РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

08.03.2023Справа № 910/20532/20
Господарський суд міста Києва у складі судді Андреїшиної І.О., за участю секретаря судового засідання Березовської С.В., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" (01001, місто Київ, площа Івана Франка, буд. 5, )

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фаєплон" (87826, Донецька область, м. Маріуполь, вул. 130 Таганрозької дивізії, 4, )

про стягнення заборгованості,

Представники учасників судового процесу:

Від позивача за первісним позовом: Гаврилов Є.Ю.

Від відповідача за первісним позовом: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

24 грудня 2020 року до Господарського суду міста Києва від Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" (позивач) надійшла позовна заява № 30/7/1/13796/1 від 22.12.2020 року до Товариства з обмеженою відповідальністю "Водоканал-Сервіс" (відповідач) про стягнення заборгованості зі сплати постачання теплової енергії за договором на постачання теплової енергії у гарячій воді № 1631315 від 12.02.2019 року в розмірі 542 411,60 грн, з них: 486 080, 01 грн - заборгованість за поставлену теплову енергію у гарячій воді, 38 575,47 грн - пеня, 7 647,21 грн - інфляційна складова боргу та 10 108,91 грн - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач своєчасно не вносив плату за спожиту теплову енергію у гарячій воді за договором на постачання теплової енергії у гарячій воді № 1631315 від 12.02.2019 року, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.12.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи № 910/20532/20 ухвалено здійснювати у порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі № 910/20532/20 призначено на 27.01.2021 року.

У підготовчому засіданні 27.01.2021 року оголошено перерву до 17.02.2021 року.

29 січня 2021 року через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

29 січня 2021 року через відділ діловодства суду надійшла зустрічна позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Водоканал-Сервіс" до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" про визнання недійсним акту звіряння розрахунків за теплову енергію від 30.09.2020 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.02.2021 року прийнято зустрічну позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, об`єднано зустрічну позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Водоканал-Сервіс" до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" про визнання недійсним акту звіряння розрахунків за теплову енергію в одне провадження з первісним позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Водоканал-Сервіс" про стягнення заборгованості та ухвалено зустрічний позов розглядати за правилами загального позовного провадження разом з первісним позовом у судовому засіданні призначеному на 17.02.2021 року.

У підготовчому засіданні 17.02.2021 року від позивача за первісним позовом надійшли письмові заперечення проти клопотання відповідача за первісним позовом про призначення експертизи.

У підготовчому засіданні 17.02.2021 року представник відповідача за первісним позовом наполягав на задоволенні клопотання про призначення комплексної економічної судової експертизи з залученням спеціаліста теплотехніка.

Представник позивача за первісним позовом заперечив щодо призначення експертизи та просив суд відмовити у його задоволенні.

Розглянувши клопотання відповідача за первісним позовом про призначення судової експертизи, заслухавши пояснення представників сторін, дійшов до висновку про необхідність частково задовольнити вказане клопотання та призначити у даній справі судову експертизи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.02.2021 року у справі № 910/20532/20 призначено комплексну судову економічну експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз (03057, м. Київ, вул. Смоленська, 6).

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 03.06.2021 апеляційну скаргу Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.02.2021 про призначення комплексної судової економічної експертизи у справі № 910/20532/20 залишено без задоволення. ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.02.2021 про призначення комплексної судової економічної експертизи у справі № 910/20532/20 - залишено без змін.

28.09.2021 дану ухвалу та матеріали справи № 910/20532/20 направлено до Київського науково-дослідного інституту судових експертиз для проведення судової експертизи.

18.10.2021 на адресу суду від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшов лист від 12.10.2021 № 29906/21-71 за підписом директора інституту Олександра Рувіна, в якому останній інформує, що у зв`язку зі значною поточною завантаженістю фахівців КНДІСЕ економічного та будівельно-технічного експертного напрямку різної категорії складності, провести призначену експертизу у визначені законодавством строки не вбачається за можливе та що зазначена експертиза не може бути виконана у строк до 90 календарних днів, а тому просить суд погодити більш розумний строк проведення експертизи, тобто понад 90 календарних днів.

Відповідно до пункту 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, у зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_1 , на підставі розпорядження керівника апарату суду № 05-23/1918/21 від 20.10.2021 справу № 910/20532/20 направлено на повторний автоматизований розподіл.

За наслідками проведення повторного автоматизованого розподілу справи № 910/20532/20 визначено суддю Андреїшину І.О. для подальшого її розгляду.

Враховуючи те, що виникла необхідність розгляду клопотання № 29906/21-71 від 12.10.2021, суд вирішив призначити підготовче засідання по справі № 910/20532/20.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.10.2021 поновлено провадження у справі № 910/20532/20, судове засідання у справі № 910/20532/20 призначено на 10.11.2021, запропоновано сторонам надати суду у строк до 08.11.2021 письмові пояснення чи заперечення щодо клопотання директора інституту Олександра Рувіна про погодження терміну виконання призначеної експертизи понад 90 діб.

У судовому засіданні 10.11.2021 представник позивача за первісним позовом надав суду клопотання про долучення документів до матеріалів справи, відповідно до якого, просив поновити пропущений строк для надання письмових пояснень у строк до 10.11.2021, не заперечує щодо клопотання директора інституту Олександра Рувіна про погодження терміну виконання призначеної експертизи понад 90 діб. Також позивачем повідомлено про зміну реквізитів відповідача, зокрема: змінено назву підприємства з Товариства з обмеженою відповідальністю "Водоканал-Сервіс" на Товариство з обмеженою відповідальністю "Фаєплон", змінено адресу з 02232, місто Київ, проспект Маяковського Володимира, буд. 68, офіс 233 на 87826, Донецька область, м. Маріуполь, вул. 130 Таганрозької дивізії, 4, що підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Представник позивача за первісним позовом у судовому засіданні 10.11.2021 підтримав подані ним пояснення.

Частиною 1 статті 2 ГПК України унормовано, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Суд на місці ухвалив задовольнити клопотання позивача за первісним позовом, поновити пропущений строк для надання письмових пояснень у строк до 10.11.2021, відомості про дану процесуальну дію занесено до протоколу судового засідання.

Враховуючи вищевказане, Господарський суд міста Києва визнав за доцільне продовжити строки позивачу для подачі письмових пояснень, та приймає їх до розгляду.

Отже, дослідивши надані представником позивача за зустрічним позовом документи, суд дійшов висновку, шо відповідач за первісним позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "Водоканал-Сервіс" (02232, місто Київ, проспект Маяковського Володимира, буд. 68) змінило назву та місцезнаходження, тому надалі слід зазначати вірну назву й адресу відповідача за первісним позовом - Товариство з обмеженою відповідальністю "Фаєплон" (87826, Донецька область, м. Маріуполь, вул. 130 Таганрозької дивізії, 4).

Представник відповідача за первісним позовом участь свого представника у засідання суду 10.11.2021 не забезпечив, про дату та час судового розгляду повідомлявся належним чином.

Отже, за результатами розгляду листа Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, враховуючи вищезазначені обставини, беручи до уваги пояснення, надані позивачем за первісним позовом, судом погоджено строк проведення судової експертизи у справі № 910/20532/20 у термін понад 90 календарних днів з урахуванням строків, передбачених п. 1.13 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 № 53/5 (зі змінами та доповненнями).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.11.2021 погоджено строк виконання судової експертизи у справі № 910/20532/20 понад 90 календарних днів; зупинено провадження у справі № 910/20532/20 до закінчення проведення судової експертизи та повернення матеріалів справи разом з висновком судового експерта до Господарського суду міста Києва; дану ухвалу № 910/20532/20 направлено учасникам судового процесу та до Київського науково-дослідного інституту судових експертиз для проведення судової експертизи.

10.06.2022 до Господарського суду міста Києва від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшов лист про направлення рахунку, у якому директор повідомляє, що направляється договір та рахунок від 31.05.2022 №1011 за проведення комплексної судової експертизи № 29906/21-71/30964/21-43 у справі № 910/20532/20 за ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.02.2021, та просить один примірник договору після підписання повернути на адресу інституту.

Листом Господарського суду міста Києва від 23.06.2022 запропоновано Товариству з обмеженою відповідальністю "Фаєплон" в термін до 22.07.2022 направлено до Господарського суду міста Києва підписаний примірник договору на проведення комплексної експертизи № 278/06-22 від 01.06.2022, а також виконати п. 7 ухвали Господарського суду міста Києва від 17.02.2021 про призначення судової експертизи у справі № 910/20532/20 за рахунком КНДІСЕ від 31.05.202 № 1011.

22.09.2022 Київський науково-дослідний інститут судових експертиз Міністерства юстиції України повернув матеріали справи та ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.02.2021 у справі № 910/20532/20 без виконання, у зв`язку з несплатою вартості судової експертизи у порядку, передбаченому чинним законодавством.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.09.2022 поновлено провадження у справі № 910/20532/20, підготовче засідання у справі призначено на 19.10.2022.

18.10.2022 на електронну адресу суду 18.10.2022 від позивача за зустрічним позовом надійшло клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку з втратою працівниками доступу до робочих місць, документації внутрішніх систем документообігу, матеріалів справ, тощо через пошкодження 10.10.2022 приміщення позивача.

Сторони участь своїх представників у засідання суду 19.10.2022 не забезпечили, про дату та час судового розгляду повідомлялися належним чином.

Розглянувши дане клопотання позивача про відкладення розгляду справи та продовження строку підготовчого провадження на 30 днів, суд вирішив задовольнити дане клопотання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.10.2022 підготовче засідання відкладено на 09.11.2022

У підготовчому засіданні 09.11.2022 присутнім представником позивача за первісним позовом надано усні пояснення щодо можливості закриття підготовчого провадження та про призначення справи до розгляду по суті.

Відповідач за первісним позовом участь свого представника у засідання суду 09.11.2022 не забезпечив, про дату та час судового розгляду повідомлявся належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.11.2022 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 14.12.2022.

14.12.2022 на електронну адресу суду від позивача за первісним позов надійшло клопотання про відкладення судового засідання, у зв`язку з неможливістю представника позивача з`явитись у призначене засідання, через повітряну тривогу та судове засідання, яке призначене у Північному апеляційному господарському суді.

Представники сторін у засідання суду 14.12.2022 не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

У засіданні суду 14.12.2022 розглянувши клопотання представника позивача за первісним позовом про відкладення розгляду справи, суд вирішив, що дане клопотання підлягає задоволенню.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.12.2022 відкладено судове засідання на 01.02.2023.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.02.2023 відкладено судове засідання на 01.03.2023.

Судові засідання Господарського суду міста Києва у складі судді Андреїшиної І.О., призначені на 01.03.2023, знято з розгляду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.02.2023 судове засідання призначено на 08.03.2023.

08.03.2023 у судове засідання представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Фаєплон" не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань та (або) заяв про розгляд справи за його відсутності не подавав.

Ухвалою Госопарського суду міста Києва від 08.03.2023 зустрічну позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Фаєплон" до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" про визнання недійсним акту звіряння розрахунків залишено без розгляду.

Представник позивача у судовому засіданні 08.03.2023 підтримав позовні вимоги у повному обсязі.

08.03.2023 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 27.12.2017 № 1693 "Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та Акціонерною енергопостачальною компанією "Київенерго", КП "Київтеплоенерго" визначено підприємством, за яким закріплено на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, що повернуто з володіння та користування ПАТ "Київенерго".

Розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.04.2018 № 591 КП "Київтеплоенерго" видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам.

З 1 травня 2018 року постачання теплової енергії та надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води здійснює позивач.

Відповідно до п. 2.1 статуту Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" підприємство утворено з метою отримання прибутку від провадження господарської діяльності, спрямованої на підвищення надійності енергопостачання споживачів міста Києва, забезпечення стабільних надходжень до бюджету міста Києва, належної експлуатації об`єктів енергопостачання споживачів міста Києва, забезпечення стабільних надходжень до бюджету міста Києва, належної експлуатації об`єктів електро-, теплопостачання, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва.

Згідно з п. 2.2.1 цього статуту предметом діяльності підприємства є надання комунальних послуг з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, постачання та розподілу електричної енергії.

12.02.2019 між Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (далі - позивач, постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВОДОКАНАЛ-СЕРВІС» (далі - відповідач, споживач) було укладено договір № 1631315 на постачання теплової енергії (далі - договір), відповідно до якого позивач зобов`язався виробити та поставити теплову енергію у гарячій воді відповідачу, а відповідач зобов`язався отримувати теплову енергію та оплачувати її вартість відповідно до умов, викладених у цьому договорі (п.1.1. договору).

Відповідно до п. 2.1. договору при виконанні умов цього договору, а також вирішенні всіх питань, що не обумовлені цим договором, сторони зобов`язуються керуватися тарифами, затвердженими у встановленому порядку, Положенням про Держенергонагляд, Правилами користування тепловою енергією, Правилами технічної експлуатації теплових установок і мереж, нормативними актами з питань користування та розрахунків за енергоносії, чинним законодавством України.

Відповідно до п. 2.2.1 договору позивач зобов`язався безперебійно (крім випадків визначених цим договором та чинним законодавством) постачати відповідачу теплову енергію у гарячій воді, на межу балансової належності, відповідно до додатків до цього договору для потреб опалення - в період опалювального сезону до будинку/будинків за адресою: м. Київ. пр.Маяковського Володимира, 4Б, У разі встановлення у відповідача будинкових комерційних приладів обліку теплової енергії - кількість спожитої ним теплової енергії в розрахунковому періоді визначається відповідно до показників цих приладів, встановлених на межі балансової належності та надає звіт по фактичному споживанню теплової енергії в ЦОК не пізніше 1 числа наступного за звітним місяцем (п. п. 2, 5 додатку 2 до договору).

Відповідно до п. 7 додатку № 2 у разі відсутності у «Споживача» будинкових приладів обліку або ненадання «Споживачем» показників приладів обліку у встановлені цим додатком терміни, кількість спожитої ним теплової енергії в розрахунковому періоді визначається на опалення як множення кількості годин споживання теплової енергії за місяць та величину годинного теплового навантаження з урахуванням середньомісячної температури теплоносія.

Споживач щомісячно з 12 по 15 числа отримує в ЦОК за адресою, передбаченою у договорі оформлену позивачем рахунок-фактуру на суму, яка включає загальну вартість теплової енергії поточного місяця та кільцеве сальдо розрахунків на початок поточного місяця, акт приймання-передавання товарної продукції; облікову картку фактичного споживання за попередній період та акт звіряння, які оформлює (підписує необхідні документи) і повертає один примірник акта приймання-передавання товарної продукції та акта звіряння позивачу протягом двох днів з моменту їх одержання (п. 8 додатку № 2 до договору).

Відповідно до п. 9 додатку 2 до договору передбачено, що відповідач на відкритий розрахунковий рахунок позивача щомісячно забезпечує не пізніше 25 числа місяця, наступного за розрахунковим, оплату коштів від населення за фактично спожиту теплову енергію.

Згідно з п. 2.3.1. договору відповідач зобов`язується своєчасно сплачувати вартість спожитої теплової енергії в терміни та за тарифами, зазначеними у додатку 2.

Відповідно до п.3.3. договору споживач сплачує постачальнику пеню в розмірі, обумовленому чинним законодавством України.

Цей договір набуває чинності з дня його підписання та діє до 01.05.2019 року, а в частині зобов`язання споживача розрахуватися за спожиту теплову енергію, до повного цього зобов`язання виконання (п. 4.1 договору).

Як зазначає позивач у позовній заяві, порушуючи умови договору, відповідач своєчасно не вносив плату за спожиту теплову енергію у гарячій воді, в результаті чого за період з 01.11.2019 - 01.10.2020 включно утворилась заборгованість у розмірі 486 080,01 грн.

23.09.2020 позивачем на адресу відповідача було направлено вимогу щодо сплати заборгованості № 30/вих.-1631315. Докази надсилання містяться в матеріалах справи. Проте, відповідач заборгованість не сплатив.

Позивач у позовній заяві зазначає, що відповідач підписав акт звіряння розрахунків за теплову енергію від 30.09.2020, чим заборгованість визнав.

Спір у даній справі виник, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем грошового зобов`язання з оплати вартості поставленої теплової енергії в період з жовтня з 01.11.2019 по 01.10.2020 в будинку № 4-б по вулиці Маяковського Володимира в місті Києві, а тому позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення 486 080, 01 грн основного боргу, 10 108,91 грн 3% річних, 38 575,47 грн пені та 7 647,21 грн інфляційних втрат.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частина 1 статті 193 ГК України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Суд звертає увагу на те, що статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.01.2018 по справі №203/2612/13-ц та постанові від 19.06.2018 по справі №5023/3905/12.

Слід зауважити, що на теперішній час договір №1631315 від 12.02.2019 у передбаченому чинним законодавством України порядку недійсним визнано не було. Доказів зворотного матеріали справи не містять.

Отже, виходячи з наведеного вище, з огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №1631315 від 12.02.2019 як належну підставу у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.

Як свідчать представлені до матеріалів справи документи, у період з листопада 2019 по жовтень 2020 року Товариством з обмеженою відповідальністю "Фаєплон" було спожито теплову енергію на загальну суму 486 080,01 грн. Вказані обставини підтверджуються наданими до матеріалів справи актами про готовність вузла комерційного обліку до роботи, корінцями нарядів про проведення включень (на початку опалювального періоду) та відключення (після завершення опалювального періоду), відомостями обліку споживання теплової енергії.

Крім того, в матеріалах справи міститься підписаний позивачем та відповідачем акт звіряння розрахунків за теплову енергію, який був складений на підставі даних первинного обліку, що підтверджується наявними матеріалами у справі.

Доводи відповідача стосовно того, що акт звіряння розрахунків за теплову енергію був складений під впливом помилки не знаходять свого підтвердження .

Крім того, посилання відповідача на відсутність документів, які підтверджують облік спожитої відповідачем теплової енергії, спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про теплопостачання» основним обов`язком споживача теплової енергії є в тому числі додержання вимог договору та нормативно-правових актів.

Враховуючи викладене, оскільки відповідач не надав суду жодних доказів належного виконання свого зобов`язання щодо оплати спожитої теплової енергії у гарячій воді, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фаєплон" в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 486 080,01 грн підлягають задоволенню.

Крім того, у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань щодо сплати за спожиту теплову енергію в гарячій воді, позивач нараховує пеню в сумі 38 575,47 грн, 3% річних у розмірі 10 108,91 грн та інфляційні збитки в сумі 7 647,21 грн за період з 01.11.2019 по 30.09.2020.

Відповідно до положень статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

У сфері господарювання, згідно з частиною 2 статті 217 та частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України, застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За наведеними вище положеннями чинного законодавства, господарське правопорушення може полягати як у порушенні нормативно встановлених правил здійснення господарської діяльності, так і у порушенні договірних зобов`язань. Господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань також поділяється на встановлену законом і договірну. Необхідною умовою застосування такої відповідальності є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого застосовується відповідальність, штрафні санкції і конкретний їх розмір.

Нормативно-правове забезпечення сфери господарювання є однією з форм здійснення державою регулювання господарської діяльності. Водночас, за змістом статті 1 Закону України Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності, державна регуляторна політика у сфері господарської діяльності є спрямованою, зокрема, на зменшення втручання держави у діяльність суб`єктів господарювання та усунення перешкод для розвитку господарської діяльності, та здійснюється в межах, у порядку та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Так, за пунктом 22 частини першої статті 92 Конституції України, виключно законами України визначаються засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них.

Таким чином, тлумачення умов укладеного сторонами справи договору щодо підстав застосування відповідальності за порушення відповідачем грошового зобов`язання має здійснюватися у системному взаємозв`язку з положеннями чинного законодавства, які регулюють загальні засади та умови настання такої відповідальності у господарських правовідносинах.

Стаття 231 Господарського кодексу України регулює розмір штрафних санкцій таким чином: Законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

У разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Законом може бути визначений розмір штрафних санкцій також за інші порушення окремих видів господарських зобов`язань, зазначених у частині другій цієї статті.

У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У разі недосягнення згоди між сторонами щодо встановлення та розміру штрафних санкцій за порушення зобов`язання спір може бути вирішений в судовому порядку за заявою заінтересованої сторони відповідно до вимог цього Кодексу.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Розмір штрафних санкцій, що застосовуються у внутрішньогосподарських відносинах за порушення зобов`язань, визначається відповідним суб`єктом господарювання - господарською організацією.

З аналізу положень статті 231 Господарського кодексу України вбачається, що нею передбачено можливість законодавчого встановлення щодо окремих видів зобов`язань штрафних санкцій, що мають імперативний характер (тобто, їх розмір не може бути змінений за згодою сторін та не залежить від їх волевиявлення), а також можливість законодавчого встановлення щодо окремих видів зобов`язань штрафних санкцій, розмір яких може бути змінений сторонами за умовами договору.

Так, частина друга статті 231 Господарського кодексу України визначає уніфікований розмір штрафних санкцій за певні види правопорушень (порушення вимог щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг), порушення строків виконання негрошового зобов`язання) у господарському зобов`язанні, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, якщо інше не передбачено законом або договором.

Частина третя цієї статті передбачає можливість законодавчого встановлення розміру штрафних санкцій і за інші види правопорушень у окремих видах господарських зобов`язань, перелічених у частині другій статті 231 Господарського кодексу України.

Частиною четвертою статті 231 Господарського кодексу України законодавець передбачає застосування штрафних санкцій, у разі якщо їх розмір законом не визначено, у розмірі, визначеному умовами господарського договору, а також надає сторонам право встановлювати різні способи визначення штрафних санкцій, - у відсотковому відношенні до суми зобов`язання (виконаної чи невиконаної його частини) або у певній визначеній грошовій сумі, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Положення ж частини шостої статті 231 Господарського кодексу України регулюють виключно правовідносини сторін щодо їх відповідальності за невиконання грошових зобов`язань, передбачаючи їх встановлення у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. На відміну від, наприклад, частини другої статті 231 Господарського кодексу України, у частині шостій цієї статті не вказано про застосування штрафної санкції у певному розмірі, а йдеться про спосіб її визначення.

Разом з тим, за частиною другою статті 343 Господарського кодексу України, як спеціальною нормою, яка регулює відповідальність за порушення строків розрахунків, платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Також за статтями 1 та 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Нарахування пені у відповідному відсотковому розмірі від суми простроченого платежу на підставі спеціального нормативного акта, який регулює відповідні правовідносини, передбачено, зокрема, частиною першою статті 1 Закону України «Про відповідальність суб`єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій», частинами чотирнадцятою-шістнадцятою статті 14 Закону України «Про державний матеріальний резерв», частиною другою статті 36 Закону України «Про телекомунікації».

За змістом наведених вище положень законодавства, розмір пені за порушення грошових зобов`язань встановлюється в договорі за згодою сторін. У тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Така сама правова позиція щодо застосування норм статті 231 Господарського кодексу України викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 904/4156/18.

Відповідно до п.3.3. договору споживач сплачує постачальнику пеню в розмірі, обумовленому чинним законодавством України.

На підставі пункту 3.3. договору позивач нарахував пеню за загальний період з 01.11.2019 по 30.09.2020 у розмірі 38 575,47 грн.

Так, в спірному договорі сторонами не обумовлено розмір та базу нарахування штрафних санкцій, а лише зазначено, що штрафні санкції нараховуються у розмірі, обумовленому чинним законодавством України.

Як вбачається з наданого розрахунку, позивач здійснює нарахування штрафних санкцій, передбачених статтею 231 Господарського кодексу України, за порушення відповідачем виконання саме грошового зобов`язання, що суперечить приписам чинного законодавства.

Таким чином, у суду відсутні правові підстави для стягнення пені.

Згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з наданим позивачем розрахунком, останнім до стягнення заявлені 3% річних за загальний період прострочення з 01.11.2019 по 30.09.2020 в сумі 10 108,91 грн та інфляція грошових коштів з 01.11.2019 по 30.09.2020 в сумі 7 647,21 грн.

За розрахунком суду, розрахунок 3% річних та інфляції є більший, ніж у визначеному позивачем розмірі. Однак, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (ч. 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України).

З огляду на викладене, позовні вимоги в частині стягнення 3% річних та інфляційної складової боргу підлягають задоволенню у заявленому позивачем розмірі.

З огляду на викладене, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідачем не спростовано належними засобами доказування обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з приписами статей 78-79 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись статтями 129, 233, 238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

1. Позов Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фаєплон" (87826, Донецька область, м. Маріуполь, вул. 130 Таганрозької дивізії, 4, ) на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" (01001, місто Київ, площа Івана Франка, буд. 5, ) заборгованість у розмірі 486 080 (чотириста вісімдесят шість тисяч вісімдесят) грн 01 коп., інфляційну складову боргу у розмірі 7 647 (сім тисяч шістсот сорок сім) грн 21 коп., 3% річних у розмірі 10 108 (десять тисяч сто вісім) грн 91 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 7 557 (сім тисяч п`ятсот п`ятдесят сім) грн 54 коп.

3. У решті позовних вимог відмовити.

4. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено 14.03.2023

Суддя І.О. Андреїшина