ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" березня 2023 р. Cправа № 902/1077/22

Господарський суд Вінницької області у складі судді Шамшуріної Марії Вікторівни,

за участю секретаря судового засідання Шейгець І.В.,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Приватного підприємства "Боллід", 02121, місто Київ, вулиця Вербицького, будинок 34-А, квартира 37, ідентифікаційний код юридичної особи 31723235

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Якимівський граніт", 22622, Вінницька обл., Вінницький (Оратівський) р-н, село Якимівка, вулиця Театральна, будинок 68А, ідентифікаційний код юридичної особи 43158417

про стягнення 282 938,25 гривень

за участю представників:

від позивача - адвокат Резнік К.О., згідно ордеру

від відповідача - не з`явився

В С Т А Н О В И В:

До Господарського суду Вінницької області 24.10.2022 року надійшла позовна заява вхідний № 1080/22 від 24.10.2022 Приватного підприємства "Боллід" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Якимівський граніт" про стягнення внаслідок невиконання відповідачем укладеного між сторонами договору оренди транспортного засобу № 3/20 від 24.03.2020 року 154 140,00 гривень заборгованості, 112 030,92 гривень заборгованості з урахуванням індексу інфляції та 20 767,33 гривень заборгованості з урахуванням 3% річних.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.10.2022 справу розподілено судді Шамшуріній М.В.

Ухвалою від 31.10.2022 судом прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №902/1077/22 за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 24.11.2022 року о 12:00 год.

24.11.2022 судове засідання не відбулось у зв`язку із відсутністю електроенергії у приміщенні суду.

Ухвалою від 28.11.2022 сторони повідомлено про призначення підготовчого засідання у справі № 902/1077/22 на 20.12.2022 об 11:30 год.

Ухвалою від 20.12.2022 судом закрито підготовче провадження у справі № 902/1077/22, призначено справу № 902/1077/22 до судового розгляду по суті у судовому засіданні 19.01.2023 об 11:00 год.

09.01.2023 до суду від позивача надійшли письмові пояснення щодо зарахування орендної плати відповідача № б/н від 04.01.2023 (вх. № 01-34/186/23 від 09.01.2023).

19.01.2023 судове засідання у справі № 902/1077/22 не відбулося, у зв`язку з оголошенням сигналу "Повітряна тривога" на території Вінницької області.

20.01.2023 на електронну адресу суду від позивача надійшло клопотання № б/н від 19.01.2023 (вх. № 01-34/617/23 від 20.01.2023) про долучення доказів до матеріалів справи.

Ухвалою від 24.01.2023 сторони повідомлено про призначення судового засідання у справі № 902/1077/22 на 07.02.2023 об 11:30 год.

25.01.2023 на поштову адресу суду надійшло клопотання № б/н від 19.01.2023 (вх. № 01-34/783/23 від 25.01.2023) про долучення доказів до матеріалів справи, яке раніше було надіслано на електронну адресу суду.

Ухвалою від 07.02.2023 судом відкладено судове засідання у справі № 902/1077/22 на 02.03.2023 об 11:00 год.

01.03.2023 та 02.03.2023 до суду від позивача надійшла заява про зменшення розміру штрафних санкцій (вх. № 01-34/1954/23 від 02.03.2023).

На визначену судом дату у судове засідання у режимі відеоконференції з`явився представник позивача.

Представник відповідача не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи відповідач повідомлявся завчасно та належним чином ухвалою суду від 07.02.2023, яку було надіслано за адресою місцезнаходження відповідача згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Направлення судом ухвали рекомендованою кореспонденцією на чинну адресу учасника є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання кореспонденції адресатом перебуває поза межами контролю суду. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17, постанові Верховного Суду від 18.03.2021 по справі №911/3142/19.

У постанові Верховного Суду від19.12.2022 року у справі № 910/1730/22 зазначено, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, за відсутності відомостей у суду про наявність у такої сторони інших засобів зв`язку та / або адреси електронної пошти, необхідність зазначення яких у процесуальних документах передбачена статтями 162, 165, 258, 263, 290, 295 ГПК України, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі (близький за змістом висновок викладено у постановах Верховного Суду від 12.04.2021 у справі № 910/8197/19, від 09.12.2021 у справі № 911/3113/20).

Відзиву відповідачем до суду не надано, будь-яких заяв, клопотань не надходило.

Частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно пункту 1 частини 3 статті 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Згідно частини 2 статті 178 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Приймаючи до уваги, що відповідно до вимог статті 242 ГПК України сторони було належним чином повідомлено про судові засідання у справі та на засадах відкритості і гласності судового процесу сторонам створено всі необхідні умови для захисту їх прав та охоронюваних законом інтересів, а відповідач у свою чергу не скористався наданим йому правом на подання відзиву на позовну заяву та участі у розгляді справи і його неявка у судове засідання не є перешкодою для розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника відповідача за наявними матеріалами у відповідності до приписів частини 9 статті 165 та частини 2 статті 178 ГПК України.

Представник позивача позовні вимоги підтримав з урахуванням поданої до суду 02.03.2023 заяви про зменшення розміру штрафних санкцій, про прийняття якої представник позивача просив у судовому засіданні.

У судовому засіданні суд, з урахуванням вимог статті 46 ГПК України, оскільки заява про зменшення розміру позовних вимог подана представником позивача після закінчення підготовчого засідання, дійшов висновку про те, що вказана заява не підлягає прийняттю судом, долучив заяву до матеріалів справи.

За наслідками розгляду справи, у судовому засіданні 02.03.2023 року суд оголосив про вихід до нарадчої кімнати для прийняття рішення по справі та орієнтовний час повернення.

На оголошення вступної та резолютивної частин рішення представники сторін не з`явилися, у зв`язку з чим вступна та резолютивна частина рішення долучена до матеріалів справи без її проголошення.

Суть спору:

Приватне підприємство "Боллід" звернулось до Господарського суду Вінницької області із позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Якимівський граніт" 286 938,25 гривень заборгованості, у тому числі 154 140,00 гривень заборгованості, 112 030,92 гривень заборгованості з урахуванням індексу інфляції та 20 767,33 гривень заборгованості з урахуванням 3% річних.

На обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що заявлена до стягнення заборгованість виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов`язань за договором оренди транспортного засобу з екіпажем (водієм) № 3/20 від 24.03.2020 року в частині здійснення своєчасної сплати орендної плати.

Відповідач своїм процесуальним правом надання відзиву на позов не скористався, будь-яких заяв, клопотань або заперечень щодо заявлених вимог за час розгляду справи не заявляв.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

24 березня 2020 року між Приватним підприємством "Боллід" (далі - орендодавець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Якимівський граніт" (далі - замовник, відповідач) укладено договір оренди транспортного засобу з екіпажем (водієм) № 3/20 від 24.03.2020 року (далі - договір) (т. 1 а.с. 16-18).

Згідно пункту 1.1. договору у порядку та на умовах, визначених цим договором, орендодавець зобов`язується передати орендарю в тимчасове платне володіння та користування вантажний автомобіль, визначений у цьому договорі (далі іменується - автомобіль), а також зобов`язується забезпечити своїми силами його керування та технічну експлуатацію, а орендар зобов`язується прийняти в тимчасове володіння та користування автомобіль під керуванням екіпажу (водія) орендодавця і зобов`язується сплачувати орендодавцю орендну плату.

За умовами пункту 1.2. договору сторони домовились що під автомобілем розуміються вантажні автомобілі КРАЗ належні орендодавцю на праві власності, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (т. 1 а.с. 19-22).

Відповідно до пунктів 4.1., 4.2. договору сторони домовились, що автомобіль використовуватиметься орендарем для цілей надання транспортних послуг. Територія поїздок автомобіля згідно замовлень.

Пунктами 4.1., 4.2. договору сторони погодили, що строк оренди становить з 24.03.2020 року по 31 березня 2021 року. Якщо орендодавець у строк до закінчення строку оренди не заявить про намір припинити цей договір, то строк оренди автомобіля продовжується.

Згідно пункту 5.3. договору орендна плата вноситься у строк до 10 числа наступного місяця.

Договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором (п. 9.1. договору).

Договір підписаний представниками сторін та скріплений їх печатками.

На виконання умов договору орендодавцем було надано послуги оренди вантажних автомобілів з водієм на загальну суму 567 780,00 гривень, що підтверджується спільно підписаними та скріпленими печатками сторін актами здачі прийняття виконаних робіт (послуг) за договором № 3/20 від 24.03.2020 № 8 від 23.03.2020 року на суму 2 880,00 гривень, № 9 від 31.03.2020 року на суму 20 160,00 гривень, № 10 від 30.04.2020 року на суму 72240,00 гривень, № 12 від 31.05.2020 року на суму 63 120,00 гривень, № 14 від 30.06.2020 року на суму 68400,00 гривень, № 19 від 31.07.2020 року на суму 48 480,00 гривень, № 20 від 31.08.2020 року на суму 66 960,00 гривень, № 25 від 30.09.2020 року на суму 48 960,00 гривень, № 5 від 31.05.2020 року на суму 94 500,00 гривень, № 7 від 30.06.2021року на суму 73 440,00 гривень, № 9 від 31.07.2021 року на суму 8 640,00 гривень (т. 1 а.с. 23, 24, 27, 29-31, 34, 39, 56, 60, 66).

Як вбачається із виписок по рахунку ПП "Боллід" за період з 06.04.2020 по 10.09.2021 відповідач здійснив оплату за послуги оренди вантажних автомобілів згідно договору в сумі 413 640,00 гривень (т. 1 а.с. 25, 26, 28, 32, 33, 35-38, 40-55, 57-59, 61-65, 69-74).

Зобов`язання відповідача за договором в частині оплати залишку заборгованості на суму 154 140,00 гривень залишились не виконаними.

Доказів сплати вказаної суми заборгованості матеріали справи не містять.

У зв`язку з несплатою відповідачем заборгованості з оплати оренди транспортних засобів за договором позивач звернувся до суду із позовом про стягнення 286 938,25 гривень заборгованості, у тому числі 154 140,00 гривень основного боргу, 112 030,92 гривень інфляційних втрат та 20 767,33 гривень 3% річних.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Предметом спору у цій справі є матеріально - правова вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за договором оренди транспортного засобу з екіпажем (водієм) № 3/20 від 24.03.2020 року в сумі 286 938,25 гривень, у тому числі 154 140,00 гривень заборгованості, 112 030,92 гривень заборгованості з урахуванням індексу інфляції та 20 767,33 гривень заборгованості з урахуванням 3% річних.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За змістом частини 1 статті 174 ГК України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно частини 1 статті 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно положень статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до статті 11 ЦК України договір є однією з підстав виникнення цивільних прав і обов`язків (зобов`язань).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 626 ЦК України).

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

Згідно частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Положеннями статті 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Проаналізувавши умови укладеного між сторонами договору, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою укладений договір є договором найму (оренди).

Згідно зі статтею 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.

Частиною першою статті 760 ЦК України визначено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом (ч. 3 ст. 760 ЦК України).

Відповідно до положень статті 798 ЦК України предметом договору найму транспортного засобу можуть бути повітряні, морські, річкові судна, а також наземні самохідні транспортні засоби тощо. Договором найму транспортного засобу може бути встановлено, що він передається у найм з екіпажем, який його обслуговує. Сторони можуть домовитися про надання наймодавцем наймачеві комплексу послуг для забезпечення нормального використання транспортного засобу.

Частиною першою статті 799 ЦК України встановлено, що договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі.

За змістом статті 805 ЦК України управління та технічна експлуатація транспортного засобу, переданого у найм з екіпажем, провадяться його екіпажем. Екіпаж не припиняє трудових відносин з наймодавцем. Витрати на утримання екіпажу несе наймодавець.

Екіпаж транспортного засобу зобов`язаний відмовитися від виконання розпоряджень наймача, якщо вони суперечать умовам договору найму, умовам використання транспортного засобу, а також якщо вони можуть бути небезпечними для екіпажу, транспортного засобу, прав інших осіб.

Законом можуть встановлюватися також інші особливості договору найму транспортного засобу з екіпажем.

Частинами 1-5 статті 762 ЦК України унормовано, що за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за найм (оренду) майна може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за найм (оренду) майна встановлюється договором найму. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за найм (оренду) майна. Наймач має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася. Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Судом встановлено, що виконання зобов`язання позивача щодо надання послуг оренди вантажних автомобілів з водієм підтверджується актами здачі прийняття виконаних робіт (послуг).

Акти здачі прийняття виконаних робіт (послуг) містять підписи уповноважених представників сторін, які скріпленні печатками сторін.

Судом встановлено, що матеріали справи не містять доказів пред`явлення відповідачем позивачу будь-яких претензій щодо неналежного виконання умов договору.

Орендну плату відповідач у строки передбачені договором не сплатив.

Зобов`язання відповідача за договором з оплати оренди транспортних засобів в сумі 154 140,00 гривень основного боргу залишились не виконаними.

Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно вимог статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до частини 1 статті 255 ЦК України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. У разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій установі за встановленими правилами припиняються відповідні операції.

Згідно з частиною першою статті 202 ГК України та статті 599 ЦК України зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач свої зобов`язання за договором виконав належним чином, в той же час відповідач свої зустрічні зобов`язання щодо повної та своєчасної оплати орендної плати належним чином не виконав, внаслідок чого було допущено прострочення у виконанні грошового зобов`язання.

Відповідно до вимог статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно пункту 5 частини 1 статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі.

Враховуючи, що відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання за договором щодо сплати заборгованості з орендної плати, суд дійшов висновку, що відповідачем порушено умови договору оренди транспортного засобу з екіпажем (водієм) в частині повної та своєчасної сплати заборгованості, а тому позивач обґрунтовано звернувся з позовом про стягнення суми основного боргу.

Приймаючи до уваги, що розмір заявленої до стягнення суми основного боргу відповідає фактичним обставинам справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення основного боргу у розмірі 154 140,00 гривень є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

Позивачем також заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача 112 030,92 гривень інфляційних втрат та 20 767,33 гривень 3% річних.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором.

Відповідно до вимог статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанова КГС ВС від 14.01.2020 року № 924/532/19).

До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених у статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову (постанова ВП ВС від 08.11.2019 № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19).

Враховуючи встановлене судом прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних від суми боргу відповідають вимогам чинного законодавства та заявлені правомірно.

Як вбачається із виписок по рахунку ПП "Боллід" за період з 06.04.2020 по 10.09.2021 відповідач при здійсненні оплати оренди вантажних автомобілів згідно договору у реквізитах "призначення платежу" зазначав - "за автопослуги згідно договору № 3/20 від 24.03.2020".

Положеннями статті 534 ЦК України, яка регулює черговість погашення вимог за грошовим зобов`язанням, передбачено, що у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом:

1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання;

2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка;

3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Застосування положень статті 534 ЦК України безпосередньо залежить від змісту реквізиту "призначення платежу" платіжного доручення, згідно з яким боржник здійснював платіж кредиторові на виконання грошового зобов`язання.

Розподіл коштів може здійснюватися кредитором відповідно до приписів цієї статті, зокрема, у випадку, коли платіж буде отримано без реквізиту "призначення платежу" чи із зазначенням загальної підстави - на виконання договору або погашення кредиторської заборгованості тощо.

Таким чином, у випадку, коли в графі платіжного доручення "призначення платежу" відсутні посилання на конкретну підставу платежу, зокрема період, дату, номер договору, згідно якого здійснюється платіж, тощо, такий період (підстава платежу) має визначатись одержувачем відповідно до умов договору між платником та одержувачем коштів.

Якщо відповідні застереження у договорі відсутні, то у разі наявності заборгованості платежі мають відноситись на погашення заборгованості в хронологічному порядку: починаючи з тієї, що виникла у найдавніший період до повного її погашення.

Відповідно до положень пункту 3.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку Україні від 21.01.2004 № 22 (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) реквізит "Призначення платежу" заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення "Призначення платежу".

Отримувач коштів, якщо інше не передбачено договором, не вправі самостійно визначати порядок зарахування коштів, якщо платник чітко визначив призначення платежу. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 904/12527/16, від 26.09.2019 у справі № 910/12934/18, від 26.12.2019 року у справі № 911/2630/18.

Приймаючи до уваги, що при оплаті орендної плати за договором відповідачем у реквізитах "призначення платежу" містилася загальна підстава - "за автопослуги згідно договору № 3/20 від 24.03.2020" та не містилося чіткого призначення платежу щодо оплати орендної плати за кожним актом здачі прийняття виконаних робіт (послуг), суд констатує, що платежі здійснені відповідачем, відповідно до вимог статті 534 ЦК України мали відноситись на погашення заборгованості в хронологічному порядку: починаючи з тієї, що виникла у найдавніший період до повного її погашення.

Як вбачається із розрахунку інфляційних втрат та 3 % річних здійсненого позивачем, розрахунок здійснено на залишок суми заборгованості за актами здачі прийняття виконаних робіт (послуг) за договором № 3/20 від 24.03.2020 № 10 від 30.04.2020 року, № 12 від 31.05.2020 року, № 14 від 30.06.2020 року, № 19 від 31.07.2020 року, № 20 від 31.08.2020 року, № 25 від 30.09.2020 року, № 5 від 31.05.2020 року за період прострочення визначений у розрахунку.

Загальна сума нарахованих позивачем інфляційних втрат та 3 % річних складає 112 030,92 гривень інфляційних втрат та 20 767,33 гривень 3% річних.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, що нараховані на заборгованість за договором в межах визначеного позивачем періоду прострочення та актів здачі прийняття виконаних робіт (послуг), нарахування за якими здійснено у позовних вимогах при поданні позову до суду, суд дійшов висновку, що при здійсненні нарахувань позивачем допущено помилку, оскільки не враховано положення статей 253, 254, 255, 534 ЦК України, періодів та сум заборгованості з урахуванням здійсненої відповідачем оплати та хронології її зарахування, починаючи з тієї, що виникла у найдавніший період до повного її погашення.

Приймаючи до уваги, що остаточний розрахунок за послуги за договором за актами № 10 від 30.04.2020 року та № 25 від 30.09.2020 припадає на вихідні дні, днем закінчення строку оплати є перший за ними робочий день, відтак прострочення в оплаті за актом № 10 від 30.04.2020 року виникло з 13.05.2020, № 25 від 30.09.2020 - з 13.10.2020.

Висновок суду щодо визначення дати, з якої починається відлік прострочення сплати грошових зобов`язань відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 14.08.2018 року у справі № 909/227/16, від 25.04.2018 року у справі № 815/4720/16.

Здійснивши перевірку за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій "LІGA 360" перерахунок інфляційних втрат, суд дійшов висновку, що сума нарахованих інфляційних втрат складає 23 365,08 гривень.

Таким чином, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат є обгрунтованими в сумі 23 365,08 гривень.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат в сумі 88 665,84 гривень слід відмовити у зв`язку із безпідставністю заявлених вимог у цій частині.

Здійснивши перевірку за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій "LІGA 360" перерахунок 3% річних, суд дійшов висновку, що сума нарахованих 3% річних складає 7 958,53 гривень.

Таким чином, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних є обгрунтованими в сумі 7 958,53 гривень.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог про стягнення 3 % річних в сумі 12 808,80 гривень слід відмовити у зв`язку із безпідставністю заявлених вимог у цій частині.

Положеннями частин 1-4 статті 13 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно вимог 1 статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 статті 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог частини 2 статті 76 ГПК України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. (частини 1-2 статті 86 ГПК України).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Дослідивши фактичні обставини справи, що входять до предмету доказування у цій справі та стосуються кваліфікації спірних відносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково у розмірі 154 140,00 гривень основного боргу, 23 365,08 гривень інфляційних втрат, 7 958,53 гривень 3% річних, в іншій частині позову слід відмовити.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд враховує таке.

Відповідно до пункту 12 частини третьої статті 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Згідно вимог статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно частини 2 статті 123 ГПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

При зверненні до суду позивачем сплачено 4 304,10 гривень судового збору згідно квитанції № 33 від 18.10.2022 на суму 4244,10 гривень та № 9294-0419-3272-5354 від 31.10.2022 на суму 60,00 гривень.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, судові витрати у розмірі 2 782,15 гривень покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, в решті такі витрати в сумі 1 521,92 гривень залишаються за позивачем.

Відповідно до позовної заяви та доданих до неї доказів, позивач просить стягнути з відповідача 13 000,00 гривень понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу.

Розглянувши вимогу про стягнення понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, судом враховане таке.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Право на правову допомогу в Україні гарантовано статтею 59 Конституції України.

Відповідно до положень статей 16, 58 ГПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога). Представником у суді може бути адвокат.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Статтею 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що видами адвокатської діяльності, зокрема є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Положеннями Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги (частина перша статті 26 Закону).

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

За приписами частини 3 статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Згідно із частинами 1-3 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Відповідно до вимог частини 8 статті 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

З матеріалів справи вбачається, що згідно ордеру АІ № 1294517 від 27.09.2022 представництво інтересів Приватного підприємства "Боллід" у справі № 902/1077/22 здійснювала адвокат Резнік Катерина Олександрівна.

Позивачем з дотриманням вимог, передбачених частиною 8 статті 129 ГПК України, подано докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу разом із позовною заявою.

До позовної заяви позивачем долучено копію договору про надання адвокатських послуг від 05.09.2022, копію додатку до договору про надання правової допомоги № 27/09-22 від 27.09.2022, копію акту приймання наданих послуг від 11.10.2022, копій квитанцій про оплату послуг за договором.

Відповідно до пункту 1.1. укладеного між Приватним підприємством "Боллід" (замовник) та адвокатом Резнік Катериною Олександрівною (адвокат) договору про надання правової допомоги № 27/09-22 від 27.09.2022 (далі - договір) предметом даного договору є надання адвокатом усіма законними методами та способами правової допомоги клієнту щодо стягнення основної суми заборгованості та штрафних санкцій (3% річних та інфляційних втрат) з ТОВ "Якимівський граніт" (код ЄДРПОУ - 43158417) за договором оренди транспортного засобу з екіпажем (водієм) від 24 березня 2020 року в судовому порядку.

Згідно пункту 3.1. договору цей договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до 31 грудня 2023 року, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Пунктами 4.1.-4.3. договору сторони визначили, що на визначення розміру гонорару адвоката впливають строки та результати вирішення спірних правовідносин, ступінь важкості справи, обсяг правових послуг, необхідних для досягнення бажаного результату та належного виконання окремих доручень клієнта. Обсяг правової допомоги враховується при визначені обгрунтованого розміру гонорару.

Розмір гонорару адвоката становить 13 000,00 грн. (тринадцять тисяч гривень 00 копійок) без ПДВ та сплачується клієнтом у безготівковому порядку на рахунок адвоката. Гонорар адвоката сплачується клієнтом у гривнях безготівковим переказом наступним чином: 6 500,00 грн. протягом двох днів з моменту укладення даного договору; 6 500,00 грн. протягом двох днів з дня складання позовної заяви.

11.10.2022 між Приватним підприємством "Боллід" та адвокатом Резнік Катериною Олександрівною підписано акт приймання наданих послуг від 11.10.2022 року згідно якого адвокатом на підставі договору № 27/09-22 від 27.09.2022 виконані та передані замовнику наступні послуги: усна консультація адвоката; аналіз наданих документів; підготовка та направлення до Господарського суду Вінницької області позовної заяви про стягнення боргу, інфляційних витрат та 3 % річних з ТОВ "Якимівський граніт"; присутність адвоката для захисту інтересів у господарському суді (перше судове засідання).

Згідно квитанції від 03.10.2022 та від 18.10.2022 позивачем сплачено адвокату 13 000,00 гривень згідно договору № 27/09-22 від 27.09.2022.

Відповідно до вимог статті 86 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Дослідивши докази понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, суд вважає, що обставина надання адвокатом правничої допомоги на суму 13000,00 гривень та отримання цієї допомоги позивачем у справі доведена належними та допустимими доказами.

Частинами 4-6 статті 126 ГПК України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд, враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Вказана правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі N 755/9215/15-ц, у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі N 922/445/19, від 22.11.2019 у справі N 902/347/18 та від 06.12.2019 у справі N 910/353/19.

У разі недотримання заявником вимог щодо співмірності розміру заявлених до відшкодування витрат, суд має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, лише за клопотанням сторони.

Наразі, відповідного клопотання відповідачем не заявлено та не спростовано вимог позивача в цій частині.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04).

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 126 ГПК України).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у справах № 923/560/17, № 329/766/18, № 178/1522/18.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позивачем доведено, документально обґрунтовано, що витрати на правничу допомогу у сумі 13 000,00 гривень пов`язані з розглядом справи № 902/1077/22. Обсяг наданих послуг і виконаних робіт під час розгляду цього спору підтверджується матеріалами справи. Розмір таких витрат відповідає критерію реальності, співмірності та розумної необхідності таких витрат.

Відповідно до положень частини 4 статті 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи (зокрема - витрати на професійну правничу допомогу) у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково, судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 13 000,00 гривень розподіляються між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з яких судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 8 403,20 гривень покладаються на відповідача, судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4 596,80 гривень покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 13, 86, 123, 126, 129, 231, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Якимівський граніт" (22622, Вінницька обл., Вінницький (Оратівський) р-н, село Якимівка, вулиця Театральна, будинок 68А, ідентифікаційний код юридичної особи 43158417) на користь Приватного підприємства "Боллід" (02121, місто Київ, вулиця Вербицького, будинок 34-А, квартира 37, ідентифікаційний код юридичної особи 31723235) 185 463,61 гривень (сто вісімдесят п`ять тисяч чотириста шістдесят три гривні 61 копійка), у тому числі: 154 140,00 гривень основного боргу, 23 365,08 гривень інфляційних втрат, 7 958,53 гривень 3% річних; 2 782,15 гривень витрат на сплату судового збору та 8 403,20 гривень витрат на професійну правничу допомогу.

3. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

4. У задоволенні позовних вимог в частині стягнення 12 808,80 гривень 3% річних та 88 665,84 гривень інфляційних втрат відмовити.

5. Витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви в сумі 1 521,92 гривень та 4 596,80 гривень витрат на професійну правничу допомогу залишити за позивачем.

6. Згідно з приписами статті 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

7. Відповідно до положень частини 1 статті 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північно-західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

8. Копію судового рішення направити сторонам рекомендованим листом та засобами електронного зв`язку на відомі суду електронні адреси: представника позивача - ІНФОРМАЦІЯ_1.

Повний текст рішення складено та підписано 13 березня 2023 р.

Суддя Шамшуріна М.В.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу, 02121, місто Київ, вулиця Вербицького, будинок 34-А, квартира 37; ІНФОРМАЦІЯ_1;

3 - відповідачу, 22622, Вінницька обл., Вінницький (Оратівський) р-н, село Якимівка, вул. Театральна, будинок 68А.