не погоджується з наступних підстав.

Власником транспортного засобу - вантажного автомобіля марки „Volvo", модель FM 8, реєстраційний номер НОМЕР_2 та напівпричепу марки „SCHMITZ", модель „GOTHA", реєстраційний номер НОМЕР_3 (свідоцтво НОМЕР_4 та свідоцтво серії НОМЕР_5 , відповідно).

Відтак ні прокуратурою, ні позивачем не доведено, що саме фізична особа-підприємець Сачук Василь Костянтинович є користувачем або орендарем вантажного автомобіля марки „Volvo", модель FM 8, реєстраційний номер НОМЕР_2 та напівпричепу марки „SCHMITZ", модель „GOTHA", реєстраційний номер НОМЕР_3 та, що саме останній здійснював вантажне перевезення при якому виявлено перевищення транспортними засобами нормативних вагових параметрів.

В розумінні статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільний перевізник - це фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами; вантажні перевезення - перевезення вантажів вантажними автомобілями.

Відповідно до ч. І ст. 909 Цивільного кодексу України (далі по тексту ЦК України) за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах (ч. 1 ст. 33 Закону України Про автомобільний транспорт).

Відповідно до ч.І, 2 ст.55 Господарського кодексу України суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством. Суб`єктами господарювання є:

1) господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку;

2) громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють, господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Як вбачається зі змісту Акту №133727 від 16.05.2019 року, Акту №0021632 від 16.05.2019 року та Довідки №0002223 від 16.05.2019 року власником ТЗ та перевізником вказано ОСОБА_2 , тобто як фізичну особу.

Статус фізичної особи-підприємця це юридичний статус, який засвідчує право особи на заняття підприємницькою діяльністю, а саме: самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Саме у господарських відносинах фізичні особи - підприємці приймають участь перш за все як підприємці, а не як фізичні особи, та лише на підставі їх реєстрації і внесення відомостей про них до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Статтею 51 ЦК України передбачено, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

«Фізична особа-підприємець» та «фізична особа» мають різний податковий та правовий статус і ця відмінність полягає саме у тих правовідносинах, в яких приймає участь така фізична особа та використовується майно.

Відповідний правовий висновок сформульовано у постанові КАС ВС від 26 березня 2020 року в рамках справи № 803/979/16.

Попередньо, 03 квітня2019 року Велика Палата Верховного Суду в рамках справи №753/16525/16-ц визначила співвідношення понять фізичної особи та фізичної особи - підприємця та їх правового статусу.

Таким чином, фізична особа - Сачук В.К., який зазначений у документах, складених уповноваженими особами "Укртрансбезпеки" у Волинській області, не є суб`єктом господарювання у вказаних правовідносинах, а також не є автомобільний перевізником в розумінні ст. 1 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Крім вищенаведеного, суд зазначає, що у накладній №1177 від 01.05.2019р., яка вказана в посадовими особами Укртрансбезпеки в Акті №133727 від 16.05.2019 року та копія якої додана прокурором до позовної заяви (а.с.34), взагалі не зазначено, що перевізником є фізична особа чи фізична особа-підприємець Сачук Василь Костянтинович.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон України "Про автомобільний транспорт", який регулює відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень.

Частиною 7 ст. 6 Закону України "Про автомобільний транспорт" визначено, що Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, здійснює, зокрема: державний нагляд і контроль за дотриманням автомобільними перевізниками вимог законодавства, норм та стандартів на автомобільному транспорті; габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування; нарахування, у разі виявлення порушень, та вжиття заходів щодо стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, під час здійснення габаритно-вагового контролю.

Відповідно до п. 1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року N 103 (далі Положення) Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.

Підпунктами 2, 5, 27 п. 5 Положення визначено, що Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань: здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням вимог законодавства на автомобільному, міському електричному, залізничному транспорті; здійснює габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування; здійснює нарахування, вживає заходів щодо стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, під час здійснення габаритно-вагового контролю.

Згідно п. З Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 листопада 2006 року N 1567 (далі Порядок N 1567) органами державного контролю на автомобільному транспорті є Укртрансбезпека, її територіальні органи.

З наведених положень вбачається, що Укртрансбезпека та її територіальні органи, виконують функції габаритно-вагового контролю транспортних засобів та нараховують відповідну плату за перевищення вагових або габаритних параметрів транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів.

Частиною 12 ст. 6 Закону України "Про автомобільний транспорт", що кореспондується з п. 2 Порядку N 1567, встановлено, що державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.

Згідно з ч. 14 ст. 6 Закону України "Про автомобільний транспорт" державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).

Рейдові перевірки дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України (ч. 17 ст. 6 Закону України "Про автомобільний транспорт").

Відповідно до абз. З п. 4 Порядку N 1567 (в редакції чинній на час здійснення перевірки) рейдові перевірки можуть проводитися із залученням посадових осіб відповідного підрозділу Національної поліції, Укравтодору, органу місцевого самоврядування та/або місцевої держадміністрації, підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління Укртрансбезпеки, та власників (балансоутримувачів) пунктів габаритно-вагового контролю (за погодженням з їх керівниками).

У відповідності до п. 15 Порядку N 1567 (в редакції чинній на час здійснення перевірки) під час проведення рейдової перевірки перевіряється, зокрема, наявність визначених статтями 39 і 48 Закону України "Про автомобільний транспорт" документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом.

Пунктом 16 Порядку N 1567 (в редакції чинній на час здійснення перевірки) передбачено, зокрема, що під час проведення рейдової перевірки можливе здійснення габаритно-вагового контролю.

Пунктом 21 Порядку N 1567 (в редакції чинній на час здійснення перевірки) визначено, що у разі виявлення в ході перевірки транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовими особами, що провели перевірку, складається акт за встановленою формою. Про результати перевірки транспортного засобу (відсутність порушення або зазначення номера складеного акта) посадова особа робить запис у дорожньому листі (за наявності такого) із зазначенням дати, часу, місця перевірки, свого прізвища, місця роботи і посади, номера службового посвідчення та ставить свій підпис.

Згідно абз. 2 п. 4 Порядку зупинення транспортного засобу, що здійснює автомобільні перевезення пасажирів та вантажів, посадовими особами Державної служби з безпеки на транспорті та її територіальних органів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2013 року N 422 (далі Порядок N 422) водій транспортного засобу зобов`язаний надавати на час перевірки посадовій особі документи, на підставі яких здійснюється перевезення, виконувати вимоги посадової особи, передбачені Порядком здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, та розпочинати рух лише з дозволу посадової особи.

Відповідно до п. 5 Порядку N 422 (в редакції чинній на час здійснення перевірки) у разі коли під час проведення перевірки виявлено порушення законодавства про автомобільний транспорт, складається акт та/або протокол про адміністративне правопорушення.

У разі виявлення порушень правил перевезення великогабаритних, великовагових і небезпечних вантажів посадові особи складають акти за встановленою формою та повідомляють відповідний підрозділ Національної поліції про такі порушення (п. 6 Порядку N 422 в редакції чинній на час здійснення перевірки).

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 48 Закону України "Про автомобільний транспорт" (в редакції чинній на час здійснення перевірки) автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення. Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством. У разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов`язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше п`яти відсотків.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.02.2009 N 207 затверджено Перелік документів, необхідних для здійснення перевезення вантажу автомобільним транспортом у внутрішньому сполученні, що наведений в додатку до постанови, відповідно до якого (в редакції чинній на час здійснення перевірки):

1. Для водія юридичної особи або фізичної особи - підприємця, що здійснює вантажні перевезення на договірних умовах: фотокопія ліцензії, засвідчена автомобільним перевізником, або ліцензійна картка; товарно-транспортна накладна; посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії; реєстраційний документ на транспортний засіб або інший засвідчений в установленому порядку документ, що підтверджує право керування, користування чи розпорядження транспортним засобом; талон про проходження державного технічного огляду; поліс (сертифікат) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Для водія юридичної особи необхідним є також дорожній лист з відмітками про проведення передрейсових медичного огляду водія та огляду технічного стану транспортного засобу.

Для водія юридичної особи або фізичної особи - підприємця, що здійснює вантажні перевезення для власних потреб: накладна або інший документ, який підтверджує право власності на вантаж; посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії; реєстраційний документ на транспортний засіб або інший засвідчений вустановленому порядку документ, що підтверджує право керування, користування чи розпорядження транспортним засобом; талон про проходження державного технічного огляду; поліс (сертифікат) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Для водія юридичної особи необхідним є також дорожній лист з відмітками про проведення передрейсових медичного огляду водія та огляду технічного стану транспортного засобу.

2. Крім документів, зазначених у пунктах 1 і 2 цього переліку, є необхідними у разі перевезення вантажів з перевищенням вагових або габаритних параметрів - дозвіл на участь у дорожньому пусі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, виданий уповноваженим підрозділом Національної поліції.

Згідно з ст. 33 Закону України "Про автомобільні дороги" рух транспортних засобів, навантаження на вісь, загальна маса або габарити яких перевищують норми, встановлені державними стандартами та нормативно-правовими актами, дозволяється за погодженнями з відповідними органами у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2001 року N 30 затверджено Правила проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами (далі - Правила), які встановлюють єдині вимоги до проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів з вантажем або без нього автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами.

Відповідно до г. 2, 3 Правил (в редакції чинній на час здійснення перевірки) транспортний засіб чи автопоїзд з вантажем або без вантажу вважається великогабаритним, якщо його габарити перевищують хоча б один з параметрів, зазначених у пункті 22.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. N 1306; транспортний засіб чи автопоїзд з вантажем або без вантажу вважається великоваговим, якщо максимальна маса або осьова маса перевищує хоча б один з параметрів, зазначених у пункті 22.5 Правил дорожнього руху.

Згідно з п. 4 Правил (в редакції чинній на час здійснення перевірки) рух великовагових та великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами здійснюється на підставі дозволу на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні (далі - дозвіл), виданим перевізникові уповноваженим підрозділом Національної поліції, або документа про внесення плати за проїзд таких транспортних засобів.

Забороняється проїзд великогабаритних та великовагових транспортних засобів без дозволу, зазначеного у пункті 4 цих Правил, або документа, який підтверджує внесення плати за проїзд, що повинні знаходитися у водія і пред`являтися на вимогу уповноважених осіб (п. 25 Правил в редакції чинній на час здійснення перевірки).

У відповідності до ч. 2 ст. 29 Закону України "Про дорожній рух" з метою збереження автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, допускається за наявності дозволу на участь у дорожньому русі таких транспортних засобів. Порядок видачі дозволу на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, та розмір плати за його отримання встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України "Про заходи щодо збереження автомобільних доріг загального користування" від 27.06.2007 N 879 затверджено Порядок здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні (далі Порядок N 879), який визначає механізм здійснення габаритно-вагового контролю великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів (далі - великовагові та/або великогабаритні транспорті засоби), що використовуються на автомобільних дорогах загального користування.

Підпунктом 3 пункту 2 Порядку N 879 (в редакції чинній на час здійснення перевірки) визначено, що великовагові та великогабаритні транспортні засоби - транспортні засоби, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні навантаження на вісь (осі) та загальна маса або габарити яких перевищують один з параметрів, що зазначені у пункті 22.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306.

При цьому транспортний засіб не може вважатися великоваговим та/або великогабаритним, якщо його параметри не перевищують нормативи більш як на 2 відсотки.

Згідно з п. 22.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 рокуN 1306 (в редакції чинній станом на час здійснення перевірки) за спеціальними правилами здійснюється дорожнє перевезення небезпечних вантажів, рух транспортних засобів та їх составів у разі, коли хоч один з їх габаритів перевищує за шириною 2,6 м, за висотою від поверхні дороги -4м (для контейнеровозів на встановлених Укравтодором і Національною поліцією маршрутах - 4,35 м), за довжиною - 22 м (для маршрутних транспортних засобів - 25 м), фактичну масу понад 40 т (для контейнеровозів - понад 44 т, на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - до 46 т), навантаження на одиночну вісь - 11 т (для автобусів, тролейбусів - 11,5 т), здвоєні осі - 16 т, строєні - 22 т (для контейнеровозів навантаження на одиночну вісь -11т, здвоєні осі - 18 т, строєні - 24 т) або якщо вантаж виступає за задній габарит транспортного засобу більш як на 2 м. Осі слід вважати здвоєними або строєними, якщо відстань між ними (суміжними) не перевищує 2,5 м. Рух транспортних засобів та їх составів з навантаженням на одиночну вісь понад 11 т, здвоєні осі - понад 16 т, строєні осі - понад 22 т або фактичною масою понад 40 т (для контейнеровозів - навантаження на одиночну вісь - понад 11 т, здвоєні осі - понад 18 т, строєні осі - понад 24 т або фактичною масою понад 44 т, а на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - понад 46 т) у разі перевезення подільних вантажів автомобільними дорогами забороняється. Забороняється рух транспортних засобів з навантаженням на вісь понад 7 т або фактичною масою понад 24 т автомобільними дорогами загального користування місцевого значення.

Відповідно до підпункту 4 п. 2 Порядку N 879 габаритно-ваговий контроль - контроль за проїздом великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування, який включає перевірку відповідності габаритно-вагових параметрів таких транспортних засобів установленим законодавством параметрам і нормам, наявності дозволу на рух за визначеними маршрутами, а також дотримання визначених у дозволі умов та режиму руху транспортних засобів.

Габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування здійснюється Укртрансбезпекою, її територіальними органами та уповноваженими підрозділами Національної поліції (п. З Порядку N 879).

Відповідно до п. 15 Порядку N 879 (в редакції чинній на час здійснення перевірки) контроль за наявністю у водіїв великовагових та великогабаритних транспортних засобів дозволу на рух здійснюють уповноважені підрозділи Національної поліції, та територіальні органи Укртрансбезпеки, які здійснюють габаритно-ваговий контроль.

У відповідності до п. 21 Порядку N 879 (в редакції чинній на час здійснення перевірки) у разі виявлення факту перевищення хоча б одного вагового та/або габаритного нормативного параметра більш як на 2 відсотки подальший рух транспортного засобу забороняється до внесення плати за його проїзд автомобільними дорогами загального користування (далі - плата за проїзд). Плата за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу, що рухався без відповідного дозволу, здійснюється у подвійному розмірі за пройдену частину маршруту по території України.

Пунктом 22 Порядку N 879 (в редакції чинній на час здійснення перевірки) визначено, що у разі виявлення на стаціонарних або пересувних чи автоматичних зважувальних пунктах порушення правил проїзду великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів такий транспортний засіб тимчасово затримується згідно із статтею 265-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Згідно з п. 27 Порядку N 879 плата за проїзд автомобільними дорогами загального користування справляється з транспортних засобів вітчизняних та іноземних власників, у тому числі тих, що визначені у статті 5 Закону України "Про єдиний збір, який справляється у пунктах пропуску через державний кордон України", справляється у разі виявлення факту перевищення їх фактичних параметрів над параметрами, які враховувалися під час встановлення розміру єдиного збору в пунктах пропуску через державний кордон, де відсутні вагові комплекси, та з транспортних засобів, які виїжджають за межі України і на які в установленому порядку не отримано дозвіл на рух або не внесено плату за проїзд.

Плата за проїзд справляється в національній валюті за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком на день проведення розрахунку.

Зміст і призначення закріпленої у Порядку N 879 плати за проїзд великоваговим транспортним засобом полягає насамперед у відшкодуванні матеріальних збитків державі внаслідок руйнування автомобільних доріг загального користування.

Пунктом 28 Порядку N 879 визначено, що плата за проїзд автомобільними дорогами загального користування великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу вноситься перевізником за затвердженими ставками виходячи з вагових та/або габаритних параметрів транспортного засобу, протяжності маршруту, кількості перевезень.

Плата за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу справляється за встановленими ставками залежно від маси такого транспортного засобу, навантаження на вісь (осі), габаритів та протяжності маршруту за формулою: П = (Рзм + Рнв + Рг) х В, де П - розмір плати за проїзд; Рзм - розмір плати за перевищення загальної маси транспортного засобу за 1 кілометр проїзду; Рнв - розмір плати за перевищення навантаження на вісь (осі) (за одиничну + за здвоєну + за строєну) транспортного засобу за 1 кілометр проїзду; Fr - розмір плати за перевищення габаритів (за висоту + за ширину + за довжину) транспортного засобу за 1 кілометр проїзду; В - відстань перевезення, кілометрів. Осі вважаються здвоєними або строєними, якщо відстань між зближеними (суміжними) осями не перевищує 2,5 метра (п. 30 Порядку № 879).

Відповідно до п. 31-1 Порядку N 879 якщо рух здійснюється без відповідного дозволу або внесення плата за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу, така плата визначається за пройдену частину маршруту по території України або за частину, яку перевізник має намір проїхати, у разі перевищення нормативу хоча б одного вагового або габаритного параметру: до 10 відсотків - у подвійному розмірі; на 10-40 відсотків - у потрійному розмірі; більше як на 40 відсотків - у п`ятикратному розмір . У разі перевищення кількох нормативів вагових або габаритних параметрів плата за проїзд визначається виходячи з параметру з найбільшим перевищенням. Перевізник зобов`язаний протягом 30 календарних днів з моменту визначення плати внести її та повідомити про це відповідний територіальний орган Укртрансбезпеки.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що у разі перевищення нормативу хоча б одного вагового або габаритного параметру плату за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу має вносити саме перевізник.

У розділі 1 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 року N 363. перевізником визначено фізичну або юридичну особу - суб`єкт господарювання, що надає послуги з перевезень вантажів чи здійснює за власний кошт перевезення вантажів автомобільними транспортними засобами.

Згідно з ч. 3 ст. 5 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники відносин у сфері господарювання здійснюють свою діяльність у межах встановленого правового господарського порядку, додержуючись вимог законодавства.

Відносини у сфері господарювання регулюються Конституцією України, цим Кодексом, законами України, нормативно-правовими актами Президента України та Кабінету Міністрів України, нормативно-правовими актами інших органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також іншими нормативними актами. (стаття 7 Господарського кодексу України).

Частинами 1, 2 ст. 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (ч. 2 ст, 217 Господарського кодексу України).

У відповідності до ч. 1 ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Згідно з ч. 2, З ст. 225 Господарського кодексу України законом щодо окремих видів господарських зобов`язань може бути встановлено обмежену відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов`язань. При визначенні розміру збитків, якщо інше не передбачено законом або договором, враховуються ціни, що існували за місцем виконання зобов`язання на день задоволення боржником у добровільному порядку вимоги сторони, яка зазнала збитків, а у разі якщо вимогу не задоволено у добровільному порядку, - на день подання до суду відповідного позову про стягнення збитків.

Пунктом 37 Порядку N 879 передбачено, що учасники відносин у сфері габаритно- вагового контролю несуть відповідальність згідно із законодавством.

Аналогічний висновок у подібних правовідносинах викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі N 926/16/19. від 12.02.2020 у справі N917/210/19.

За обставин, які наведені вище, транспортний засіб з причепом на момент перевірки не перебував в користуванні або оренді відповідача, і як наслідок він не був перевізником в розумінні розділу 1 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 року № 363 на час перевірки.

Доказів, які б підтверджували, що на момент здійснення габаритно-вагового контролю транспортного засобу та виявлення факту перевищення вагових обмежень на такому транспортному засобі без відповідного дозволу, що відповідач у справі використовував належний йому транспортний засіб та був перевізником, зокрема, дорожній лист, який на момент здійснення перевірки, у відповідності до Переліку документів, необхідних для здійснення перевезення вантажу автомобільним транспортом у внутрішньому сполученні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.02.2009 N 207, є обов`язковим документом для здійснення внутрішніх перевезень вантажів для водія юридичної особи, що здійснює вантажні перевезення як на договірних умовах так і для власних потреб, прокурор та позивач суду не надали.

Посилання прокурора на те, що в даному випадку саме відповідач зобов`язаний сплачувати кошти за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, так як між останнім, як перевізником, є безпідставним з огляду на наступне.

Як уже зазначалося вище саме Укртрансбезпека та її територіальні органи, виконують функції габаритно-вагового контролю транспортних засобів та нараховують відповідну плату за перевищення вагових або габаритних параметрів транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів.

Отже підставою для внесення перевізником коштів за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, є саме правові акти індивідуальної дії, які складені посадовими особами Укртансбезпеки за результатами проведення габаритно-вагового контроль транспортного засобу, як то довідка про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів, акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень вантажів автомобільним транспортом, розрахунок плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування, тощо.

Як вбачається з доданих до позовної заяви доказів, стосовно фізичної особи-підприємця Сачука Василя Костянтиновича посадовими особами Укртансбезпеки не складалося правових актів індивідуальної дії про вчинення ним, як перевізником, правопорушення вимог законодавства у сфері безпеки дорожнього руху, а у складених актах останній не значиться перевізником.

Відтак, з огляду на вищезазначене, відсутні підстави для покладення відповідальності на фізичну особу-підприємця Сачука Василя Костянтиновича за правопорушення вимог законодавства у сфері безпеки дорожнього руху, і, відповідно, внесення ним коштів за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні.

Щодо застосування строків позовної давності суд зазначає наступне.

Європейський суд з прав людини зауважує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли б бути ущемлені у разі, якщо було б передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, пункт 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, пункт 51)».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 по справі № 910/18560/16 зазначено, що застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог.

Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. А отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

У відповідності до пункту 4 частини 2 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Поняття і види доказів викладені у статті 73 ГПК України, згідно якої доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 ГПК України).

Згідно зі статтею 78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищезазначене суд констатує, що ні прокурор, ні позивач не довели належними та допустимими доказами вчинення відповідачем правопорушення вимог законодавства у сфері безпеки дорожнього руху, а відтак позов не підлягає задоволенню. На підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі покладаються на Камінь-Каширську окружну прокуратуру.

Статтею 240 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення. Відповідно до цієї ж статті датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відтак датою ухвалення даного рішення є дата складення його повного тексту.

Керуючись статтями 129, 232-233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1.У задоволенні позову відмовити.

2. Судові витрати у справі покласти на Камінь-Каширську окружну прокуратуру.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається: http://rv.arbitr.gov.ua.

Суддя Марач В.В.