СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
члена судової колегіїї - судді Попкова Д.О. з приводу постанови Східного апеляційного госоподарського суду від 06.03.2023 у справі №905/2066/21
06 березня 2023 року м. Харків Справа № 905/2066/21
Керуючись ст.34 Господарського процесуального кодексу України ввжаю за необхідне письмово висловити свою незгоду з постановою судової колегії в частині, що стосується питання зменшення судом першої інстанції заявленого до стягення штрафу, тоді як висновки місцевого суду та апеляційного суду про наявність і належну доведеність вчиненого порушення з боку Відповідача у вигляді неправильно зазначеної маси вантажу (ст.24 Статуту залізниць) як підстави для висування відповідних позовних вимог я поділяю та вважаю правильними.
На мою думку, аргументація, якою керувалась судова колегія, скасовуючи застосоване судом зменшення нарахованої суми штрафу (наведена за змістом мотивувальної частини постанови), фактично відображає дві ключові тези:
По-перше, принципову неможливість зменшення судом штрафу, передбаченого ст.ст.118, 122 Статуту залізниць, що, зокрема, вбачається із формулювань "При цьому, зазначений штраф, відповідно до пунктів 118, 122 Статуту залізниць України, стягується з вантажовідправника незалежно від наявності збитків та наслідків, можливості його зменшення Статутом не передбачено. Вказана правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/2339/17. Отже, в даному випадку штрафна санкція не є договірною, а випливає зі зазначених положень Статуту залізниць України, тобто має місце не порушення зобов`язання з боку відповідача, а порушення ним порядку, встановленого нормативно-правовим актом і сума штрафу не залежить від форми такого порушення та не пов`язана зі збитками залізниці, а тому підстави для зменшення розміру штрафу відсутні", а також з незгоди з судом першої інстанції із застосовністю у розглядуваному випадку ст.233 ГК України та ч.3 ст.551 ЦК України.
По-друге, недоведеність Відповідачем винятковості обставин, з якими закон пов`язує можливість зменшення розміру штрафу та не наведення судом обгрунтування необхідності зменшення штрафу саме до однієї провізної плати, що вбачається із застосованих постанові наступних формулювань: "Зменшуючи розмір штрафу з 313.078,00 грн (5-ти кратний розмір провізної плати) до 62.774,00 грн (одна провізна плата), суд першої інстанції не навів обґрунтування, чому штраф зменшено саме до однієї провізної плати. Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу і на те, що вирішуючи питання про зменшення розміру штрафу, суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, враховуючи інтереси сторін, які заслуговують на увагу, причини неналежного виконання або невиконання обов`язку; суд не має права з власної ініціативи зменшувати розмір штрафу, встановлений статтями 118 та 122 Статуту, виходячи тільки з того, що на думку відповідача, встановлений Статутом розмір штрафу є занадто великим. Відтак, зменшення розміру штрафу здійснюється на розсуд суду, однак, у спірних правовідносинах відповідачем не доведено винятковість обставин, з якими закон пов`язує можливість зменшити розмір штрафу".
Насамперед, вважаю за необхідне вказати на несумісніть до одночасного застосування цих двох підстав погодження із процесуальною позицією Позивача-апелянта, адже за умов дотримання позиції про принципову неможливість будь-якого зменшення судом подібного штрафу саме через його специфічну природу, подальше дослідження та правова оцінка обгрунтованості обсягу зменшення та визначення конкретної суми не вимагається, напроти - її висловлювання автоматично піддає сумніву тезу про "незменшуваність" розглядуваного штрафу.
Крім того, категорично не можу погодитися із підходом (першою із зазначених вище тез) про те, що природа стягуваного штрафу, а саме його визначеність положеннями ст.ст.118, 122 Статуту залізниць (недоговірних характер штрафної санкції) унемождивлює його зменшення у судовому порядку, через такі міркування:
1. Згідно зі ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають зокрема з договорів. Аналогічні положення встановлені і в ст.ст.173-175 Господарського кодексу України. Оскільки ч.2 ст.307 Господарського кодексу України та ч.3 ст.909 Цивільного кодексу України вказують на можливість підтвердження укладання договору перевезення вантажу фактом складання провізного документу, у тому числі залізничної накладної (як у розглядуваному випадку), остільки правова природа спірних правовідносин із залізничного перевезення, у межах яких і виникло питання про нарахування й стягнення штрафу, є саме договірною (природа правовідносин). Та обставина, що розмір штрафу у таких правовідносинах визначений нормативно-правовим актом (Статутом залізниць) не змінює правової природи цих правовідносин (не перетворює, зокрема, їх на адміністративні), а тому сама по собі не призводить до обмежень у застосовності відповідних положень Господарського та Цивільного кодексів України.
2. Саме ч.5 ст.306 Господарського кодексу України передбачає регламентацію умов перевезення вантажів, серед іншого, транспортними статутами, що дозволяє відносини останні (у тому числі, і Статут залізниць) до корпусу господарського (цивільного) законодавства, але жодною мірою не визначає (і не може визначати) їх пріоритетність за юридичною силою над законом. Своєю чергою, гіпотетична коректність міркувань щодо пріоритетність застосування спеціальної норми (наприклад, ст.ст.118, 122 Статуту залізниць) над загальною (наприклад, ст.233 ГК України та ч.3 ст.551 ЦК України), якщо спробувати обгрунтувати розглядуваний підхід судової колегії з таких підстав, передбачає, насамперед, рівність за юридичною силою актів, що містять конкуруючі (колізійні) норми. Однак, у даному випадку не тільки такої юридичної рівності порівнюваних нормативно-правових актів не вбачається, але й навіть не має і колізійних (конкуруючих) правових приписів - ст.ст.118, 122 Статут залізниць, визначаючи розмір нарахування штрафу, не мість жодних вказівок на заборону його зменшення у судовому порядку.
3. Відсутність в Статуті залізниць положення про можливість зменшення судом розміру стягуваного штрафу ніяким чином не впливає на відповідне повноваження суду, оскільки в силу предмету свого регулювання Статут залізниць в принципі не може регламентувати повноваження суду. Більш того, в силу п.14 ч.1 ст.92 Конституції України та ст.3 Господарського процесуального кодексу України, Кабінет Міністрів України, який затвердив Статут залізниць, взагалі не має повноважень будь-яким чином встановлювати різницю (інший режим) у визначеній законом сфері компетенцією суду (у тому числі й дискреції) щодо правил застосування заходів цивільно-правової відповідальності.
4. Положення ст.233 Господарського кодексу України та ч.3 ст.551 Цивільного кодексу України, які встановлюють дискреційні повноваження суду щодо зменшення штрафу, не містять жодних вказівок на неможливість їх застосування до штрафу, передбаченого ст.ст.118, 122 Статуту залізниць (останній є актом цивільного законодавства в розумінні ч.4 ст.4 та ч.2 ст.551 Цивільного кодексу України, що має меншу юридичну силу), тим більше, що сама можливість легітимного застосування цих положень Статуту у світлі приписів п.22 ч.1 ст.92 Конституції України обумовлена виключно нормами ч.5 ст.307 Господарського кодексу України.
5. Варто відмітити, що ст.231 Господарського кодексу України передбачає, що розмір штрафних санкцій за порушення правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарських зобов`язань, може визначатися як законом, так і договором, але навіть у випадку встановлення такого розміру законом ст. 233 цього Кодексу не передбачає обмежень у повноважень суду щодо зменшення стягуваної суми штрафу. Намагання "відшукати" таке обмеження повноважень суду шляхом тлумачення відсутності окремої вказівки на дозвіл здійснювати ці надані законом суду повноваження у ст.ст.118, 122 Статуту залізниць - підзаконного нормативно-правового акту - видається безпідставним.
Також не можу підтримати й міркування постанови про необхідность скасування рішення місцевого суду і з позиції другої із зазначених вище тез - неналежної обгрунтованості такого змешення:
1. Так, хоча ч.3 ст.551 і ст.233 Господарського кодексу України не покладають можливість реалізації судом повноваження зі зменшення стягуваної суми штрафу у залежність від наявності відповідного клопотання відповідача, у даній справі про необхідність такого зменшення Відповідачем було зазначено письмо, і Позивач не був позбавлений можливості представити спростування відповідних міркувань. Отже, зауваження у постанові про зменшення стягуваного штрафу з "власної ініціативи" суду у таких обставинах вважаю безпідставним.
2. Щодо обсягу самого застосованого судом першої інстанції зменшення розміру нарахованого штрафу (з 5 розмірів провізної плати до 1) вважаю, що у світлі встановлених обставин і характеру допущеного порушення Відповідачем (помилково зазначено більшу, а не меншу за фактичну, вагу вантажу (вагони були недовантажені), а отже з точки зору здорового глузду, інфраструктура залізниці не була піддана додатковому (понад нормативне чи понад очікуване за змістом провізних документів) навантаженню і пов`язаному із ним ризиками та небезпекою, рівню якого і має пропорційно визначатися обсяг сумірної відповідальності), підхід місцевого суду цілком узгоджується із правовою позицією, вткладеною у мотивувальній частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 №7-рп/2013 - як раз запобігає у даному випадку перетворення неустойки на несправедливо покладений непомірний тягар боржника (порівняно, навіть із вартістю самого вантажу) і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
У світлі викладеного, вважаю, що у даному випадку апеляційна скарга мала бути відхилена, а переглядуване рішення Господарського суду Донецької області від 29.12.2021 у справі №905/2066/21 - залишене без змін.
Текст цієї окремої думку, зважаючи на необхідність врахування мотивувальної частини постанови від 06.03.2023 для коректного формулювання сутті моєї розбіжності із правовою оцінкою судової колегії, складено та підписано 13.03.2023.
Суддя Д.О. Попков