АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2023 року м. ОдесаСправа № 915/1097/20(490/10556/17)

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Поліщук Л.В., Філінюка І.Г.

секретар судового засідання Герасименко Ю.С.

За участю представників учасників справи:

від ДП "Миколиївський суднобудівний завод" - адвокат Царюк В.В.

від ДП "УКРОБОРОНПРОМ" - адвокат Гетта Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства Миколаївський суднобудівний завод

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 01.02.2022

по справі №915/1097/20(490/10556/17)

за позовом ОСОБА_1

до Державного підприємства Миколаївський суднобудівний завод

про стягнення компенсації за затримку виплати заробітної плати в сумі 86492,64 грн

у межах справи №915/1097/20 про банкрутство Державного підприємства Миколаївський суднобудівний завод

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернувся до Центрального районного суду м.Миколаєва з позовом до державного підприємства Миколаївський суднобудівний завод про стягнення компенсації за затримку виплати заробітної плати в сумі 86492,64 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані нормами ст. ст. 116, 117 КЗпП України та тим, що боржник не сплатив позивачу заробітну плату та компенсацію за невикористані відпустки на день звільнення.

Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 21.11.2017 було відкрито провадження в цивільній справі судове засідання призначено на 21.06.2018.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 16.10.2020 було відкрито провадження у справі №915/1097/20 про банкрутство ДП Миколаївський суднобудівний завод.

Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 21.04.2021 матеріали справи були передані до Господарського суду Миколаївської області для розгляду в межах справи №915/1097/21 про банкрутство ДП Миколаївський суднобудівний завод.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 01.02.2022 по справі №915/1097/20(490/10556/17) позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 86320,00 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з листопада 2016 року по квітень 2017 року, в решті позову відмовлено.

В мотивах оскаржуваного рішення суд першої інстанції зазначив, що на підставі норм ст. 34 Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача компенсацію втрати частини заробітку у загальній сумі 86492,64 грн. за період з листопада 2016 року по жовтень 2017 року.

Однак, як встановлено судом першої інстанції, на підставі наданого відповідачем контррозрахунку, позивачем невірно розрахована сума компенсації за вказаний період та фактично за вказаний період компенсація втрати частини заробітку має становити 86320,0 грн.

З огляду на таке, суд першої інстанції дійшов висновку, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягають кошти за період з листопада 2016 року по жовтень 2017 року у загальній сумі 86320,0 грн.

При цьому, судом першої інстанції відхилено заперечення відповідача щодо стягнення подібної компенсації заочним рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 05.09.2016р. у справі №490/6703/16-ц, а також заочним рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 09.2.2016р. у справі №490/10401/6-ц, оскільки вказаними рішеннями з відповідача була стягнута компенсація, нарахована позивачем на інші періоди, ніж сума за період, заявлений до стягнення у даній справі, а відповідач не надав суду доказів оплати суми компенсації, заявленої до стягнення у даній справі.

Не погодившись даним рішенням Державне підприємство Миколаївський суднобудівний завод звернулось з апеляційною скаргою до Південно-західного апеляційного господарського суду в якій просить рішення Господарського суду Миколаївської області від 01.02.2022 у справі № 915/1097/20 (490/10556/17) скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з Державного підприємства «Миколаївський суднобудівний завод» середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 86 492,64 грн - відмовити повністю.

Апелянт вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права, без урахування висновків щодо застосування норм права до спірних правовідносин, викладених у постановах Верховного Суду. Судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, на які посилався Відповідач у своїх запереченнях, неправильно визначені встановлені судом обставини правовідносин.

Так, на переконання апелянта, задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов невірного висновку, що питання нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні регулюються Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159 (далі - Порядок № 159).

Скаржник зазначає, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати та середній заробіток за час затримки розрахунку є абсолютно різними правовими категоріями, хоча й застосовуються за один і той самий вид порушення трудового законодавства - порушення термінів виплати заробітної плати. Проте, суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні задовольняючи частково вимогу Позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні керується та посилається на норми Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку № 159 якими, регулюються питання виплати компенсації, а не середнього заробітку.

На думку скаржника, у даній справі наявні підстави для застосування принципу співмірності та як наслідок, зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з огляду на наступне:

- станом на день звільнення Позивача (28.01.2016) заборгованість по заробітній платі, яку Відповідач не виплатив Позивачу становила 69 764,10 грн, яка була стягнута останнім з ДП «МСЗ» у судовому порядку судовим наказом Центрального районного суду м. Миколаєва від 10.02.2016 у справі № 490/1031/16-ц;

- тривалість періоду затримки виплати заборгованості по заробітній платі з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум в межах даної справи пов`язано з фактичною відсутністю коштів на державному підприємстві, арештом всіх банківських рахунків та майна підприємства. Невиплата заборгованості по заробітній платі також обумовлювалась відсутністю фінансування Міністерством оборони України послуг з утримання ДП «МСЗ» ракетного крейсера «Україна»;

- матеріали справи не містять жодного доказу про наявність у Позивача будь-яких матеріальних втрат, завданих йому простроченням Відповідача;

- заочними рішеннями Центрального районного суду м. Миколаєва вже стягнуто з ДП «МСЗ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі загальному розмірі 64 869,48 грн. При цьому, сума заборгованості по заробітній платі Відповідачем була сплачена ще 24.07.2019, тобто наразі правопорушення роботодавця припинено.

Зважаючи на викладене, апелянт вважає, що Позивач звертаючись до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні втретє (при наявності позитивних рішень про стягнення середнього заробітку), реалізуючи свої права, визначені ст. 13 ЦПК України (ст. 14 ГПК України) діяв недобросовісно, з безпосереднім наміром завдати ще більшої матеріальної шкоди Відповідачу.

На думку апелянта, додаткова відповідальність, яку має нести Відповідач у вигляді стягнутих з нього грошових коштів, є явно нерозумною з огляду на непропорційність наслідкам правопорушення. Стягнута рішенням першої інстанції сума коштів несправедлива, оскільки майновий тягар потенційно можливої виплати є невиправдано обтяжливим, а з урахуванням того, що відносно Відповідача відкрито провадження у справі про банкрутство, що свідчить про його незадовільний фінансовий стан непосильним.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 05.12.2022 відкрито апеляційне провадження у справі №915/1097/20(490/10556/17) за апеляційною скаргою Державного підприємства Миколаївський суднобудівний завод на рішення Господарського суду Миколаївської області від 01.02.2022 та призначено справу до розгляду на 25.01.2023.

У зв`язку із оголошенням у м. Одесі повітряної тривоги та необхідністю перебування співробітників та відвідувачів суду в укритті, судове засідання у справі №915/1097/20(490/10556/17) за апеляційною скаргою Державного підприємства Миколаївський суднобудівний завод на рішення Господарського суду Миколаївської області від 01.02.2022 не відбулось.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 26.01.2023 повідомлено учасників справи про розгляд справи №915/1097/20(490/10556/17) за апеляційною скаргою Державного підприємства Миколаївський суднобудівний завод на рішення Господарського суду Миколаївської області від 01.02.2022 27.02.2023.

Під час судового засідання від 27.02.2023 представник апелянта та ДП "УКРОБОРОНПРОМ" підтримали вимоги за апеляційною скаргою та наполягали на її задоволенні.

Інші представники учасників справи, у тому числі позивач, у судове засідання не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи.

Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Миколаївської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, ОСОБА_1 , з 05.10.1993 працював на ДП Суднобудівний завод ім.61 Комунара (правонаступник ДП Миколаївський суднобудівний завод).

Наказом ДП Миколаївський суднобудівний завод від 27 січня 2016 року за №21-к ОСОБА_1 було звільнено з посади заступника головного енергетика начальника енергетичного господарства по компресорному, водопровідному та насосному обладнанню та тимчасовому енергопостачанню замовлень з 28.01.2016 за згодою сторін згідно з п.1 ст.36 КЗпП України.

Станом на день звільнення ОСОБА_1 відповідач не виплатив позивачу нараховану заробітну плату.

З огляду на що, позивач звернувся до Центрального районного суду м.Миколаєва з позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованість по заробітній платі у розмірі 86492,64 грн за період з листопада 2016 року по жовтень 2017 року.

Судовим наказом Центрального районного суду м.Миколаєва від 10.02.2016 у справі №490/1031/16-ц з ДП Суднобудівний завод імені Комунара на користь ОСОБА_1 було стягнуто заборгованість по заробітній платі в сумі 69764,10 грн.

За твердженням сторін, заборгованість із заробітної плати в сумі 69764,1 грн була виплачена ОСОБА_1 у повному обсязі лише у липні 2019 року.

З огляду на несвоєчасну сплату відповідачем заборгованості з заробітної плати, позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача компенсацію втрати частини заробітку у загальній сумі 86492,64 грн. за період з листопада 2016 року по жовтень 2017 року.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. При цьому, згідно зі ст. 24 Закону України «Про оплату праці» виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини.

Непроведения з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Враховуючи той факт, що жодних доказів того, що непроведення розрахунку сталося не з вини відповідача, зважаючи на доведеність факту непроведення з позивачем розрахунку у день звільнення, колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду, що у даному випадку позивач має право на отримання компенсації за затримку розрахунку за заробітною платою.

Разом з цим, визначаючи суму компенсації за вказаний позивачем період, колегія суддів приймає до уваги контррозрахунок наданий відповідачем під час розгляду справи у суді першої інстанції, оскільки фактично за вказаний період компенсація втрати частини заробітку становить 86320,0 грн, а не 86492,64 грн, як то розраховано позивачем.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду з приводу наявності підстав для часткового задоволення заявлених позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 86320,00 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з листопада 2016 року по квітень 2017 року.

Колегія суддів не приймає до уваги твердження апелянта з приводу наявності підстав для застосування принципу співмірності та як наслідок, зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів зазначає таке.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення із ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України, така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати працівник.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року № 716/9584/15-ц у дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду погодилась із правовою позицією ВСУ від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 щодо застосування принципу співмірності і з тим, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, у частині врахування критеріїв, за якими можна зменшити розмір відшкодування, і дійшла висновку, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, із чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Колегія суддів зазначає, що під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідач не звертався із відповідним клопотанням про зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП.

Також, ані в суді першої інстанції, ані під час апеляційного перегляду справи, відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження неможливості своєчасного здійснення розрахунку із працівником та обставин, що об`єктивно були пов`язані із затримкою розрахунку.

При цьому, стягнення подібної компенсації заочним рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 05.09.2016р. у справі №490/6703/16-ц, а також заочним рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 09.2.2016р. у справі №490/10401/6-ц на переконання колегії суддів не можуть свідчити про порушення принципу співмірності або зловживання позивачем своїми правами, оскільки вказаними рішеннями з відповідача була стягнута компенсація, нарахована позивачем на інші періоди, ніж сума за період, заявлений до стягнення у даній справі.

До того ж, звернення позивача із відповідними позовами про стягнення компенсації у порядку ст. 117 КЗпП, пов`язано саме із бездіяльністю відповідача, який станом на день звільнення ОСОБА_1 не виплатив позивачу нараховану заробітну плату, що відповідно спричинило виникнення відповідальності встановленої ст. 117 КЗпП.

Згідно з статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, колегія суддів вважає, що наведені скаржником порушення допущені судом першої інстанції не знайшли свого підтвердження, а тому підстави для скасування рішення Господарського суду Миколаївської області від 01.02.2022 відсутні, що зумовлює залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення без змін.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 01.02.2022 по справі №915/1097/20(490/10556/17) залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено та підписано 06.03.2023.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Поліщук Л.В.

Суддя Філінюк І.Г.