РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

14.03.2023Справа № 910/4040/22

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Веставтотрейд» (вул. Вахтангова 2-а, м. Луцьк, 43000)

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інкос Компані» (вул. Фрунзе, буд. 160, літ. Б, оф. 508, м. Київ, 04073)

про стягнення 25 161,29 грн.

Представники сторін: не викликались.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Веставтотрейд» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інкос Компані» про стягнення 25 161,29 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов укладеного між сторонами Договору № 29/12/20-ТЗ найму (оренди) спеціальної техніки та транспортних засобів від 29.12.2020 року в частині своєчасної сплати орендної плати, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість у вказаній сумі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.06.2022 року позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Через канцелярію суду від позивача 05.07.2022 року надійшла заява б/н від 28.06.2022 року про усунення недоліків, до якої додано позовну заяву у новій редакції, розглянувши яку суд встановив, що недоліки позовної заяви, які зумовили залишення її без руху, позивачем усунено.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.08.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/4040/22, з огляду на характер спірних правовідносин, заявлені позивачем вимоги та предмет доказування у даній справі, враховуючи наявні в матеріалах справи докази та оскільки ціна позову у даній справі не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, суд прийшов до висновку про необхідність розгляду даної справи за правилами спрощеного провадження на підставі частини 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Так, через канцелярію суду 22.08.2022 року від відповідача надійшов відзив №б/н від 17.08.2022 року на позовну заяву з доказами його надсилання на адресу позивача, в якому відповідач проти позовних вимог заперечує та зазначає про те, що за весь період дії договору оренди №29/12/20-ТЗО від 29.12.2020 року між сторонами був складений та підписаний лише один акт здачі-приймання робіт (наданих послуг) від 31.12.2020 року на суму 5 806,45 грн., який оплачений відповідачем на підставі платіжного доручення №10518 від 14.01.2021 року на суму 5 806,45 грн., а отже свої зобов`язання за спірним договором відповідач виконав у повному обсязі. Оскільки у період грудень 2020 року - січень 2021 року відповідач не отримував від позивача жодних послуг за спірним договором, акти здачі-приймання робіт (наданих послуг) від позивача за вказаний період на адресу відповідача не надходили та останнім не підписувались, всі розрахунки за договором за дійсно надані послуги відповідачем здійснені, відтак нарахування позивачем заборгованості у сумі 25 161,29 грн., розмір та підстави нарахування якої позивачем не підтверджено, є необґрунтованими та безпідставними. Відзив судом долучено до матеріалів справи.

В свою чергу, через канцелярію суду 23.08.2022 року від позивача надійшли письмові пояснення (відповідь на відзив) б/н від 15.08.2022 року з доказами їх надсилання на адресу відповідача, в яких позивач зазначає про те, що після підписання між сторонами акту здачі-приймання робіт (наданих послуг) від 31.12.2020 року на суму 5 806,45 грн., відповідач продовжував користуватися орендованим майном, що підтверджується відомостями з GPS навігатора про місцезнаходження ТЗ в період січня 2021 року на будівельному майданчику останнього, орендоване майно відповідачем не повернуто, згоди щодо припинення використання орендованого майна сторонами не досягнуто. Крім того, на підставі пункту 12.3 Договору оренди №29/12/20-ТЗО від 29.12.2020 року позивачем 17.02.2021 року було надіслано на електронну адресу відповідача повідомлення про розірвання договору в односторонньому порядку. Пояснення судом долучені до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, сторонами суду на час розгляду справи не надано.

В свою чергу суд наголошує, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Наразі, від відповідача станом на час винесення рішення до суду не надходило жодних заяв про неможливість подання заперечення на відповідь на відзив та/або про намір вчинення відповідних дій у відповідності до статті 167 ГПК України та/або продовження відповідних процесуальних строків та заперечень щодо розгляду справи по суті.

З огляду на вищевикладене, оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю «Інкос Компані» не скористалось наданими йому процесуальними правами, зокрема, відповідачем не надано на адресу суду заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, суд дійшов висновку про можливість розгляду даної справи виключно за наявними матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 29.12.2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Веставтотрейд» (позивач у справі, орендодавець за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інкос Компані» (відповідач у справі, орендар за договором) укладено Договір найму (оренди) спеціальної техніки та транспортних засобів №29/12/20-ТЗО (далі - Договір), за умовами пункту 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає у тимчасове володіння та користування (оренду) спеціальну техніку, колінчастий дизельний підйомник Haulotte HA20PX, серійний номер AD 120301 , 2008 року випуску (далі -ТЗ) на будівельному майданчику орендаря, а саме за адресою: Рівненська обл., Рівненський район, с. Городок, вул. Барона Штейнгеля, 4а (далі - об`єкт), перелік та марки яких наведені у Додатку №1 до цього договору, що є його невід`ємною складовою частиною.

За умовами пункту 1.3 Договору керування/управління та технічна експлуатація ТЗ, який передається в оренду, здійснюється машиністами/екіпажем/працівниками орендаря на умовах, визначених чинним законодавством України, зокрема статтею 805 Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 1.5 Договору суборенда ТЗ без попередньої письмової згоди орендодавця забороняється.

Розділами 1-13 Договору сторони узгодили предмет договору, мету та порядок оренди, порядок передачі ТЗ в оренду, орендну плату, права та обов`язки сторін, порядок повернення ТЗ орендодавцю, переважні права орендаря, ремонт ТЗ, відповідальність сторін, підстави дострокового розірвання договору та строк дії договору тощо.

Суд зазначає, що за приписами статті 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

Відповідно до пункту 13.2 Договору цей договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін і діє до 31.12.2021 року.

Вказаний Договір підписаний представниками орендаря та орендодавця та скріплений печатками юридичних осіб.

Судом встановлено, що укладений договір за своїм змістом та правовою природою є договором найму (оренди), який підпадає під правове регулювання норм глави 58 Цивільного кодексу України та §5 глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

В силу частини 6 названої статті до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Аналогічне визначення договору оренди міститься і в статті 759 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 760 Цивільного кодексу України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

Так, за умовами пункту 1.1 Договору предметом договору є колінчастий дизельний підйомник Haulotte HA20PX, серійний номер AD 120301 , 2008 року випуску.

Згідно з пунктом 2.1 Договору ТЗ, що орендується, буде використовуватися орендарем для здійснення господарської діяльності останнього виключно у відповідності до чинного законодавства України - для виконання будівельно-монтажних робіт на висоті.

Пунктом 2.2 Договору сторони погодили, що територія використання ТЗ орендодавця обмежується будівельним майданчиком орендаря, а саме за адресою: Рівненська обл., Рівненський район, с. Городок, вул. Барона Штейнгеля, 4а.

За приписами статті 765 Цивільного кодексу України наймодавець зобов`язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк встановлений договором найму.

Пунктом 3.1 Договору передбачено, що орендодавець зобов`язаний надати ТЗ орендарю у день та час, зафіксований актом прийомі-передачі ТЗ. Передачі ТЗ в оренду здійснюється за актом прийому-передачі ТЗ, що підписується сторонами за формою, визначеною у Додатку №2 до цього договору, що є його невід`ємною складовою частиною.

Як вбачається з матеріалів справи, у відповідності до умов Договору орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування транспортний засіб Haulotte HA20PX, серійний номер AD 120301 , 2008 року випуску, у відмінному стані, на підтвердження чого 29.12.2020 року між орендарем та орендодавцем без зауважень було підписано та скріплено печатками Акт приймання-передачі ТЗ (Додаток №2 до договору), копія якого наявна в матеріалах справи.

Факт отримання ТЗ в оренду, його характеристики та подальше користування сторонами не заперечувались.

Відповідно до частини 1 статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Статтею 762 Цивільного кодексу України та статтею 286 Господарського кодексу України визначено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму; плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Частинами 1, 4 статті 286 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Відповідно до пункту 4.1 Договору орендна плата за користування ТЗ визначена та погоджена сторонами і наведена у Додатку №1 до договору, що є його невід`ємною складовою частиною.

Згідно з пунктом 4.2 Договору ціна оренди (орендна ставка) зазначається у Додатку 31 до договору.

Так, відповідно до Протоколу узгодження ціни надання послуг з оренди ТЗ від 29.12.2020 року (Додаток №1 до Договору) сторони погодили, що вартість оренди колінчастого дизельного підйомника Haulotte HA20PX, серійний номер AD 120301, 2008 року випуску складає 60 000,00 грн. за 1 місяць.

За умовами пункту 4.5 Договору розрахунки за оренду ТЗ сторони проводять щомісячно із розрахунку, визначеної у Додатку №1 місячної орендної ставки. Сторони щомісячно (до 5 числі наступного після звітного місяця) підписують акт прийому-передачі наданих послуг, у яких визначається загальна вартість оренди за звітний місяць, і орендар упродовж 10 робочих днів здійснює оплату за звітний місяць.

Акт прийому-передачі наданих послуг складається орендодавцем та надається на підпис орендарю щомісячно до 5 числа наступного після звітного місяця, а орендар зобов`язаний розглянути, підписати та повернути орендодавцю підписаний примірник до 10 числі наступного після звітного місяця (пункт 4.6 Договору).

Загальна вартість оренди згідно з даним договором складається з вартості фактичної оренди, зазначеної в усіх актах прийому-передачі наданих послуг (пункт 4.7 Договору).

У випадку зупинення орендодавцем надання послуг з оренди ТЗ, остаточний розрахунок проводиться згідно фактичної оренди за підписаними сторонами актами прийому-передачі наданих послуг (пункту 4.9 Договору).

Суд звертає увагу, що відповідно до Цивільного кодексу України договір найму (оренди) не є договором про надання послуг, тож як наслідок, за висновками суду, для таких операцій відсутня необхідність щомісяця засвідчення актом наданих послуг.

Отже, чинне законодавство про оренду не вимагає щомісячного підтвердження факту користування майном актами здачі-прийняття робіт (надання послуг), які притаманні здебільшого договорам підряду та/або договорам про надання послуг (ст.ст. 882,901 ЦК України), проте користуючись свободою договору, передбаченою приписами ст. 627 ЦК України, сторони у спірному правочині оренди узгодили положення щодо підтвердження факту користування об`єктом оренди шляхом складання актів наданих послуг.

Судом встановлено за матеріалами справи, що на виконання умов Договору між орендарем та орендодавцем був підписаний акт № В-00000811 здачі-приймання робіт (надання послуг) від 31.12.2020 року на суму 5 806,45 грн. з ПДВ, відповідно до якого сторони підтверджують, що виконавцем (позивачем) були надані послуги за Договором щодо надання в оренду замовнику (відповідачу) ліктьового підйомника Haulotte HA20PX у грудні 2020 року строком на 0,096 місяця.

З матеріалів справи вбачається та підтверджено сторонами, що відповідач платіжним дорученням №10518 від 14.01.2021 року на суму 5 806,45 грн. оплатив надані послуги з оренди ТЗ згідно з актом від 31.12.2020 року.

Як свідчать матеріали справи та зазначено позивачем в позовній заяві, оскільки відповідач у січні 2021 року продовжив використання орендованого майна, ТОВ «Веставтотрейд» було виставлено ТОВ «Інкос Компані» рахунок-фактуру № В-00000041 від 31.01.2021 року на суму 25 161,29 грн. за оренду ліктьового підйомника Haulotte HA20PX у січні 2021 року (за період 0,419 місяця) та складено відповідний акт № В-00000052 здачі-приймання робіт (надання послуг) від 31.01.2021 року на суму 25 161,29 грн. з ПДВ.

Вказаний акт здачі-приймання робіт (надання послуг) № В-00000052 від 31.01.2021 року, підписаний позивачем в односторонньому порядку, та рахунок-фактуру № В-00000041 від 31.01.2021 року на суму 25 161,29 грн. було надіслано позивачем 22.10.2021 року на адресу місцезнаходження відповідача, а саме: вул. Фрунзе, буд. 160, літ. Б, оф. 508, м. Київ, 04073, разом з вимогою про оплату заборгованості за січень 2021 року у розмірі 25 161,29 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями опису вкладення у цінний лист від 22.10.2021 року та накладною №651 від 22.10.2021 року.

В свою чергу обов`язок орендаря зі своєчасного підписання наданих орендодавцем Актів приймання - здачі наданих послуг для засвідчення факту їх належного надання визначено умовами пункту 4.6 Договору.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, відповідач надісланий позивачем акт прийому-передачі наданих послуг за січень 2021 року не підписав та не повернув.

Будь-яких пояснень щодо наявності причин не підписання та неповернення стороною зазначеного акту здачі - приймання робіт (надання послуг) відповідачем станом на час розгляду справи суду не надано.

При цьому, як встановлено судом, жодних доказів наявності мотивованої письмової відмови відповідача від підписання акту № В-00000052 здачі-приймання робіт (надання послуг) від 31.01.2021 року на суму 25 161,29 грн., а також будь-яких зауважень щодо допущених виконавцем недоліків у наданих послугах у вказаний в акті період матеріали справи не містять.

Тобто, враховуючи вищевикладене та з огляду на умови пункту 4.6 Договору, суд вважає акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) за січень 2021 року, що підписаний в односторонньому порядку орендодавцем - Товариством з обмеженою відповідальністю «Веставтотрейд» таким, що погоджений відповідачем як замовником, та є доказом належного виконання позивачем своїх зобов`язань у спірний період, отже приходить до висновку про можливість вважати вказані в цьому акті послуги такими, що позивачем надані в повному обсязі та відповідно до умов Договору.

Доказів опротестування наданих позивачем акту здачі - приймання робіт (надання послуг) та рахунку - фактури відповідачем суду не надано, у зв`язку з чим суд доходить висновку, що вказані акт та рахунок є такими, що підлягають оплаті.

При цьому суд зазначає, що укладення між сторонами договору оренди було спрямоване на отримання відповідачем права на користування ТЗ, що, в свою чергу, породжує обов`язок відповідача сплачувати плату за користування орендованим майном.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, відповідач у визначені договором строки сплату орендної плати за актом № В-00000052 здачі-приймання робіт (надання послуг) від 31.01.2021 року на суму 25 161,29 грн. не здійснив, у зв`язку з чим станом на дату звернення позивача до суду за відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю «Інкос Компані» обліковується прострочена заборгованість з орендної плати у наведеній сумі.

Зобов`язанням, згідно зі статті 509 Цивільного кодексу України є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Відповідно до положень частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 251 Цивільного кодексу України визначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

За приписами статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи та зазначено позивачем, відповідач свої зобов`язання щодо здійснення в повному обсязі оплати оренди ТЗ за період січень 2021 року у встановлений строк, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам договору не виконав, в результаті чого у відповідача утворилась прострочена заборгованість перед позивачем за наведеним договором у загальному розмірі 25 161,29 грн., яку останній просив суд стягнути в поданій позовній заяві.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу за Договором та письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів.

Суд звертає увагу, що відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Доказів визнання недійсним чи розірвання Договору найму (оренди) спеціальної техніки та транспортних засобів №29/12/20-ТЗО від 29.12.2020 року та/або його окремих положень на час його фактичного виконання сторонами суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірного Договору на час його підписання та на протязі виконання з боку сторін відсутні.

Суд зазначає, що за змістом частин 1,2 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором. Якщо строк найму не встановлений, договір найму вважається укладеним на невизначений строк.

Приписами ч. 4 ст. 284 Господарського кодексу України встановлено, що термін договору оренди визначається за погодженням сторін.

За загальним правилом, закріпленим у частині 1 ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).

Згідно з ч. 3 ст. 291 Господарського кодексу України договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених ЦК України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Згідно зі статтею 654 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Із наведеними приписами законодавства узгоджується пункт 12.3 Договору, відповідно до якого кожна із сторін має право припинити дію даного договору в односторонньому порядку шляхом повідомлення іншої сторони рекомендованим листом з повідомленням про вручення або будь-яким іншим зручним способом про розірвання даного договору, що має бути отримано іншою стороною не пізніше 5 календарних днів до запланованої дати розірвання договору.

Судом встановлено за матеріалами справи та зазначено позивачем у відповіді на відзив, що 17.02.2021 року позивачем було надіслано на електронну адресу відповідача ( та ) повідомлення від 17.02.2021 року про розірвання Договору найму (оренди) спеціальної техніки та транспортних засобів №29/12/20-ТЗО від 29.12.2020 року в односторонньому порядку на підставі пункту 12.3 Договору з 19.02.2021 року, що підтверджується доданими до відповіді на відзив роздруківками з електронної пошти позивача .

Наразі, доказів наявності відповіді орендаря на повідомлення позивача про розірвання Договору або заперечень щодо такого розірвання матеріали справи не містять та відповідачем суду не надано.

У відповідності до пункту 1 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України розірвання договору є підставою для припинення зобов`язання.

Згідно з частиною 2 статті 653 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Разом з цим суд відзначає, що з урахуванням положень статті 599 Цивільного кодексу України спірний Договір продовжує свою дію в частині виконання зобов`язань орендаря щодо повної оплати заборгованості з орендної плати за договором.

Поряд із цим, встановлені судом обставини надсилання повідомлення щодо розірвання спірного Договору за ініціативою орендодавця в лютому 2021 року не впливають на зобов`язання відповідача як орендаря зі оплати орендної плати за користування орендованим ТЗ в січні 2021 року.

Разом з тим, заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає про те, що він не отримував від позивача послуги з оренди ТЗ за договором у січні 2021 року, позаяк з січня 2021 року відпала господарська необхідність виконання робіт на об`єкті згідно Договору, та жодних актів за спірний період позивачем надіслано не було.

В свою чергу суд відзначає, що за умовами пункту 2.2 Договору сторони погодили, що територія використання ТЗ орендодавця обмежується будівельним майданчиком орендаря, а саме за адресою: Рівненська обл., Рівненський район, с. Городок, вул. Барона Штейнгеля, 4а.

При цьому, з наданих позивачем до матеріалів справи отриманих за допомогою Системи автоматичного (автоматизованого) визначення місця розташування транспортних засобів (GPS моніторингу транспорту «TrustTrack») відомостей щодо місцезнаходження орендованого відповідачем ТЗ, який обладнано системою GPS навігації, вбачається, що в період часу з 02.01.2021 року по 26.01.2021 року транспортний засіб Haulotte HA20PX перебував за місцем його використання, а саме: будівельний майданчик за адресою Рівненська обл., Рівненський район, с. Городок, вул. Барона Штейнгеля, 4а.

Суд наголошує, що одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності. Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 07.07.2021 року у справі №916/2620/20, від 04.12.2019 року у справі №917/2101/17, від 18.11.2019 року у справі №902/761/18 та від 23.10.2019 року у справі №917/1307/18.

Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") наголошено, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". …Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.12.2020 року у справі №904/1103/20 та від 25.06.2020 у справі №924/266/18.

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

В п. 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федорченко та Лозенко проти України" від 20.09.2012 року зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

У зазначеному аспекті суд враховує, що згідно наданих позивачем у відповіді на відзив пояснень орендований ТЗ у період часу з 02.01.2021 року по 26.01.2021 року перебував на будівельному майданчику орендаря, розташованому за адресою: Рівненська обл., Рівненський район, с. Городок, 35331, що підтверджується роздруківкою з обладнання системи GPS навігації «TrustTrack» транспортного засобу Haulotte HA20PX «звіт по поїздках за період з 01.01.2021 року 0:00 годин по 31.01.2021 року 23:59 годин».

Враховуючи вищевикладене, за результатом оцінки судом наданих сторонами доказів та матеріалів справи в сукупності, подані позивачем докази перебування орендованого ТЗ на території використання відповідача в період часу січень 2021 року, за який позивачем здійснено нарахування суми орендної плати у розмірі 25 161,29 грн., розцінюються судом як належні, достатні та достовірні у розумінні положень статей 73, 76, 77, 79 ГПК України докази, на підставі яких можливо встановити обставини та строки фактичного перебування орендованого ТЗ у володінні відповідача, та зважаючи на відсутність доказів повернення відповідачем вказаного ТЗ з оренди за актом приймання-передачі у січні 2021 року, суд дійшов висновку про наявність у відповідача обов`язку щодо сплати орендної плати за спірний період, позаяк навіть за відсутності фактичного використання орендованого ТЗ з метою, зазначеною в п. 2.1 Договору, факт перебування майна в оренді відповідача не позбавляє зобов`язання з оплати такої оренди.

Окрім цього, докази можливого користування спірним об`єктом оренди - транспортним засобом Haulotte HA20PX іншими орендарями в період січень 2021 року також відсутні.

Враховуючи вищевикладене, оскільки матеріалами справи підтверджується факт неналежного виконання відповідачем зобов`язань за Договором у встановлений строк, розмір основної заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів повної оплати орендних платежів відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, тому вимоги позивача про стягнення з відповідача 25 161,29 грн. орендної плати за вказаним Договором підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (частина 1 статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, виходячи з того, що позов доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ч. 5 ст. 29, ст.ст. 73-80, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інкос Компані» (вул. Фрунзе, буд. 160, літ. Б, оф. 508, м. Київ, 04073; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Веставтотрейд» (вул. Вахтангова 2-а, м. Луцьк, 43000; ) 25 161 (двадцять п`ять тисяч сто шістдесят одну) грн. 29 коп. основного боргу та 2 481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одну) грн. 00 коп. судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно частини 2 статті 256 Господарського процесуального кодексу України учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано 14 березня 2023 року.

Суддя А.М. Селівон