РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

07.03.2023Справа № 910/9723/22

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сок трейд";

до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом";

про стягнення 10 000 037,92 грн.

Суддя Мандриченко О.В.

Секретар судового засідання Рябий І.П.

Представники:

Від позивача: Галковська А.Т., адвокат, ордер серії АР № 1101469 від 18.10.2022;

Від відповідача: Погосян С.Г., уповноважена особа.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Сок трейд" звернулось з позовом до Господарського суду міста Києва, в якому останнє просить суд стягнути з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" заборгованість за договором поставки товару № 53-121-01-21-10763 від 07.10.2021 у розмірі 10 000 037,97 грн, у тому числі заборгованість за поставлений товар у розмірі 8 442 303,00 грн, три проценти річних у розмірі 147 335,54 грн та інфляційне збільшення у розмірі 1 410 399,38 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.10.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/9723/22, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 01.11.2022.

До господарського суду 15.11.2022 від Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову повністю.

22.11.2022 до господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Сок трейд" надійшла відповідь на відзив.

До суду від Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" надійшли заперечення на відповідь на відзив.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.12.2022 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання у справі № 910/9723/22 до 17.01.2023.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.01.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу № 910/9723/22 до судового розгляду по суті на 14.02.2023.

У судовому засіданні 14.02.2023 оголошено перерву до 07.03.2023.

Під час розгляду спору по суті у судовому засіданні 07.03.2023 представник позивача позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні 07.03.2023 проти позовних вимог заперечував, у задоволенні позову просив відмовити з підстав, викладених у письмовому відзиві на позовну заяву та запереченнях на відповідь на відзив.

07.03.2023 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

07.10.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Сок трейд" (далі - позивач, постачальник) та Державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електрична станція" (далі - відповідач, покупець) було укладено договір поставки товару № 53-121-01-21-10763 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору, постачальник зобов`язується поставити, а покупець прийняти і сплатити товар загальною вартістю 8 4402 303,00 грн.

Згідно з п. 1.2. договору, строк поставки товару: грудень 2021.

За змістом п. 3.1. договору, ціна договору складає 7 035 252,50 грн. (сім мільйонів тридцять п`ять тисяч двісті п`ятдесят дві грн. 50 коп.), крім того ПДВ 20% 1 407 050,50 грн. (один мільйон чотириста сім тисяч п`ятдесят грн. 50 коп.). Загальна ціна договору складає 8 442 303,00 грн. (вісім мільйонів чотириста сорок дві тисячі триста три гривні 00 копійок.).

Як вбачається з п. 3.2. договору, оплата за поставлений товар здійснюється протягом 60 (шістдесяти) календарних днів з дати поставки повного обсягу товару, визначеного в п. 1.1 договору, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника.

Пунктом 3.3. договору встановлено, що оплата покупцем частини вартості товару у розмірі суми ПДВ здійснюється після реєстрації постачальником належним чином оформленої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних (ЄРПН).

У п. 4.5. договору сторони погодили, що постачальник зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі та зареєструвати її в ЄРПН у строки, визначені для реєстрації податкової накладної чинним законодавством з дотриманням вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронні довірчі послуги". Електронна адреса покупця для листування в рамках адміністрування ПДВ: . В податковій накладній у рядку "Код філії отримувача (покупця) " зазначати числовий номер ВП ЗАЕС - 01 та код ЄДРПОУ юридичної особи ДП "НАЕК "Енергоатом" - 24584661. Постачальник зобов`язаний вказувати в податковій накладній позначення одиниці вимірювання товару, що надається за договором, згідно з вимогами "Класифікатору системи позначень одиниць вимірювання та обліку", ДК 011-96, затвердженого наказом Держстандарту України від 09.01.1997 №8.

Сторони у п. 10.2. договору встановили, що досудовий порядок врегулювання спорів між сторонами є обов`язковим.

Договір вважається укладеним з дати підписання сторонами і діє протягом року з дати укладення (п. 12.1. договору).

Позивач зазначає, що зобов`язання з поставки товарів, зазначених в п. 1.1. договору, були своєчасно виконані постачальником в узгоджений строк, що підтверджується видатковими накладними № 895 від 28.12.2021, № 896 від 28.12.2021, № 902 від 28.12.2021.

Також позивач вказує, що належним чином оформлена податкова накладна № 93 від 28.12.2021 була зареєстрована ним в ЄРПН 12.01.2022, а належним чином оформлені податкові накладні № 94 від 28.12.2021 та № 97 від 28.12.2021 були зареєстровані в ЄРПН позивачем 14.01.2022.

Позивач зазначає, що додатково направляв зареєстровані в ЕРПН податкові накладні № 93 від 28.12.2021, № 94 від 28.12.2021 та № 97 від 28.12.2021 на електронну адресу покупця, зазначену в п. 4.5 договору - , однак відповідачем зобов`язання зі сплати вартості поставленого товару не виконав.

Оскільки досудовий порядок врегулювання спорів між сторонами є обов`язковим, позивачем на адресу відповідача направлено претензію № 83 від 18.08.2022, однак відповідач відмовився виконувати своє зобов`язання посилаючись на відсутність можливості виконати таке зобов`язання.

Однак, як вказує позивач, відповідач станом на день звернення до суду так і не виконав своє зобов`язання в частині сплати вартості поставленого товару, у зв`язку з чим позивач змушений звернутися до господарського суду з даним позовом.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог вказує, що фактично вимога від постачальника про сплату частини вартості продукції у розмірі ПДВ (1 407 050,50 грн) надійшла до відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електрична станція" 25.05.2022 листом № 58, a відповідно, згідно з положеннями ст. 530 Цивільного кодексу України та умовами договору, граничний строк виконання відповідачем зобов`язання із сплати частини вартості продукції у розмірі ПДВ, настав лише 25.05.2022, тобто з моменту пред`явлення вказаної вимоги, а зобов`язання покупця із сплати частини поставленого товару у розмірі ПДВ необхідно вважати простроченим з 26.05.2022.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Частина 1 ст. 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонами договір, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні статті 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків, та за своєю правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання Глави 54 та Глави 63 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як вбачається з матеріалів справи, зобов`язання постачальника були своєчасно ним виконані у встановлений договором строк, що підтверджується видатковими накладними № 895 від 28.12.2021, № 896 від 28.12.2021, № 902 від 28.12.2021.

Вищезазначені видаткові накладні підписані з боку продавця та покупця та скріплені печатками. Жодних претензій щодо кількості або якості товару відповідач не пред`являв позивачу, накладні були підписані без зауважень.

З матеріалів справи також вбачається, що позивачем належним чином оформлена податкова накладна № 93 від 28.12.2021 була зареєстрована в ЄРПН 12.01.2022, а належним чином оформлені податкові накладні № 94 від 28.12.2021 та № 97 від 28.12.2021 були зареєстровані в ЄРПН позивачем 14.01.2022.

Відповідно до п. 201.10 Податкового кодексу України, з метою отримання податкової накладної/розрахунку коригування, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних, покупець надсилає в електронному вигляді запит до Єдиного реєстру податкових накладних, за яким отримує в електронному вигляді повідомлення про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних та податкову накладну/розрахунок коригування в електронному вигляді. Такі податкова накладна/розрахунок коригування вважаються зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних та отриманими покупцем.

Позивач додатково направляв зареєстровані в ЕРПН податкові накладні № 93 від 28.12.2021, № 94 від 28.12.2021 та № 97 від 28.12.2021 на електронну адресу покупця, зазначену в п. 4.5 договору - .

Позивач також виставив відповідачеві рахунки на оплату послуг №ВХ4446 від 15.12.2021, № ВХ4644 від 20.12.2021 та № 4643 від 28.12.2021.

Однак відповідач, у свою чергу, зобов`язання з оплати вартості поставленого товару не виконав та у визначений договором строк грошові кошти за отриманий товар позивачеві не перерахував.

Позивач звертався до відповідача з листами щодо сплати заборгованості за договором.

На листи позивача №58 від 25.05.2022, № 68 від 23.06.2022 та № 82 належного реагування зі сторони відповідача не було, заборгованість ним не сплачена.

Позивачем, на виконання п. 10.2. договору, на адресу відповідача направлено претензію № 83 від 18.08.2022.

У відповіді на вказану претензію відповідач зазначив, що виконання зобов`язання зі сплати вартості поставленого товару у строк встановлений договором вбачається неможливим, після розподілу коштів поставлений товар буде оплачений.

Тобто, відповідач не заперечив наявності у нього заборгованості перед позивачем.

За приписами ч. 2 ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Враховуючи наведене та умови договору суд вказує, що зобов`язання зі сплати частини вартості товару у розмірі суми ПДВ 20% (1 407 050,50 грн) виникло у відповідача 14.01.2022, а саме з моменту реєстрації в ЄРПН податкових накладних.

Зобов`язання щодо оплати остаточної вартості послуг у сумі 7 035 252,50 грн, відповідно до пункту 3.2 договору, мало бути виконано відповідачем у строк до 26.02.2022 (включно).

Оскільки доказів належної оплати заборгованості за поставлений товар суду не надано, враховуючи те, що наявні у справі матеріали свідчать про обґрунтованість вимог позивача щодо стягнення 8 442 303,00 грн заборгованості, а відповідач належними і допустимими доказами не довів суду належного виконання ним своїх зобов`язань, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача суми основного боргу за договором поставки від 07.10.2021 у розмірі 8 442 303,00 грн визнаються судом такими, що підлягають задоволенню.

Позивач за прострочення строків оплати за поставлений товар, нарахував та просить стягнути з відповідача 1 410 399,38 грн інфляційних втрат та 147 335,54 грн трьох процентів річних.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши перерахунок трьох процентів річних та інфляційних втрат, з урахуванням умов договору, прострочення відповідачем сплати грошового зобов`язання та порядку розрахунків погодженого сторонами, господарський суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню, а саме, у розмірі 1 410 383,00 грн інфляційних втрат та 146 757, 30 грн трьох процентів річних, відповідно за визначений позивачем період.

Щодо тверджень відповідача про звільнення його від відповідальності за невиконання умов договору у зв`язку з настанням форс-мажору суд зазначає наступне.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, зазначає про настання форс-мажорних обставин, у зв`язку з початком воєнної агресіє російської федерації проти України і введенням воєнного стану, а тому він звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання.

Однак, суд з вказаним твердженням погодитися не може з огляду на наступне.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що одне лише передбачене законом віднесення введеного карантину до форс-мажорних обставин не свідчить про існування форс-мажору у конкретних правовідносинах сторін, де така обставина може стати форс-мажорною лише у випадку, якщо особа доведе, що конкретний обмежувальний захід, запроваджений в рамках карантину (надзвичайного стану, надзвичайної ситуації тощо), унеможливлює виконання конкретного договору (постанови Верховного Суду від 21.07.2021 у справі №912/3323/20 (п.40), від 03.08.2022 у справі №914/374/21 (п.99).

У постановах Верховного Суду від 15.06.2018 у справі №915/531/17, від 26.05.2020 у справі №918/289/19, від 17.12.2020 у справі №913/785/17, наведено висновок щодо застосування ст.14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", відповідно до якого:

- ст.14-1 цього Закону визначено, що засвідчення дії непереборної сили шляхом видачі сертифікату про форс-мажорні обставини покладено на ТПП та уповноважені нею регіональні ТПП;

- форс-мажорні обставини не мають преюдиціального характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку виконання господарського зобов`язання;

- доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання; саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.08.2022 у справі №908/2287/17 зазначив, що сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами (подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 926/2343/16, від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18 та від 25.11.2021 у справі № 905/55/21). Адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу.

Крім того, п. 9.2., 9.3. договору визначено, що наявність форс-мажорних обставин засвідчується відповідним документом, виданим Торгово-промисловою палатою України або регіональною торгово-промисловою палатою, згідно з законодавством України, або іншим уповноваженим органом, відповідно до законодавства України. Сторона, що зазнала дії форс-мажорних обставин, які унеможливлюють виконання зобов`язань за договором, письмово повідомляє іншу сторону про їх наявність, протягом 5 днів з початку їх дії з наступним наданням, протягом 10 днів, відповідного підтверджуючого документу. Про закінчення дії форс-мажорних обставин сторона, яка зазнала їх впливу, письмово в 5 денний строк повідомляє другу сторону. Якщо форс-мажорні обставини діють більше 3 місяців, сторони мають право розірвати договір, уклавши про це відповідну угоду.

Судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази повідомлення відповідачем позивача про настання форс-мажорних обставин. Сертифікат Торгово-промислової палати України, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, відповідачем не надавався ні позивачеві ні суду.

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням вищевикладеного, оцінивши подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України, у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (№ 37801/97 від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" №49684/99 від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019 Верховного Суду у справах №910/13407/17 та №915/370/16.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як законодавчо необґрунтовані та безпідставні.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись статтями 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (01032, м. Київ, вул. Назарівська, 3, ідентифікаційний код 24584661) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Сок трейд" (65016, м. Одеса, вул. Літературна, буд. 12, офіс 206, ідентифікаційний код 32642016) 8 442 303 (вісім мільйонів чотириста сорок дві тисячі триста три) грн 00 коп. основної заборгованості, 146 757 (сто сорок шість тисяч сімсот п`ятдесят сім) грн 30 коп. трьох процентів річних, 1 410 383 (один мільйон чотириста десять тисяч триста вісімдесят три) грн 00 коп. інфляційних втрат та 149 985 (сто сорок дев`ять тисяч дев`ятсот вісімдесят п`ять) грн 58 коп. судового збору.

3. У задоволенні іншої частини позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду протягом 20 (двадцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 14.03.2023.

Суддя О.В. Мандриченко