ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" березня 2023 р. м. Ужгород Справа № 907/24/23

Суддя Господарського суду Закарпатської області Лучко Р.М.,

за участю секретаря судового засідання Піпар А.Ю.

Розглянув матеріали справи

за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна», м. Київ

до відповідача Державної митної служби України, м. Київ

в особі відокремленого підрозділу Закарпатської митниці, м. Ужгород

про стягнення 94 431,02 грн збитків в порядку регресу

За участю представників:

позивача - не з`явився;

відповідача - Пензов С.В. в порядку самопредставництва.

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "ПЗУ Україна" звернулося до Господарського суду Закарпатської області з позовом до Державної митної служби України в особі відокремленого підрозділу Закарпатської митниці про стягнення 94 431,02 грн збитків внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в порядку регресу на підставі ст. ст. 993, 1166, 1172, 1187 ЦК України та ст. 27 ЗУ "Про страхування".

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №907/24/23 визначено головуючого суддю Лучка Р.М., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.01.2023.

Ухвалою від 19 січня 2023 року суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи, встановив учасникам справи процесуальні строки для подання заяв по суті спору та призначив судове засідання на 06 лютого 2023 року.

Судове засідання відкладалося на 20.02.2023 та на 06.03.2023 з підстав неявки представника позивача та з огляду на заявлені відповідачем клопотання.

Від відповідача 30.01.2023 на адресу суду надійшов відзив на позов №7.7-08-10/10/24/687 від 30.01.2023 (вх. №02.3.1-02/592/23) відповідно до якого Закарпатська митниця заперечує проти задоволення позовних вимог. Позивачем, в свою чергу, на спростування аргументів відповідача 09.02.2023 подано суду відповідь на відзив №103857/ІНС від 08.02.2023 (вх. №02.3.1-02/1064/23 від 14.09.2023).

Крім того, відповідачем 09.02.2023 та 21.02.2023 подано суду письмові пояснення від 06.02.2023 та від 21.02.2023 відповідно.

Водночас, судом встановлено, що відповідачем при долученні до письмових пояснень від 21.02.2023 письмового доказу - заяви свідка - головного державного інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста «Тиса» Кузьменко О.С. від 21.02.2023 порушено вимоги ч. 9 ст. 80 ГПК України, позаяк не подано доказів надіслання означеної заяви свідка на адресу позивача, а відтак, вказаний доказ не береться судом до уваги при вирішенні даного спору відповідно до положень ч. 9 ст. 80 ГПК України.

Відповідач в судових засіданнях та згідно з поданими суду відзивом на позов, письмовими поясненнями позовні вимоги не визнає.

Позивач участь уповноваженого представника у судові засідання не забезпечив, хоча про дату, час та місце проведення розгляду справи ПрАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна" повідомлене завчасно у встановленому законом порядку. Відповідно до змісту прохальної частини позовної заяви Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" останнє просить розгляд даної справи проводити за відсутності позивача.

Учасник справи розпоряджається своїми правами на власний розсуд (ч. 2 ст. 14 ГПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 ГПК України).

Відповідно до ст. 233 ГПК України, рішення у цій справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки наявних в матеріалах справи доказів.

ПОЗИЦІЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Правова позиція позивача.

Позовні вимоги мотивовані заподіянням 07.04.2022 працівником КПП Тиса в м. Чоп Закарпатської області Кузьменком О.С. шкоди транспортному засобу марки «VOLVO», д.н.з. НОМЕР_1 , належному ПП «АР-Транс», який був застрахований за Договором добровільного страхування наземного транспорту у ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» та виплатою позивачем, у зв`язку з наведеним, грошових коштів в сумі 94 431,02 грн як відшкодування за пошкодження транспортного засобу означеного транспортного засобу на користь Страхувальника - ПП «АР-Транс».

Зазначає, що відповідно до вимог ст.ст. 993, 1191 ЦК України, ст. 27 Закону України "Про страхування" в позивача виникло право звернення із регресним позовом до заподіювача шкоди, яким є відповідач у справі.

Заперечення (відзив) відповідача.

Відповідач згідно з відзивом на позов заперечує проти задоволення позовних вимог, зазначаючи, що позивач належними і допустимим доказами не довів, хто саме є дійсним заподіювачем шкоди, оскільки додані до позовної заяви документи вказують, що пошкодження стались внаслідок дій самого водія, який відкрив дверці автомобіля під час руху сканера.

Також, звертає увагу, що позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за ним, оскільки в позовній заяви позивач посилається на події, які мали місце 07.04.2020, тоді як Закарпатська митниця, з кодом , до якої позивач подав позов у даній справі, була створена тільки наказом Держмитслужби України від 19.10.2020 №460. Пояснює, що згідно з наказом Держмитслужби України від 30.06.2021 №472 Закарпатська митниця розпочала здійснення функцій і повноважень покладених на них Митним кодексом, законодавчими та іншими нормативно-правовими актами з 01 липня 2021 року.

Відповідь на відзив.

Позивач у відповіді на відзив зазначає, що вина відповідача доводиться відповіддю Ужгородського районного відділення Поліції Головного Управління Національної поліції в Закарпатській області, в якій зазначено, що пошкодження дверцят із водійського боку на т/з марки VOLVO, д.н.з. НОМЕР_1 , на КПП Тиса, м. Чоп, 07.04.2020 року, працівником митної служби КПП Тиса, службове посвідчення НОМЕР_2 , гр. ОСОБА_1 ».

Зауважує, що відповідач не надав жодних доказів того, що вказана подія, з приводу пошкодження забезпеченого транспортного засобу «Volvo», державний номерний знак « НОМЕР_1 » сталась з вини водія вказаного транспортного засобу, як зазначено у відзиві на позов.

За позицією позивача, відсутність в матеріалах справи доказів притягнення судом учасника дорожньо-транспортної пригоди до відповідальності за її скоєння не може бути достатньою підставою для відмови в позові, оскільки цивільно-правова відповідальність за заподіяну шкоду, завдану внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, настає у разі наявності вини особи в цьому, незалежно від того чи є у діях цієї особи склад адміністративного проступку чи злочину.

Звертає увагу, що предметом доказування відповідача є відсутність вини заподіяння шкоди інакше, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Вказує, що створена на підставі наказу №460 Державної митної служби України - Закарпатська митниця є правонаступником, який відповідає за всі права та обов`язки правопопередника, в тому числі, обов`язку, щодо відшкодування завданої шкоди, що підтверджується, зокрема, постановою Кабінету Міністрів України від 2 жовтня 2019 р. за № 858.

Заперечення.

Відповідачем не подано суду заперечень відповідно до приписів ст. 167 ГПК України. В той же час, згідно з наданими відповідачем суду письмовими поясненнями від 06.02.2023 відповідач зауважує, що станом на час розгляду справи Закарпатська митниця Держмитслужби (Код ) перебуває в стані реорганізації, запис про її припинення як юридичної особи в Єдиний державний реєстр не внесений.

Зауважує, що відповідно до п.1 постанови КМУ від 30.09.2020 №895 «Деякі питання територіальних органів Державної митної служби» постановлено реорганізувати територіальні органи Державної митної служби, зокрема Закарпатську митницю Держмитслужби, шляхом їх приєднання до Державної митної служби. 3гідно з п. 2 вказаної постанови, встановлено, що територіальні органи Державної митної служби, що реорганізуються продовжують здійснювати свої повноваження та функції до утворення Державною митною службою територіальних органів та прийняття рішення про можливість забезпечення здійснення такими органами повноважень та функцій територіальних органів, що реорганізуються.

Водночас, звертає увагу, що спірні правовідносини, стосуються не публічних правовідносин, а відносяться до сфери приватно цивільних та перехід прав і обов`язків в цивільних правовідносинах від однієї юридичної особи до іншої при реорганізації відбувається в момент завершення реорганізації, тобто при припиненні відповідної юридичної особи з внесенням запису до Єдиного державного реєстру.

ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ОБСТАВИНИ СПРАВИ.

30 квітня 2019 року між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (надалі - ПрАТ «СК «ПЗУ Україна»/позивач), як Страховиком та Приватним підприємством «АР-Транс» (надалі - ПП «АР-Транс»), як Страхувальником укладено Договір добровільного страхування наземних транспортних засобів серії АМ №137640 (надалі - Договір), предметом якого було страхування Страховиком належного ПП «АР-Трасм» транспортного засобу - марки «VOLVO FH», 2017 р.в., VIN-код НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_4 (надалі - забезпечений ТЗ) страховими ризиками - АВТОКАСКО ДТП, АВТОКАСКО незаконне заволодіння, АВТОКАСКО інші випадкові події, на страхову суму 1 918 475,00 грн, страховою премією 41 822,76 грн строком дії з 30.04.2019 по 29.04.2020 включно.

Надалі, у зв`язку зі зміною д.н.з. забезпеченого ТЗ, на підставі заяви Страхувальника №11 від 31.05.2019 між ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» та ПП «АР-Транс» 31.05.2019 укладеного Додаткову угоду №11 до Договору, відповідно до якої сторонами змінено реєстраційний номер (д.н.з.) забезпеченого ТЗ з НОМЕР_4 на НОМЕР_1 .

Право власності ПП «АР-Транс» на забезпечений ТЗ з д.н.з. НОМЕР_1 підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 від 31.05.2019.

За твердженням позивача, 07 квітня 2020 року в м. Чоп Закарпатської області на Контрольно-пропускному пункті «Тиса» Закарпатської митниці мала місце дорожньо-транспортна пригода (надалі - ДТП) за участю транспортного засобу - марки «VOLVO FH», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 (посвідчення водія серії НОМЕР_6 від 21.06.2017), внаслідок чого забезпечений ТЗ отримав механічні пошкодження.

Згідно з письмовими поясненнями, що надані начальнику СРПП №2 Ужгородського районного відділення поліції Ужгородського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області водієм забезпеченого ТЗ ОСОБА_2 , останнім зазначено, що 07.04.2020 на КПП «Тиса» Закарпатської митниці він був направлений на автомобілі «VOLVO FH» на сканер-рентген, де зупинився у відведеному для сканування місці. За поясненнями водія, після відкриття ним водійської дверки для виходу з означеного транспортного засобу сканер почав свій рух та пошкодив відкриту дверку транспортного засобу, хоча до того перебував у неробочому режимі.

Як вбачається з листа Ужгородського районного відділення поліції Ужгородського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області від 05.05.2020 №2369/106/25/2-2020, національною поліцією припинено розгляд звернення ОСОБА_2 по факту пошкодження дверцят з водійського боку на транспортному засобі марки «VOLVO FH», д.н.з. НОМЕР_1 на КПП Тиса, м. Чоп, 07.04.2020 працівником митної служби ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що в зібраних матеріалах відсутні ознаки кримінального правопорушення, передбаяеного КК України.

Встановлено, що 07.04.2020 ПП «АР-Транс» звернулося до Страховика за Договором - позивача у справі з заявою-повідомленням від 07.04.2020 про настання страхового випадку (№ справи UA002), в якій повідомив про настання 07.04.2020 страхового випадку за Договором на митному пості «Тиса» в м. Чоп Закарпатської області, що полягав у пошкодження забезпеченого ТЗ, який заїхав рентген на кордоні, рентген почав рухатися, внаслідок чого автомобіль отримав пошкодження.

Згідно з поясненнями до повідомлення від 07.04.2020, що надані працівником ПП «АР-Транс» зазначено, що під час проходження процедури рентген-сканування транспортного засобу працівник митниці не впевнився, що водій залишив місце сканування, увімкнув установку, а водій забезпеченого ТЗ, в свою чергу, побачивши рух установки сканера, відскочив та не встиг зачинити двері транспортного засобу, внаслідок чого вони були пошкоджені.

Відповідно до протоколу технічного огляду транспортного засобу марки «VOLVO FH», д.н.з. НОМЕР_1 , від 09.04.2020 визначено перелік пошкоджень забезпеченого ТЗ, а згідно з рахунком на передоплату № LT-FH2003040 від 13.04.2020, виданого сервісним центром - ТОВ «ФХ Сервіс», вартість запчастин та ремонту забезпеченого ТЗ складає 134 901,46 грн.

Як свідчать матеріали справи, за результатами розгляду заяви ПП «АР-Транс» про виплату від 15.07.2020, позивачем як Страховиком за Договором, прийнято рішення (страховий акт №UA002/L01/01 від 24.07.2020) про здійснення страхової виплати в розмірі 94 431,02 грн та грошові кошти в означеній сумі відповідно до платіжного доручення №46725 від 18.09.2020 перераховано ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» на розрахунковий рахунок Страхувальника - ПП «АР-Транс».

За твердженням позивача, оскільки ним здійснено виплату страхувальнику страхового відшкодування, а тому, відповідно до положень ст.ст. 993, 1191 ЦК України, ст. 27 Закону України "Про страхування" в ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» виникло право звернення із регресним позовом до заподіювача шкоди, яким за твердженням страхової компанії є відповідач у справі, як власник джерела підвищеної небезпеки, з вини посадової особи якого забезпеченому ТЗ було завдано пошкоджень.

Також, ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» вживалися заходи щодо досудового врегулювання даного спору, зокрема страхова компанія зверталася до Закарпатської митниці Держмитслужби з претензією №227231/ІНС від 09.02.2022 про сплату в місячний термін в порядку регресу виплаченого позивачем страхового відшкодування, у відповідь на яку відповідач листом №7.7-08-1/10/28/1917 від 14.04.2022 відмовив у задоволенні претензії позивача з підстав недоведеності факту настання страхового випадку, неправомірних дій та вини посадових осіб відповідача у його настанні та здійснення самого страхового відшкодування.

Наведене послугувало підставою для звернення ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» з даним позовом до Господарського суду, предметом якого визначено стягнення з відповідача в порядку регресу 94 431,02 грн збитків.

ПРАВОВЕ ОБГРУНТУВАННЯ І ОЦІНКА СУДУ

Щодо правонаступництва Державною митною службою України в особі відокремленого підрозділу Закарпатської митниці прав та обов`язків Закарпатської митниці Держмитслужби.

Матеріали справи свідчать, що події, які слугували підставою виникнення спірних правовідносин виникли 07.04.2020 року, тоді як відповідач у справі був утворений пізніше - на підставі наказу Держмитслужби №460 від 19.10.2020, що за твердженням самого відповідача виключає підставність зазначення у даному позові Державну митну службу України в особі відокремленого підрозділу Закарпатської митниці як відповідача, позаяк у спірних правовідносинах цивільне правонаступництво прав та обов`язків не відбулося, а публічне правонаступництво відповідачем функцій Закарпатської митниці Держмитслужби не свідчить, що до новоствореної особи було передано права та обов`язки його правопопередника у сфері владних повноважень.

Водночас, суд зауважує, що правонаступництвом є перехід суб`єктивного права (а у широкому розумінні - також і юридичного обов`язку) від однієї особи до іншої (правонаступника). Для вирішення питання щодо правонаступництва Державною митною службою України в особі відокремленого підрозділу Закарпатської митниці прав та обов`язків Закарпатської митниці Держмитслужби суд зазначає, що поняття «правонаступництво юридичної особи», «правонаступництво прав та обов`язків юридичної особи» і «процесуальне правонаступництво юридичної особи-сторони у справі» мають різний зміст.

Правонаступництво юридичної особи має місце у випадку її припинення шляхом реорганізації: злиття, приєднання, поділу, перетворення (частина перша статті 104 ЦК України). У такому разі відбувається одночасне правонаступництво (передання) прав і обов`язків юридичної особи або, іншими словами, одночасне правонаступництво щодо майна, прав і обов`язків юридичної особи (частина друга статті 107 ЦК України). Тому правонаступництво юридичної особи, так само як і спадкове правонаступництво (стаття 1216 ЦК України), завжди є універсальним, тобто передбачає одночасний перехід до правонаступника за передавальним актом або розподільчим балансом (частина перша статті 104, статті 106 - 109 ЦК України) і прав, і обов`язків юридичної особи, яка припиняється шляхом реорганізації (пункти 37-38, 40-43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі №910/5953/17).

Правонаступництво не обмежується лише майновими правами та обов`язками. Ліквідація юридичної особи публічного права, на відміну від ліквідації юридичних осіб приватного права, має певні особливості, що обумовлені відмінностями в їхньому правовому статусі.

Так, особливістю ліквідації державного органу як юридичної особи публічного права є те, що одночасно з його ліквідацією припиняється й реалізація державою функцій, покладених на цей орган.

Верховний Суд України у постановах від 04 березня 2014 року в справі №21-8а14, від 27 травня 2014 року в справі №21-108а14, від 28 жовтня 2014 року в справі №21-484а14, від 19 січня 2016 року в справі №810/1783/13-а, а також Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду від 26.09.2019 у справі №820/10744/15 дійшов висновку, що ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою.

У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім.

Законом України від 14 січня 2020 року №440-ІХ «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» надано можливість утворювати територіальні органи центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну податкову та митну політику, як відокремлені підрозділи з необхідним обсягом повноважень.

30.09.2020 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 895 "Деякі питання територіальних органів Державної митної служби", пунктом 1 якої передбачено спосіб реорганізації територіальних органів Державної митної служби, зокрема, Закарпатської митниці Держмитслужби, шляхом приєднання до Державної митної служби (створення єдиної юридичної особи).

Відповідно до пункту 2 вказаної постанови, територіальні органи Державної митної служби, що реорганізуються відповідно до пункту 1 цієї постанови, продовжують здійснювати свої повноваження та функції до утворення Державною митною службою територіальних органів згідно з абзацом четвертим пункту 3 цієї постанови та прийняття рішення про можливість забезпечення здійснення такими органами повноважень і функцій територіальних органів, що реорганізуються. Таке рішення приймається Державною митною службою після здійснення заходів, пов`язаних із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань даних про територіальні органи Державної митної служби, що будуть утворені згідно з абзацом четвертим пункту 3 цієї постанови як відокремлені підрозділи юридичної особи публічного права, затвердженням положень про них, структури, штатних розписів, кошторисів та заповненням 30 відсотків вакансій.

Наказом Держмитслужби від 19.10.2020 року № 460 "Про утворення територіальних органів Державної митної служби України як відокремлених підрозділів" утворено Закарпатську митницю як відокремлений підрозділ Державної митної служби України.

Згідно з наказом Державної митної служби України від 30.06.2021 року № 472 "Про початок здійснення митницями як відокремленими підрозділами Державної митної служби України покладених на них функцій і повноважень з реалізації державної митної політики, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування законодавства з питань митної справи", митницями як відокремленими підрозділами Державної митної служби України з 00 год. 00 хв. 01.07.2021 року розпочато здійснення функцій і повноважень з реалізації державної митної політики, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування законодавства з питань митної справи.

З відомостей у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що одним з відокремлених підрозділів Державної митної служби України (код ЄДРПОУ - 43115923) є Закарпатська митниця (код ЄДРПОУ внутрішнього підрозділу:43985560), місцезнаходження: Україна, 88000, Закарпатська обл., місто Ужгород, вул. Собранецька, будинок 20.

Натомість з приводу Закарпатської митниці Держмитслужби, як окремої юридичної особи (код ЄДРПОУ - 43337207) у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань міститься запис №009011802 від 02.11.2020 про внесення рішення засновників (учасників) юридичної особи або уповноваженого ними органу щодо припинення юридичної особи в результаті її реорганізації.

Правонаступництво у сфері управлінської діяльності органів державної влади (публічне правонаступництво) передбачає повне або часткове передання (набуття) адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого або внаслідок припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції.

Водночас, наказом Державної митної служби України від 30.06.2021 року №63-г «Про приймання-передання активів та зобов`язань, іншого майна, майнових прав і обов`язків та делегування окремих повноважень керівнику Закарпатської митниці як відокремленого підрозділу Держмитслужби» погоджено прийняття від Закарпатської митниці Держмитслужби, активів та зобов`язань, іншого майна, майнових прав та обов`язків Державній митній службі України як правонаступнику органу, що реорганізовується.

Відповідно до пункту 6 Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1074 від 20.10.2011 року (надалі - Порядок №1074), дія якого поширюється на територіальні органи центральних органів виконавчої влади, у разі приєднання права і обов`язки органу виконавчої влади переходять до іншого органу виконавчої влади, до якого здійснюється приєднання.

Згідно з п. 12 Порядку № 1074, орган виконавчої влади, утворений в результаті реорганізації, здійснює повноваження та виконує функції у визначених Кабінетом Міністрів України сферах компетенції з дня набрання чинності актом Кабінету Міністрів України щодо можливості забезпечення здійснення таким органом повноважень та виконання функцій органу виконавчої влади, що припиняється.

Згідно з п. 7 Порядку №1074 майнові права та обов`язки органів виконавчої влади у разі їх злиття, приєднання або перетворення переходять правонаступникові на підставі передавального акта, а у разі їх поділу - згідно з розподільчим балансом.

В порядку використання судом інформації, яку містить Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань судом здійснено запит до реєстру щодо отримання копій документів з реєстраційної справи Закарпатської митниці Держмитслужби та отримано в рамках означеної взаємодії з реєстром копію передавального акту від 09.07.2021, за яким всі зобов`язання, права та обов`язки Закарпатської митниці Держмитслужби передано до правонаступника - Державної митної служби України в особі відокремленого підрозділу Закарпатської митниці.

Виходячи з викладеного, суд висновує, що Закарпатська митниця як відокремлений підрозділ Державної митної служби України є правонаступником усіх прав і обов`язків, зокрема, Закарпатської митниці Держмитслужби, та як наслідок в порядку універсального правонаступництва, яке має місце при реорганізації у формі приєднання до неї перейшли всі права та обов`язки Закарпатської митниці Держмитслужби, незалежно від їх виявлення комісією з припинення правопопередника та включення до передавального акту.

Щодо спірних правовідносин.

Відповідно до ч.2 ст.4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Конституційним Судом України у рішенні від 1 грудня 2004року №18-рп/2004 року надано тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес" у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції, законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової та моральної шкоди іншій особі.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені статтею 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам юридичної особи, а також шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Для відшкодування шкоди за правилами статті 1166 ЦК України необхідно довести такі елементи:

1. Неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку дію/бездіяльність, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії.

2. Наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо).

3. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

4. Вина особи, що завдала шкоду. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Тож визначальним для вирішення спору у справі, що розглядається, є встановлення всієї сукупності елементів складу цивільного правопорушення

Статтею 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових правовідносин із таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).

При цьому, відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття "особа, яка завдала шкоду" та "особа, яка відповідає за шкоду". За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування.

Статтею 16 Закону України "Про страхування" передбачено, що договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно зі статтею 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Згідно з абзацом другим статті 8 Закону України "Про страхування" страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Статтею 9 Закону України "Про страхування" передбачено, що страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

У відповідності до статті 25 Закону України "Про страхування" здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

У справі, що розглядається, спір виник між двома страховими компаніями щодо відшкодування витрат, понесених у зв`язку із виплатою коштів за договором добровільного майнового страхування.

Положеннями статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України "Про страхування", передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

У разі виплати страховою компанією страхового відшкодування до неї у межах фактичних витрат від потерпілої особи переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки. В таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика (суброгація). Нового зобов`язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора, а саме потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за заподіяння шкоди.

Таким чином, за суброгацією відбувається лише зміна осіб у вже наявному зобов`язанні (зміна активного суб`єкта) зі збереженням самого зобов`язання. Це означає, що одна особа набуває прав і обов`язків іншої особи у конкретних правовідносинах. У процесуальному відношенні страхувальник передає свої права страховику на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі N 755/18006/15-ц (провадження N 14-176цс18).

Судом встановлено, що на виконання умов Договору страхування позивач за фактом пошкодження забезпеченого ТЗ 07.04.2020 на митному пості «Тиса» здійснив виплату страхового відшкодування на рахунок страхувальника ПП «АР-Транс» в розмірі 94 431,02 грн. що підтверджується копією страхового акту №UA002/L01/01 від 24.07.2020 про здійснення страхової виплати та платіжним дорученням №46725 від 18.09.2020.

При цьому, судом встановлено, а сторонами не заперечується, що така виплата була здійснена позивачем у зв`язку зі страховою подією, яка мала місце 07.04.2020 та у відповідності до умов Договору страхування.

Досліджуючи питання наявності спеціальних умов деліктної відповідальності у цій справі, судом встановлено, що на підтвердження вини відповідача (працівника відповідача) позивач посилається виключно на лист Ужгородського районного відділення поліції Ужгородського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області від 05.05.2020 №2369/106/25/2-2020.

Водночас, відповідно до змісту означного листа, національною поліцією повідомлено водія забезпеченого ТЗ, який отримав пошкодження під час проходження процедури сканера на митному пості ОСОБА_2 про припинення розгляду його звернення по факту пошкодження дверцят з водійського боку на транспортному засобі марки «VOLVO FH», д.н.з. НОМЕР_1 на КПП Тиса, м. Чоп, 07.04.2020 працівником митної служби ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що в зібраних матеріалах відсутні ознаки кримінального правопорушення, передбаяеного КК України.

Натомість, надаючи оцінку поданим сторонами доказів в їх сукупності, суд приходить до переконливого висновку про недоведеність позивачем протиправної поведінки посадових осіб правопопередника відповідача під час проходження транспортним засобом марки «VOLVO FH», д.н.з. НОМЕР_1 процедури сканування на митному пості «Тиса» 07.04.2020 року.

Так, відповідно до затвердженого наказом Закарпатської митниці ДФС України №225 від 18.03.2019 Порядку використання комплексних скануючих систем стаціонарного типу для огляду товарів і транспортних засобів (надалі - Порядок) визначено особливості організації митного контролю товарів і транспортних засобів з використанням скануючої системи, а також послідовність дій посадових осіб підрозділів митного оформлення митниці, які використовують скануючу систему.

Відповідно до п. 4.1. Порядку митний контроль товарів і транспортних засобів з використанням скануючої системи здійснюється посадовими особами підрозділу митного оформлення, відділу технічних систем митного контролю та зв`язку управління матеріального забезпечення та розвитку інфраструктури, які допущені до її експлуатації.

При митному контролі відповідно до функцій, що здійснюються визначаються: оператор руху скануючої системи; оператор реєстрації супровідних документів скануючої системи; оператор системи контролю скануючої системи; оператор роботи із зображенням скануючої системи.

Пунктами 4.5., 4.6. Порядку визначено, що транспортний засіб, що направляється на огляд з використанням скануючої системи, відповідно до схеми руху, в`їжджає до зони сканування з дозволу та під керівництвом оператора руху скануючої системи.

Перед початком сканування транспортного засобу оператор руху скануючої системи здійснює візуальний огляд транспортного засобу, перевіряє митні забезпечення, цілісність тенту, а також відсутність будь-яких предметів в даному транспортному засобі, які при здійсненні сканування можуть пошкодити скануючу систему.

Обов`язки оператора руху скануючої системи визначені в п. 4.7. Порядку, зокрема: координація дій водія транспортного засобу, що сканується, при в`їзді до зони сканування; попередження водія транспортного засобу, що сканується, про необхідність поставити транспортний засіб на ручне гальмо з подальшим пропонуванням пасажирам транспортного засобу покинути його з вказівкою на місце очікування; повідомлення водія транспортного засобу перед заїздом до зони сканування про те, що огляд товарів і транспортного засобу з використанням скануючої системи може вплинути на особисті речі, зокрема фотоплівку, фотопапір, рентгенівську плівку та інші предмети, які чутливі до рентгенівського зображення; попередження водія транспортного засобу про заборону входження в зону сканування та наближення ня до транспортного засобу, що пройшов сканування; інформування водія транспортного засобу про те, що на транспортний засіб і його устаткування рентгенівська перевірка не впливає.

Оператор роботи із зображенням скануючої системи координує дії оператора руху скануючої системи за допомогою радіостанції та відеокамер, які розташовані на робочих модулях скануючої системи, контролює дотримання вимог з охорони праці тощо (п. 4.8. Порядку).

За загальними правилами розподілу обов`язку доказування кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України).

За змістом статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частина друга статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічний принцип закріплено у ч. 2 ст. 2, ч. 1 ст. 13 ГПК України.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішенні справи. Стандарт доказування - це та ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину - доведеною. Тобто в цьому разі мається на увазі достатній рівень допустимих сумнівів, при якому тягар доведення вважається виконаним.

Чинною нормою ст. 79 ГПК України впроваджено в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

Стандарт доказування "вірогідності доказів" встановлює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач та їх оцінки їх правдивості і переваги доводів протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті показує, що нею на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були. Тобто, обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (тут суд звертається до правових висновків викладених у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18, від 30.09.2021 у справі № 922/3928/20, зокрема, що саме суд має забезпечити право особи на справедливий суд (справедливу судову процедуру).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, який, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") звернув увагу, що цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосований ЄСПЛ у рішенні від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 21.10.2011 у справі "Дія-97" проти України" зазначив, що процесуальні правила призначені для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності, а також, що учасники судового провадження повинні мати право розраховувати на те, що ці правила застосовуватимуться. Цей принцип застосовується до усіх - не лише до сторін провадження, але й до національних судів.

Судом враховується, що позивачем у справі про стягнення збитків повинна бути доведена неправомірність поведінки відповідача, яка виражається у діях чи бездіяльності особи, до якої заявляється позов про стягнення шкоди, в тому числі відшкодованої страховиком. При цьому такі дії повинні мати конкретне вираження, тобто позивачем має бути доведено, що саме відповідач (його посадові особи) вчинив дії/допустив бездіяльність, яка призвела до пошкодження забезпеченого ТЗ (причинно-наслідковий зв`язок) та заподіяння збитків, внаслідок чого в управненої сторони виникло право вимоги з їх відшкодування.

З урахуванням викладеного, суд констатує, що позивачем не доводиться жодними доказами наявність протиправної поведінки відповідача (працівників правопопередника відповідача) та пов`язаність такої поведінки з фактом завдання шкоди забезпеченому транспортному засобу.

Системний аналіз наявних в матеріалах справи доказів, зокрема, пояснень водія забезпеченого ТЗ Дудич Н.І. від 07.04.2020, пояснень до повідомлення про ДТП, яке подавалося 07.04.2020 працівником ПП «АР-Транс» до страхової компанії з метою отримання страхового відшкодування, свідчить, що пошкодження транспортного засобу марки «VOLVO FH», д.н.з. НОМЕР_1 07.04.2020 року під процедури сканування на митному пості «Тиса» мало місце у зв`язку з відкриттям водієм трансопртного засобу водійської дверки під час руху сканера периметором даного транспортного засобу та не пов`язується й самим позивачем з наявністю будь-яких дії/бездіяльності працівників митниці під час проходження процедури сканування чи порушення ними вимог Порядку.

Тобто, в спірному випадку, позивачем не доведено стандарт правомірної поведінки митного інспектора, який, виконуючи свої посадові обов`язки, очевидно, не може передбачити дії водія транспортного засобу, який раптово відчинить водійські двері, внаслідок чого вони отримають пошкодження.

Невідповідними в даному контексті є посилання позивача на положенням ст. 1187 ЦК України, позаяк стаціонарна сканер-установка, яка розташовується на митному пості за диспозицією частини 1 даної статті не може бути визнана судом джерелом підвищеної небезпеки, діяльність з використання якого створює підвищену небезпеку для інших осіб, а пошкодження забезпеченого ТЗ внаслідок взаємодії зі сканер установкою не відбулося б за умови дотримання водієм загальноприйнятих норм з техніки безпеки

Наведені обставини виключають можливість покладення на відповідача обов`язку відшкодувати в порядку суброгації шкоду, відповідно до приписів ст.ст. 993, 1166, 1191 ЦК України, ст. 27 Закону України "Про страхування", позаяк позивачем жодним чином не доведено самого факту неправомірних дій/бездіяльності відповідача, їх причинно-наслідковий зв`язок з заподіянням шкоди, як і недоведеною, відповідно, є вина відповідача у пошкодженні забезпеченого ТЗ чи вина працівників Закарпатської митниці Держмитслужби під час виконання службових обов`язків, а тому, у задоволенні заявлених вимог слід відмовити.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положеннями статей 13-14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 1 ст. 73 ГПК України унормовано, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів про наявність інших обставин ніж ті, що досліджені судом, а відтак, розглянувши спір на підставі наявних в матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку про недоведеність та безпідставність позовних вимог, у зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити.

Розподіл судових витрат.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на самого позивача у справі.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 80, 126, 129, 221, 236, 238, 240, 248, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити.

На підставі ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення Господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду згідно ст. 256 Господарського процесуального кодексу України подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного Господарського суду.

Повне судове рішення складено та підписано 09 березня 2023 року.

Суддя Лучко Р.М.