ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" лютого 2023 р. Справа№ 910/6030/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ткаченка Б.О.

суддів: Гаврилюка О.М.

Ходаківської І.П.

за участю секретаря судового засідання Яценко І.В.

за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 16.02.2023:

від позивача: Піліпенко Д.О., Улибіна В.О.

від відповідача: Якименко М.М., Стретович В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційних скарг Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Каргес"

на рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2022

та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2022

у справі №910/6030/22 (суддя - Грехова О.А. )

за позовом Приватного підприємства "Адіс"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Каргес"

про стягнення попередньої оплати, штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат у розмірі 1 290 139,53 грн.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених вимог

Приватне підприємство «Адіс» (далі - позивач, ПП «Адіс») звернулось до Господарського суду міста Києва із позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Каргес» (далі - відповідач, скаржник, ТОВ «Торговий дім «Каргес») про стягнення попередньої оплати, штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат в розмірі 1 290 139,53 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за Договором поставки нафтопродуктів № 3 від 01.04.2021, у частині поставки обумовленого Договором товару.

Короткий зміст рішень суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.10.2022 у справі № 910/6030/22 позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Каргес" на користь Приватного підприємства "Адіс" попередню оплату в розмірі 1 016 967 грн. 60 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 15 299 грн. 52 коп. В іншій частині позову відмовлено.

Судове рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що позивач здійснив попередню оплату, а товар не було поставлено, в силу статей 509, 526, частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України, між сторонами, на момент вирішення судом спору, наявні, в тому числі, відносини майнового характеру, а саме: оскільки товар не було поставлено, позивач має право, в силу положень Цивільного кодексу України, вимагати повернення здійсненої попередньої оплати (тобто, проведення повного взаєморозрахунку між сторонами шляхом повернення відповідачем позивачу відповідної грошової суми). При цьому, судом першої інстанції враховано, що відповідачем не заперечується той факт, що позивачем здійснена попередня оплата саме за договором поставки № 3 від 01.04.2021 і те, що спірні поставки товару не були здійснені, що підтверджується, в тому числі, наданими суду позивачем копіями відповідних платіжних доручень та видаткових накладних.

Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 14.11.2022 у справі № 910/6030/22 стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Каргес» на користь Приватного підприємства «Адіс» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 27 157, 15 грн.

Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції керувався тим, що підтвердженими позивачем витрати на професійну правничу допомогу складають 34 451,95 грн., а відповідачем не доведено неспівмірності цих витрат відповідно до ч. 4 ст. 126 ГПК України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Каргес» подало апеляційну скаргу, в якій просить суд прийняти апеляційну скаргу на рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2022 у справі № 910/6030/22, відкривши по ній апеляційне провадження. Зупинити дію рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2022 у справі № 910/6030/22. Розглядати справу у судовому засіданні з повідомлення та зобов`язанням участі всіх учасників. Скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2022 у справі № 910/6030/22 в частині задоволення позовних вимог Приватного підприємства «Адіс» про стягнення попередньої оплати в розмірі 1 016 967 грн. 60 коп. та витрат по сплаті судового збору в розмірі 15 299 грн. 52 коп. і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в цій частині. Судові витрати, в тому числі на професійну правничу допомогу покласти на позивача.

Апеляційна скарга мотивована неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Зокрема апелянт вказує на таке:

- положення пункту 2.8 договору передбачають, що з моменту 100% оплати протягом 5 днів відповідач зобов`язувався відвантажити оплачений обсяг товару за умови подання довіреності (в електронній або письмовій формі). Такий порядок діяв 28 січня та 03 лютого, коли позивач вивіз значну частину оплаченого товару (13100 літрів) з місця зберігання - Черняхівська нафтобаза, а про наявність залишку 1900 літрів на суму 53 967,60 грн. забув. Своїми умисними діями, а саме неподанням довіреності на вивіз товару, як цього вимагають умови договору, позивач залишив на подальшому зберіганні оплачений ним товар. Тому не може бути прийнятим до уваги твердження позивача про невідвантаження відповідачем пального на суму 53 967,60 грн;

- відповідач, керуючись мовами договору, відповідно до ст. 526 ЦК України виконав свої обов`язки щодо строків передачі товару позивачу протягом 5-ти днів і надав товар у розпорядження покупця у місці знаходження товару;

- позивач, достеменно знаючи про наявність на Черняхівській нафтобазі оплаченого і фактично його пального (1900 літрів бензину А-92 і 32100 літрів дизельного палива) не вжив заходів по його вивезенню та збереженню;

- відповідач посилається на приписи статей 612, 613 Цивільного кодексу України і стверджує, що, у даному випадку, має місце прострочення кредитора з боку позивача, оскільки п. 2.8. Договору ставить у залежність виконання зобов`язання постачальником від факту подання довіреності;

- у зв`язку із невчиненням покупцем дій щодо отримання товару за Договором, відповідач стверджує, що позивач, у розумінні статті 613 Цивільного кодексу України прострочив виконання свого обов`язку, визначеного Договором, а також не мав можливості прийняти товар через наявність на його боці надзвичайних та невідворотних обставин (обставини непереборної сили або форс-мажор), що прямо впливають на можливість виконання обов`язку кредитора прийняти належне виконання - отримати товар за визначеним Договором місцем поставки.

Зазначені обставини, на думку скаржника, свідчать про те, що ним не допущено прострочення виконання зобов`язання за Договором.

Не погодившись з прийнятим додатковим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Каргес» подало апеляційну скаргу на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2022, в якій просить суд відкрити провадження у справі за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Каргес» на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2022 у справі № 910/6030/22. Зупинити дію рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2022 у справі № 910/6030/22. Розгляд справи у судовому засіданні здійснювати з повідомленням та за обов`язкової участі сторін спору. Скасувати додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2022 у справі № 910/6030/22 і ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити у стягненні з відповідача витрат на професійну правничу допомогу. Судові витрати в тому числі на професійну правничу допомогу покласти на позивача.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції було неправильно застосовано норму частини восьмої статті 129 ГПК України.

Також скаржник зазначає, що при ухваленні додаткового рішення, суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що рішенням Господарського суду міста Києва від 24.10.2022 у справі №910/6030/22 позовні вимоги ПП «Адіс» було задоволено не у повному обсязі, а частково. Тобто суд не застосував норму пункту 3 частини четвертої статті 129 ГПК України, якою визначено, що у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Також скаржник зазначає, що витрати мали бути зменшені, оскільки вони неспівмірні із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт, зокрема щодо часу витраченого на правовий аналіз документів, якими підтверджується вимога щодо стягнення попередньої оплати, написання та оформлення позовної заяви, підготовки клопотань.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційні скарги та письмові пояснення

У свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2022, позивач у своєму відзиві, наданому до суду 24.01.2023, зазначає, що рішення суду прийнято при повному з`ясуванні обставин справи, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, без їх порушення, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає і рішення слід залишити без змін.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу зводяться до того, що базисом поставки за даним Договором є «EXW». Підтвердженням базису поставки як «EXW» є видаткові накладні про отримання товару в ПП «Нафтотермінал», товарно-траспортні накладні, а також відповідач у відзиві на позов (арк. 3, п. 2 відзиву на позов) визнав базис поставки «EXW». Таким чином, твердження представника відповідача в частині заявок на базису поставки, не відповідають дійсним обставинам справи.

Також позивач зазначає, що наявність листа ТПП України від 28.02.2022 не є законодавчо закріпленою підставою фіксації настання форс-мажорних обставин, оскільки такий лист містить узагальнену інформацію та стосується невизначеного кола осіб. відповідач не звертався до ТПП України для отримання Сертифікату про настання форс-мажорних обставин відповідно до договору поставки нафтопродуктів №3 від 01.04.2021.

Також, заперечуючи проти апеляційної скарги на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2022, позивач у своєму відзиві, наданому до суду 24.01.2023, зазначає, що додаткове рішення суду прийнято при повному з`ясуванні обставин справи, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, без їх порушення, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає і рішення слід залишити без змін.

Зокрема, у своєму відзиві позивач зазначає, що представником позивача - адвокатом Піліпенко Д.О. разом із позовною заявою було подано окреме процесуальне клопотання - заяву про попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, яка була датована 15.07.2022.

Додатково у клопотанні про орієнтовний розрахунок судових витрат представник позивача - адвокат Піліпенко Д.О. зазначив, що: «Остаточний розрахунок понесених витрат пов`язаних з розглядом господарської справи та докази будуть подані до закінчення строку на виконання рішення згідно ч. 2 ст. 244 ГПК України».

Таким чином, на переконання позивача, суд першої інстанції не мав підстав залишати законну та обґрунтовану заяву про ухвалення додаткового рішення в межах даної справи та правомірно її розглянув та присудив розмір витрат на правову допомогу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

16.02.2023 через відділ документального забезпечення суду від відповідача надійшли письмові пояснення відповідно до яких останній зазначає, що позивачем, всупереч статей 73, 74, 76, 77, 78, 80 ГПК України, не надано до суду ні першої інстанції, ні апеляційної інстанції доказів порушення відповідачем свого обов`язку з постачання товару позивачу - пред`явлення товару в розпорядження покупця на своєму складі, як то, наприклад, доказів прибуття транспорту позивача на склад відповідача і відмова останнього від проявлення товару покупцю для навантаження на транспорт, доказів письмової відмови відповідача від пред`явлення товару позивача до настання форс-мажорних обставин, тощо.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.11.2022 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Каргес» передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Ткаченка Б.О., суддів - Гаврилюка О.М., Алданової С.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.11.2022 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/6030/22. Відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження матеріалів справи.

14.12.2022 справа № 910/6030/22 надійшла на адресу Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.12.2022 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Каргес» на рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2022 у справі № 910/6030/22 - залишено без руху. Роз`яснено Товариству з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Каргес», що протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали особа має право усунути недоліки, надавши суду апеляційної інстанції докази направлення копії апеляційної скарги та доданих до неї документів на адресу Приватного підприємство «Адіс» листом з описом вкладеного та докази доплати судового збору в сумі 28 881,77 грн.

Відповідно до протоколу передач судової справи (апеляційної скарги, заяви, картки додаткових матеріалів) раніше визначеному головуючому судді (судді-доповідачу)(складу суду) справу № 910/6030/22 передано колегії суддів у складі: головуючий суддя: Ткаченко Б.О., судді - Алданова С.О., Гаврилюк О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.12.2022 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Каргес» на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2022 у справі № 910/6030/22 залишено без руху. Роз`яснено Товариству з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Каргес» що протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали особа має право усунути недоліки, надавши суду апеляційної інстанції докази направлення копії апеляційної скарги та доданих до неї документів на адресу Приватного підприємство «Адіс» листом з описом вкладеного.

04.01.2023 на адресу Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім «Каргес» надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги на рішення Господарського суду містка Києва від 24.10.2022, згідно якої до апеляційної скарги долучено платіжне доручення № 9327 від 28.12.2022 та докази направлення копії апеляційної скарги ПП «Адіс».

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.01.2023, у зв`язку з перебуванням судді Алданової С.О. у відпустці, справу № 910/6030/22 передано колегії суддів у складі: головуючий суддя - Ткаченко Б.О., судді - Ходаківська І.П., Гаврилюк О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.01.2023 відкрито апеляційне провадження у справі № 910/6030/22 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгивий дім «Каргес» на рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2022. Розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Каргес» на рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2022 призначено на 09.02.2023.

04.01.2023 на адресу Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Каргес» надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2022, до якої долучено докази направлення апеляційної скарги ПП «Адіс».

Відповідно до протоколу передачі судової справи (апеляційної скарги, заяви, картки додаткових матеріалів раніше визначеному головуючому судді (складу суду), у зв`язку з перебуванням судді Алданової С.О. у відпустці, справу № 910/6030/22 передано колегії суддів у складі: головуючий суддя - Ткаченко Б.О., судді -Гаврилюк О.М., Ходаківська І.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.01.2023 відкрито апеляційне провадження у справі № 910/6030/22 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгивий дім «Каргес» на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2022. Об`єднано апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім «Каргес» на рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2022 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Каргес» на додаткове рішення Господарського суду міста Києва 14.11.2022 в одне апеляційне провадження. Розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім «Каргес» на рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2022 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Каргес» на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2022 призначено на 09.02.2023.

09.02.2023 у судовому засіданні оголошено перерву на 16.02.2023.

Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання

У судове засідання 16.02.2023 з`явилися представники відповідача (скаржника), які підтримали апеляційні скарги з викладених у апеляційних скаргах підстав, просили рішення суду першої інстанції скасувати, та прийняти нове рішення яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Також просили скасувати додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2022 у справі № 910/6030/22 і ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити у стягненні з відповідача витрат на професійну правничу допомогу.

У судове засідання 16.02.2023 з`явилися представники позивача, які проти доводів апеляційних скарг заперечували та просили залишити їх без задоволення, а оскаржувані рішення без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

01.04.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Каргес» (далі - постачальник) та Приватним підприємством «Адіс» (далі - покупець) укладено Договір поставки нафтопродуктів № 3 (далі - Договір), за умовами якого постачальник зобов`язується передати в погоджені строки, а покупець прийняти і оплатити на умовах, викладених в Договорі, нафтопродукти, іменовані далі - товар, найменування, кількість, ціна яких вказується в накладних документах на товар, які оформлюються на кожну окрему партію товару.

Номенклатура товару, його кількість, ціна встановлюються сторонами за обопільною згодою на основі заявки покупця й зазначаються в розрахункових документах (рахунках-фактурах) та/чи в відвантажувальних документах (видаткових накладних) на товар, які складаються в електронній формі та являються специфікацією в розумінні ст. 266 ГК України і складають невід`ємну частину цього Договору (п. 1.2 Договору).

Пунктом 1.3 Договору визначено, що одиниця виміру: літри або тони (згідно заявки покупця на постачання товару).

Відповідно до п. 1.4 Договору якість товару, який поставляється, повинна відповідати діючим ДСТУ і у випадках, передбачених діючим законодавством, супроводжуватись паспортами якості та/або сертифікатами відповідності заводу-виробника.

Документообіг (Заявка, рахунок, довіреність на отримання товарно-матеріальних цінностей, видаткова накладна, додаткова угода, специфікація тощо) здійснюється в електронній формі з дотриманням вимог законодавства про електронні документи і електронний документообіг та з використанням електронного цифрового підпису. Після отримання від постачальника документів, покупець підписує ці електронні документи електронним цифровим підписом та повертає з використанням програми M.E.Doc, COTA, FlyDoc або FREDO. Збереження цих документів здійснюється на електронних носіях інформації протягом строку встановленого законодавством для відповідних документів на папері.

Згідно з п. 2.1 Договору з метою формування та узгодження партії поставки товару, покупець подає заявку на постачання партії товару, у відповідності до узгодженого Додатку до Договору, а за необхідністю Додаткової угоди, специфікації тощо.

У відповідності до п. 2.2 Договору відповідальність за достовірність інформації, яка вказується в заявці несе покупець. Заявка вважається оформленою покупцем належним чином, якщо вона була надіслана письмово (електронною поштою на електронну адресу постачальника). Додатково в заявці покупець може зазначити довірену особу на отримання товару, в інакшому випадку до дати отримання товару покупець зобов`язаний надати довіреність на отримання товарно-матеріальних цінностей.

Всі заявки покупця, з моменту їх узгодження постачальником, стають невід`ємними частинами цього Договору (п. 2.4 Договору).

У відповідності до п. 2.5 Договору постачання товару здійснюється за одним із наступних базисом постачання:

- СРТ - пункт призначення, вказаний покупцем в заявці на відвантаження товару, постачання транспортом та за рахунок постачальника;

- FCA - франко перевізник, вказаний покупцем, вивіз транспортом та за рахунок покупця;

- EXW - резервуар нафтобази зберігання, вказаний постачальником, вивіз товару здійснюється без участі постачальника.

Відповідно до п. 2.6 Договору перехід ризику збереження товару переходить до покупця за оформленою товарно-транспортною накладною, а право власності після підписання сторонами видаткової накладної, а у випадку відсутності товарно-транспортної накладної, наприклад продаж за умов EXW, ризик збереження товару, разом із правом власності переходить до покупця при підписанні сторонами видаткової накладної.

Згідно з п. 2.8 Договору постачальник забезпечує відвантаження товару протягом п`яти календарних днів від дати заявки покупця за умови отримання 100% попередньої оплати та довіреності (в електронній або паперовій формі) на отримання товару, якщо інше не зазначено у рахунку-фактурі.

Товар вважається переданий постачальником і прийнятий покупцем по якості - відповідно до технічних умов та інших нормативно-технічних актів (паспорта або сертифіката заводу-виробника) з урахуванням умов «Інструкції з контролювання якості нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України», затвердженої Наказом Міністерства палива та енергетики України, Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики № 271 121 від 04.06.2007. По кількості - відповідно до накладних документів на товар (п. 2.9 Договору).

Відповідно до п. 4.1 Договору зважаючи на те, що товар виробляється за кордоном та імпортується на територію України, сторони домовились, що у випадку здійснення покупцем 100% попередньої оплати, ціна на товар є фіксованою, у всіх інших випадках може здійснюватись постачальником з урахуванням курсу валюти, митних платежів тощо. Ціна (вартість) конкретної партії товару вказується в рахунках-фактурах та видаткових накладних. Ціна на товар, поставка (передача у власність) якого здійснюється відповідно до умов цього Договору, встановлюється в національній валюті України - гривні.

За умовами п. 4.3 Договору покупець зобов`язується оплатити повну вартість товару шляхом 100% попередньої оплати впродовж 2-х робочих днів, рахуючи день виставлення рахунку або ж у строк, зазначений у рахунку на оплату, якщо рахунком встановлюється більш тривалий термін оплати.

Ціна товару зазначена у рахунку-фактурі є офертою постачальника, а факт оплати за товар (зокрема і часткова оплата) або ж факт приймання товару на який виставлено рахунок-фактуру та/або складено видаткову накладну - є акцептом покупця ціни товару (п. 4.4 Договору).

Пунктом 4.8 Договору узгоджено, що у випадку проведення покупцем оплати, яка перевищує погоджений між сторонами об`єм партії товару, сплачені надлишкові кошти зараховуються як передоплата майбутніх поставок в рамках цього Договору, при цьому з постачальника не стягуються будь-які проценти за користування грошовими коштами, які отриманні в якості передоплати.

Відповідно до п. 5.5 Договору у випадку порушення строків поставки товару, постачальник сплачує покупцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення поставки за кожний день прострочення від суми вартості товару, поставка якого прострочена.

У відповідності до п. 6.1 Договору сторони звільняються від відповідальності за невиконання будь-якого з положень цього Договору, якщо це невиконання стало наслідком причин, які виникли незалежно від волі сторін після укладення Договору і настання або дію яких, а також наслідки, не можна було передбачити або попередити розумними методами, які знаходились поза сферою контролю сторони, що не виконує зобов`язання, через подібні стихійні лиха, громадські безпорядки, страйки, закриття портів, залізничних доріг, ембарго, втручання зі сторони влади, в тому числі видання актів державними органами, війни і військові дії, повстання, мобілізації, епідемії, пожежі, обрив електросіток, вибухів, дорожніх і природних катастроф, а також наслідків, встановлення органами державної влади (в тому числі органами місцевого самоврядування) обмежувальних заходів (карантин, заборона, блокування чи зупинка роботи суб`єктів господарювання) і інших подій, які повинні бути підтверджені висновками Торгово-Промислової палати України регіону, про дії, обставини непереборної сили. При цьому, термін виконання зобов`язань по Договору переноситься на період, протягом якого діяли такі обставини. Якщо ці обставини будуть продовжуватись більше 3-х місяців, то кожна зі сторін має право відмовитись від подальшого виконання зобов`язань по Договору і в цьому випадку взаємні розрахунки будуть проведені по факту і жодна із сторін не буде мати права на відшкодування іншою стороною можливих збитків.

Пунктом 6.2 Договору визначено, що сторона, яка не має можливості виконувати зобов`язання по Договору, повинна про настання або закінчення форс-мажорних обставин негайно, але не пізніше 10 днів повідомити другу сторону. Не повідомлення або несвоєчасне повідомлення про настання або припинення форс-мажорних обставин позбавляє сторону права на них посилатись.

Строк дії цього Договору погоджено сторонами та встановлено до 31.01.2022 (п. 7.1 Договору).

26.01.2022 сторонами укладено Додаткову угоду № 1 до Договору, відповідно до якої сторони прийшли до згоди пролонгувати дію Договору, у зв`язку з чим вирішили встановити: строк дії Договору до 31.01.2023.

25.01.2022 ПП «Адіс» сформовано Заявку та здійснено оплату (платіжне доручення № 55 від 25.01.2022) по рахунку № ТД00-000024 від 25.01.2022 щодо поставки бензину у кількості 15 000 літрів на суму 426 060,00 грн. з ПДВ, постачальником у свою чергу, згідно видаткових накладних № ТД-00-001839 від 28.01.2022 поставлено бензин у кількості 5 000 літрів, на суму 142 020,00 грн.; № ТД00-001866 від 03.02.2022 у кількості 8100 літрів, на суму 230 072,40 грн., а, отже, відповідачем не відвантажено бензин у кількості 1900 літрів на суму 53 967,60 грн.

18.02.2022 ПП «Адіс» було сформовано Заявку та здійснено оплату (платіжне доручення № 117 та № 1143 від 18.02.2022) по рахункам № ТД-00-000101 від 18.02.2022 та № ТД00-000102 від 18.02.2022 щодо поставки палива дизельного у кількості 62100 літрів на загальну суму 1 863 000,00 грн., постачальником у свою чергу, було поставлено паливо дизельне у кількості 30 000 літрів на суму 900 000,00 грн. згідно видаткової накладної № ТД00-001905 від 18.02.2022.

Таким чином, позивач зазначає, що відповідачем не відвантажено бензин у кількості 1900 літрів на суму 53 697,60 грн. та паливо дизельне у кількості 32100 літрів на суму 963 000,00 грн.

Листом № 22/03-22-1 від 22.03.2022 позивач звернувся до відповідача із Вимогою провести звірку взаєморозрахунків, який згідно трекінгом Укрпошти вручено представнику відповідача 09.06.2022, однак залишений без відповіді.

Позивач вдруге звернувся до відповідача із Листом № 24/03-22-1 від 24.03.2022 із вимогою про поставку товару або повернення попередньої оплати за товар у разі неможливості його поставки, у відповідь на яку, відповідач повідомив про неможливість задоволення вимоги, оскільки 24.02.2022 розпочалась війна з росією, а 07.03.2022 ворог наніс ракетний удар по згаданій нафтобазі, внаслідок якого, залишок пального було знищено. До означеної відповіді відповідачем було долучено Лист Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 про настання форс-мажорних обставин.

13.06.2022 ПП «Адіс» звернулось до ТОВ «Торговий дім «Каргес» із Претензією про невиконання зобов`язань за Договором та повернення грошових коштів.

У зв`язку з викладеним, позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить стягнути з відповідача попередню оплату у розмірі 1 019 967,60 грн., а також нараховані по видатковим накладним 117 168,98 грн. пені, 11 639,10 грн. - 3% річних та 144 363,85 грн. інфляційних втрат.

Відповідач у свою чергу, заперечуючи проти позову зазначає, що позивач, незважаючи на надану Договором можливість у 5-денний термін після оплати забрати оплачений товар, ухилився від виконання свого обов`язку і поклав на відповідача необхідність надалі оплачувати зберігання товару позивача.

Відповідач зазначає, що 25.07.2022 в черговий раз звернувся до зберігача і отримав нарешті Сертифікат № 4600-22-0445 про форс-мажорні обставини, датований 20.07.2022. Також, 02.08.2022 відповідачем отримано необхідні документи, які датовані 09.03.2022, відповідно до яких, внаслідок форс-мажорних обставин втрачено належного відповідачу 6117 л. бензину і 143281 л. дизельного палива, які відповідачем актом списані з облікових залишків поклажодавця, у зв`язку з чим, у відповідача відсутні можливості відвантажити паливо позивачу.

Як зазначає відповідач, що заявки покупця на відпуск 1900 літрів з оплачених 25.01.2022 15 000 літрів бензину не поступало, а без такої заявки виконати подальші дії по відвантаженню товару, в тому числі виписати видаткову накладну неможливо, і вини відповідача у цьому не простежується. Відповідач зазначає, що згадана вище кількість бензину у 15000 літрів вивозилась покупцем двома рейсами: 28.01.2022 - 5000 літрів і 03.02.20202 - 8100 літрів. При цьому, якщо дослідити можливості бензовозу , який прибув до завантаження пальним 03.02.2022, він не мав технічної можливості завантажити 10000 літрів пального, що залишилась у розпорядженні покупця, оскільки порушувалась вимога про завантаження бензовоза. Відповідач також зазначає, що позивач не наводить зміст електронної заявки позивача на налив палива, де зазначеного кількість в 30000 літрів, хоча бензовоз відправлений на налив міг завантажити 37 000 літрів, однак у заявці позивач вказав, що секції 2 і 6 не вантажаться (7000 літрів). При цьому, вимоги п. 2.8 Договору, виконані позивачем не були, а саме не було подано заявки на налив ні до 23.02.2022, ні до 07.03.2022, коли невибране паливо було знищено.

Межі, мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно до ч. 4 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Приписами ч. 3 ст. 277 ГПК України встановлено виключний перелік підстав норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Так, під час розгляду справи апеляційним судом не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення в частині, якою відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Стосовно задоволених позовних вимог, які є предметом перегляду в суді апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частиною 1 статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Укладений сторонами договір є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України та Глави 30 Господарського кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною 1 статті 662 ЦК України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати.

Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки є виключно правом покупця, а не продавця.

За умовами п. 4.3 Договору покупець зобов`язується оплатити повну вартість товару шляхом 100% попередньої оплати впродовж 2-х робочих днів, рахуючи день виставлення рахунку або ж у строк, зазначений у рахунку на оплату, якщо рахунком встановлюється більш тривалий термін оплати.

На виконання досягнутих між сторонами домовленостей, відповідачем виставлено позивачу рахунок на оплату № ТД00-000024 від 25.01.2022 на суму 426 060,00 грн. щодо поставки бензину у кількості 15000 літрів, який позивачем оплачено згідно платіжного доручення № 55 від 25.01.2022 на суму 426 060,00 грн., рахунки на оплату № ТД00-000101 від 18.02.2022 на суму 930 000,00 грн. щодо поставки палива дизельного у кількості 31000 літрів та № ТД00-00102 від 18.02.2022 на суму 933 000,00 грн. щодо палива дизельного у кількості 31100 літрів, які позивачем оплачено згідно платіжних доручень № 117 від 18.02.2022 на суму 1 507 110,00 грн. та № 1143 від 18.02.2022 на суму 355 890,00 грн.

Позивач звернувся до відповідача із Заявками на налив (видачу) нафтопродуктів на естакаді авто паливного пункту вих. № 28/01-22-1 від 28.01.2022 у кількості 5000 літрів бензину та 25000 літрів дизпалива, вих. № 03-02/22-1 від 03.02.2022 у кількості 23000 літрів дизпалива та 8100 літрів бензину та вих. № 18/02-22-1 від 18.02.2022 у кількості 30000 літрів дизпалива.

Як встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, сторонами підписано без заперечень та зауважень видаткові накладні № ТД00-001839 від 28.01.2022 щодо бензину у кількості 5000 літрів вартістю 142 020,00 грн., № ТД00-001866 від 03.02.2022 щодо бензину у кількості 8100 літрів вартістю 230 072,40 грн., № ТД00-001905 від 18.02.2022 щодо дизельного палива у кількості 30000 літрів вартістю 900 000,00 грн.

Таким чином, оплаченими та непоставленими за Договором залишились 1900 літрів бензину вартістю 53 967,60 грн. та 32100 літрів дизпалива вартістю 963 000,00 грн.

Згідно з п. 2.8 Договору постачальник забезпечує відвантаження товару протягом п`яти календарних днів від дати заявки покупця за умови отримання 100% попередньої оплати та довіреності (в електронній або паперовій формі) на отримання товару, якщо інше не зазначено у рахунку-фактурі.

Крім того, як вбачається з положень ст. 532 ЦК України місце виконання зобов`язання встановлюється у договорі. Якщо місце виконання зобов`язання не встановлено у договорі, виконання, зокрема, провадиться за зобов`язанням про передання товару (майна) - за місцем виготовлення або зберігання товару (майна), якщо це місце було відоме кредиторові на момент виникнення зобов`язання.

При цьому, у відповідності до п. 2.5 Договору постачання товару здійснюється за одним із наступних базисом постачання:

- СРТ - пункт призначення, вказаний покупцем в заявці на відвантаження товару, постачання транспортом та за рахунок постачальника;

- FCA - франко перевізник, вказаний покупцем, вивіз транспортом та за рахунок покупця;

- EXW - резервуар нафтобази зберігання, вказаний постачальником, вивіз товару здійснюється без участі постачальника.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Матеріали справи не містять доказів формування позивачем Заявок щодо відвантаження залишків 1900 літрів бензину вартістю 53 967,60 грн. та 32100 літрів дизпалива вартістю 963 000,00 грн., із зазначенням, зокрема базису постачання.

Водночас, колегія суддів враховує, що Заявки на налив (видачу) нафтопродуктів на естакаді авто паливного пункту вих. № 28/01-22-1 від 28.01.2022 у кількості 5000 літрів бензину та 25000 літрів дизпалива, вих. № 03-02/22-1 від 03.02.2022 у кількості 23000 літрів дизпалива та 8100 літрів бензину не стосується означених залишків дизпалива у кількості 32100 літрів, оскільки як зазначає у позовній заяві позивач, заявку ПП «Адіс» було сформовано 18.02.2022 щодо поставки палива дизельного у кількості 62100 літрів на загальну суму 1 863 000,00 грн., проте не додає до матеріалів справи відповідної заяви в підтвердження наведеного, при цьому, рахунки на оплату дизельного палива та оплата такого палива також відбувалась 18.02.2022, а, отже, колегія суддів дійшла висновку, що Заявки від 28.01.2022 та від 03.02.2022 не є Заявками, які стосуються залишків дизпалива за наслідками виставлення та оплати таких рахунків 18.02.2022.

Листом № 22/03-22-1 від 22.03.2022 позивач звернувся до відповідача із Вимогою провести звірку взаєморозрахунків, який згідно з трекінгом Укрпошти вручено представнику відповідача 09.06.2022, однак залишений без відповіді.

Позивач вдруге звернувся до відповідача із Листом № 24/03-22-1 від 24.03.2022 із вимогою про поставку товару або повернення попередньої оплати за товар у разі неможливості його поставки, у відповідь на яку, відповідач повідомив про неможливість задоволення вимоги, оскільки 24.02.2022 розпочалась війна з росією, а лише 07.03.2022 ворог наніс ракетний удар по згаданій нафтобазі, внаслідок якого, залишок пального було знищено. До означеної відповіді відповідачем було долучено Лист Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 про настання форс-мажорних обставин.

13.06.2022 ПП «Адіс» звернулось до ТОВ «Торговий дім «Каргес» із Претензією про невиконання зобов`язань за Договором та повернення грошових коштів.

Водночас, як не заперечувалось скаржником у своїй апеляційній скарзі, у ТОВ «Торговий дім «Каргес» відсутня можливість поставити позивачу залишки палива, а саме 1900 літрів бензину вартістю 53 967,60 грн. та 32100 літрів дизпалива вартістю 963 000,00 грн., у зв`язку зі знищенням внаслідок ракетного обстрілу нафтобази, на якій зберігалось означене паливо.

Щодо тверджень скаржника про наявність форс-мажорних обставин, спричинених воєнними діями на території України, в підтвердження чого матеріали справи містять Сертифікат № 4600-22-0445 про форс-мажорні обставини, датований 20.07.2022 та лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 щодо засвідчення форс-мажорними обставинами військову агресію російської федерації проти України, колегія суддів зазначає наступне.

Приписами частини 2 статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» визначено, що форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Аналогічне визначення форс-мажорних обставин міститься у Регламенті засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії Торгово-промислової палати України від 18.12.2014 № 44 (5) (далі - Регламент). Форс-мажорними можуть бути визнані ті обставини, які не зазначені у вищенаведеному переліку, проте, відповідають критеріям форс-мажорних згідно з положеннями пункту 6.9 цього Регламенту, не суперечать законодавству України і узгоджені сторонами у договорі, контракті, угоді як такі, що звільняють їх від цивільно-правової відповідальності.

Пунктом 6.9 Регламенту передбачено, що надані заявником документи для засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) мають свідчити про: надзвичайність таких обставин (носять винятковий характер і знаходяться за межами впливу сторін); непередбачуваність обставин (їх настання або наслідки неможливо було передбачити, зокрема на момент укладення відповідного договору, перед терміном настанням зобов`язання або до настання відповідного обов`язку); невідворотність (непереборність) обставин (неминучість події/подій та/або її/їх наслідків); причинно-наслідковий зв`язок між обставиною/подією і неможливістю виконання заявником своїх конкретних зобов`язань (за договором, контрактом, угодою, законом, нормативним актом, актом органів місцевого самоврядування тощо).

У постановах Верховного Суду від 15.06.2018 у справі № 915/531/17, від 26.05.2020 у справі № 918/289/19, від 17.12.2020 у справі № 913/785/17 викладені висновки про те, що:

- статтею 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» визначено, що засвідчення дії непереборної сили шляхом видачі сертифікату про форс-мажорні обставини покладено на Торгово-промислову палату України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати;

- форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що такі обставини були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку виконання господарського зобов`язання;

- доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Так, відповідно до п. 6.1 Договору сторони звільняються від відповідальності за невиконання будь-якого з положень цього Договору, якщо це невиконання стало наслідком причин, які виникли незалежно від волі сторін після укладення Договору і настання або дію яких, а також наслідки, не можна було передбачити або попередити розумними методами, які знаходились поза сферою контролю сторони, що не виконує зобов`язання, через подібні стихійні лиха, громадські безпорядки, страйки, закриття портів, залізничних доріг, ембарго, втручання зі сторони влади, в тому числі видання актів державними органами, війни і військові дії, повстання, мобілізації, епідемії, пожежі, обрив електросіток, вибухів, дорожніх і природних катастроф, а також наслідків, встановлення органами державної влади (в тому числі органами місцевого самоврядування) обмежувальних заходів (карантин, заборона, блокування чи зупинка роботи суб`єктів господарювання) і інших подій, які повинні бути підтверджені висновками Торгово-Промислової палати України регіону, про дії, обставини непереборної сили. При цьому, термін виконання зобов`язань по Договору переноситься на період, протягом якого діяли такі обставини. Якщо ці обставини будуть продовжуватись більше 3-х місяців, то кожна зі сторін має право відмовитись від подальшого виконання зобов`язань по Договору і в цьому випадку взаємні розрахунки будуть проведені по факту і жодна із сторін не буде мати права на відшкодування іншою стороною можливих збитків.

Пунктом 6.2 Договору визначено, що сторона, яка не має можливості виконувати зобов`язання по Договору, повинна про настання або закінчення форс-мажорних обставин негайно, але не пізніше 10 днів повідомити другу сторону. Не повідомлення або несвоєчасне повідомлення про настання або припинення форс-мажорних обставин позбавляє сторону права на них посилатись.

Як зазначалось колегією суддів вище, до матеріалів справи надано загальний офіційний лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 щодо засвідчення форс-мажорними обставинами військову агресію російської федерації проти України та виданий Львівською торгово-промисловою палатою Сертифікату № 4600-22-0445 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) із датою настання: 07.03.2022 та станом на 20.07.2022 є триваючими, проте, колегія суддів звертає увагу скаржника, що сутність наданих відповідачем як Листа, так і Сертифікату зводяться до неможливості виконання зобов`язання саме з поставки товару, в той час як предметом спору є повернення попередньої оплати.

Як вірно вказано судом першої інстанції, наявність або відсутність форс-мажорних обставин може впливати на зобов`язання відповідача з поставки товару, в той час як з урахуванням предмету спору, щодо повернення відповідачем сплаченого позивачем авансу за поставку товару, обов`язок з повернення якого жодним чином не пов`язаний з настанням форс-мажорних обставин, у зв`язку із чим колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що надані відповідачем Лист та Сертифікат, жодним чином не впливають на можливість відповідача повернути позивачу сплачений аванс, поставка товару на суму якого, не відбулась.

Водночас, вищевикладене скаржником у своїй апеляційній скарзі спростовано не було.

Так, згідно з ч. 1 ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

Спростовуючи доводи скаржника щодо переходу ризику випадкового знищення товару до позивача, колегія суддів зазначає таке.

Із умов Договору, а саме у п. 2.6 Договору, сторони узгодили, що перехід ризику збереження товару переходить до покупця за оформленою товарно-транспортною накладною, а право власності після підписання сторонами видаткової накладної, а у випадку відсутності товарно-транспортної накладної, наприклад продаж за умов EXW, ризик збереження товару, разом із правом власності переходить до покупця при підписанні сторонами видаткової накладної.

Відповідно до ч. 1 ст. 668 ЦК України ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження товару переходить до покупця з моменту передання йому товару, якщо інше не встановлено договором або законом.

Проаналізувавши вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки відповідач товар покупцю не передавав та не відвантажував, у тому числі у зв`язку з відсутністю відповідної заявки позивача на таке відвантаження, видаткова накладна на такий товар сторонами не складалась та не підписувалась, а тому ризик випадкового знищення не перейшов до позивача.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів повторно зазначає, що позовні вимоги про повернення попередньої оплати не перебувають у безпосередньому зв`язку із настанням форс-мажорних обставин, та не впливають на наявність або відсутність обов`язку з повернення авансу не залежно від того, з чиєї вини не відбулась поставка товару, оскільки обставини вини у невиконанні зобов`язання мають встановлюватись у правовідносинах щодо поставки або невиконання зобов`язання з поставки товару, тоді як для сум з правовою природою авансу, як у даних правовідносинах сторін справи, причини, що унеможливили виконання зобов`язань, за який сплачений такий аванс, значення мають лише обставини щодо фактичної поставки чи не поставки товару.

Відповідно до частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

При цьому, пунктом 4.8 Договору узгоджено, що у випадку проведення покупцем оплати, яка перевищує погоджений між сторонами об`єм партії товару, сплачені надлишкові кошти зараховуються як передоплата майбутніх поставок в рамках цього Договору, при цьому з постачальника не стягуються будь-які проценти за користування грошовими коштами, які отриманні в якості передоплати.

Згідно з усталеною судовою практикою, попередня оплата товару є саме авансом, а не завдатком. Подібні висновки підтверджені правовими висновками, викладеними Верховним Судом України у постановах від 25.09.2012 у справі № 6-82цс13 та від 13.02.2013 у справі № 6-176цс12 та Верховним Судом у постановах від 30.01.2019 № 461/5297/16-ц (провадження № 61-22017св18), від 17.06.2021 у справі № 711/5065/15-ц.

Виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства, аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар, який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому, аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 910/12382/17).

При цьому, колегією суддів враховано, що відповідачем не заперечується той факт, що позивачем здійснена попередня оплата саме за договором поставки № 3 від 01.04.2021 і те, що спірні поставки товару не були здійснені, що підтверджується, в тому числі, наданими суду позивачем копіями відповідних платіжних доручень та видаткових накладних.

Враховуючи все вищевикладене в сукупності, суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого та правомірного висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення попередньої оплати з відповідача на користь позивача у розмірі 1 016 967, 60 грн.

Відхиляючи доводи скаржника, щодо обрання позивачем неналежного способу захисту, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Статтею 4 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У відповідності до норми 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема, є: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з частиною другою статті 20 Господарського кодексу України кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод особа має право саме на ефективний спосіб захисту прав і це означає, що вона має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

У справі Європейський суд з прав людини "Белеш та інші проти Чеської Республіки" вказав, що право на справедливий судовий розгляд, що гарантується статтею 6 § 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав та обов`язків.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем як зацікавленою особою способу захисту, суд звертає увагу на визначення можливої ефективності такого способу з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02).

Належно обраним способом захисту, з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є і той, що не передбачений законом, однак основним критерієм можливості його застосування є визначення його ефективності (забезпечення реального захисту прав та інтересів).

У кінцевому результаті ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним, та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту).

Отже, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Враховуючи вказане вище, суд апеляційної інстанції зазначає, що позовна вимога про стягнення попередньої оплати є ефективним способом захисту для поновлення порушеного права позивача, у зв`язку із чим доводи відповідача з цього приводу колегією суддів відхиляються як необґрунтовані.

Всі інші доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи, а також не впливають на вірне вирішення судом першої інстанції даного спору. Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення в розумінні ст.277 ГПК України з викладених в апеляційній скарзі обставин.

Водночас, як вірно встановлено судом першої інстанції, 26.10.2022 представником позивача подано заяву про ухвалення додаткового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, в підтвердження понесених витрат на правову допомогу у розмірі 57 120,00 грн., позивачем надано Договір про надання правової (правничої) допомоги № 04/22 від 07.06.2022, Додаток № 1 до Договору, Акт приймання-передачі наданих послуг від 24.10.2022, рахунок-фактуру № 01/07-22 від 07.07.2022 на суму 55 000,00 грн., платіжне доручення № 1209 від 07.07.2022 на суму 55 000,00 грн.

Частина 1 ст. 124 ГПК України встановлює, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Частина 1 ст. 123 ГПК України встановлює, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України).

Так, частиною 8 статті 129 ГПК України встановлено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Частинами 2-6 ст. 126 ГПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Згідно зі ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

При цьому, у п. 9 ч. 1 ст. 1 «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» установлено: представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності щодо надання правової інформації, консультацій та роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.6 ч.1 ст.1 «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до ст. 19 «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності є: надання правової інформації, консультацій та роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування в кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адмінвідповідальності під час розгляду справи про адмінправопорушення; надання правової допомоги свідку в кримінальному провадженні; представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адмінправопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача в кримінальному провадженні; представництво інтересів фіз- і юросіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших держорганах, перед фіз- та юрособами; представництво інтересів фіз- і юросіб, держави, органів держвлади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо іншого не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана ВРУ; надання правової допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань.

Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Отже, така послуга як відправка поштової кореспонденції та витрат на друк та оплату щодо відправки поштової кореспонденції, не може бути віднесена до жодного з видів правничої допомоги, які передбачені в ст. 1, 19 «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а тому такі витрати на здійснення вказаних видів робіт не можуть бути відшкодовані саме як витрати на професійну правничу допомогу.

Водночас, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що позовна заява не містить жодного посилання позивача на судову практику, а, отже, витрати на аналіз судової практики також не можуть бути стягнуті з відповідача.

Також як вірно зазначено судом першої інстанції, загальна тривалість судових засідань становить 1 год. 50 хв., а отже не можуть бути покладені на відповідача і витрати щодо участі у судових засідань тривалістю 8 годин.

Окремо колегія суддів звертає увагу, що заявником включено до адвокатських послуг саме участь в судових засіданнях, а не час який адвокат витратив на дорогу для участі у судовому засіданні.

Суд також відзначає, що для включення всієї суми гонору у відшкодування за рахунок позивача відповідно до положень ст.126 Господарського процесуального кодексу України, має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Відповідно до ч.6 ст.126 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону (в даному випадку на відповідача), яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Проте, як вбачається із матеріалів справи, відповідач не скористався своїм правом та не надав до суду першої інстанції свої мотивовані заперечення щодо неспівмірності таких витрат.

Водночас, доводи скаржника щодо неспівмірності таких витрат із складністю відповідної роботи, колегією суддів відхиляються, оскільки ґрунтуються на припущеннях самого скаржника.

Доводи щодо неналежного повідомлення представника відповідача про дату, час та місце розгляду заяви позивача про ухвалення додаткового рішення, колегією суддів оцінюються критично, оскільки, як вбачається із матеріалів справи, ухвалу Господарського суду міста Києва від 31.10.2022 про призначення відповідної заяви до розгляду було відправлено на адресу відповідача 02.11.2022, а саме: 01004, м. Київ, вул. Антоновича, 2-Б, оф.21, проте, поштове повідомлення повернулось до суду першої інстанції 11.11.2020 з відміткою, що адресат відсутній за вказаною адресою (ТОМ-1, а/с 204).

Водночас, колегія суддів звертає увагу, що матеріали справи містять поштові повідомлення (ТОМ-1, а/с 81, 191) з яких вбачається, що відповідачем отримувалась поштова кореспонденція за вказаною адресою, а тому колегія суддів дійшла до переконання, що отримання поштового відправлення в якому було повідомлено відповідача про призначення розгляду заяви на 14.11.2020, залежало виключно від волевиявлення самого відповідача.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено та перевірено колегією суддів, що підтвердженими позивачем витрати на професійну правничу допомогу складають 34 451,95 грн., а відповідачем не доведено неспівмірності цих витрат відповідно до ч. 4 ст. 126 ГПК України, проте враховуючи часткове задоволення позовних вимог, судом першої інстанції правомірно стягнуто з відповідача на користь позивача 27 157,15 грн.

Доводи ж скаржника, що судом першої інстанції було неправильно застосовано норму пункту 3 частини 4 статті 129 ГПК України колегією суддів відхиляються з огляду на вищевикладене.

Всі інші доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи, а також не впливають на вірне вирішення судом першої інстанції даного спору. Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення в розумінні ст.277 ГПК України з викладених в апеляційній скарзі обставин.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Ч. 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд визнає, що доводи скаржника викладені в апеляційних скаргах, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваних рішеннях, оскаржувані рішення ухвалено з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм процесуального та матеріального права, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування оскаржуваного рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2022 та додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2022 у справі № 910/6030/22, за наведених скаржником доводів апеляційних скарг.

Розподіл судових витрат

Судовий збір розподіляється відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 129, 240, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Каргес" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2022 у справі № 910/6030/22 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2022 у справі № 910/6030/22 - залишити без змін.

3. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Каргес" на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2022 у справі № 910/6030/22 - залишити без задоволення.

4. Додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2022 у справі № 910/6030/22 - залишити без змін.

5. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Каргес".

6. Матеріали справи №910/6030/22 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, визначені статтями 287 та 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено 13.03.2023. (після виходу судді Ходаківської І.П. з відпустки)

Головуючий суддя Б.О. Ткаченко

Судді О.М. Гаврилюк

І.П. Ходаківська