ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" лютого 2023 р.м. Одеса Справа № 916/2357/22

Господарський суд Одеської області у складі судді Цісельського О.В.,

за участю секретаря судового засідання Лінник І.А.,

за участю представників:

від позивача: не з`явився,

від відповідача: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу № 916/2357/22

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Долфі-Україна» (вул. Березинська, № 24-А, м. Дніпро, 49130, )

до відповідача: Фірми «Полімед» у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю (вул. Сегедська, № 1/2, кв. 100, м. Одеса, 65063, )

про стягнення 1 547 645,43 грн.

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог та заперечень.

19.09.2022 Товариство з обмеженою відповідальністю «Долфі-Україна» звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «Полімед» про стягнення заборгованості за договором поставки № 51/О від 15.03.2021, в загальній сумі 1689003,53 грн., у т.ч. 1564090,54 грн. - основного боргу, 7070,55 грн. - 3% річних, 117842,44 грн. - пені.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 15.02.2021 між ТОВ «Долфі- Україна» та ТОВ фірма «Полімед» було укладено Договір поставки № 51/0, відповідно до умов якого постачальник зобов`язується поставити товар відповідно до поданого покупцем замовлення, а покупець зобов`язується прийняти товар та своєчасно оплатити його вартість.

За ствердженням позивача, на виконання умов Договору та відповідно до видаткових накладних він поставив відповідачу товар на загальну суму 2 668 926,93 грн, а у відповідності до проведених оплат, відповідач частково розрахувався з позивачем за товар на загальну суму 1 104 836,39 грн.

Таким чином, як вказує позивач, сума заборгованості відповідача перед позивачем за Договором складає 1 564 090,54 грн.

Між тим, позивач зауважив, що як вбачається зі змісту п. 4.3. Договору, конкретний строк виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо оплати вартості отриманого товару не встановлений.

З метою досудового врегулювання спору, 08.07.2022 ТОВ «Долфі-Україна» відправило відповідачу претензію (вимогу кредитора) з проханням виконати свої зобов`язання та сплатити суму боргу протягом 7 календарних днів з моменту отримання даної вимоги. Проте, яяк наголосив позивач, відповідач до цього часу не відреагував на вимогу та не погасив існуючу заборгованість перед ТОВ «Долфі-Україна», чим порушив взяті на себе договірні зобов`язання та вимоги чинного законодавства України.

В подальшому позивач звертався з заявами про зменшення позовних вимог та остаточними позовними вимогами позивач визначив суму заборгованості в загальному розмірі 1 547 645,43 грн, з яких: 1 422 732,44 грн - сума основного боргу, 7070,55 грн - 3% річних та 117 842,44 грн пені.

07.11.2022 Фірмою «Полімед» у вигляді ТОВ надано до суду відзив на позовну заяву (вх. № 25038/22), де останній позовні вимоги не визнає, оскільки вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки в період з 01.09.2021 по 19.05.2022 ТОВ «Долфі-Україна» було поставлено Фірмі «Полімед» (у вигляді ТОВ) згідно Договору товар у загальній кількості 272 249 одиниць на підставі зазначених 770 видаткових накладних на загальну суму 1 470 624,34 грн.

При цьому, відповідач наголошує, що згідно з протоколом узгодження розбіжностей від 15.03.2021 до Договору поставки № 51/0 від 15.03.2021, сторони договору погодили викласти п. 4.3 Договору в остаточній редакції, а саме: «Покупець сплачує за поставлений йому постачальником товар, по мірі його реалізації. Звіт про обсяг реалізації покупцем придбаного товару надається постачальнику до 5 числа кожного місяця, наступного за звітним.».

Зазначений протокол узгодження розбіжностей від 15.03.2021 до Договору поставки № 51/0 від 15.03.2021, викладений у письмовій формі та підписаний уповноваженими представниками сторін, що за таких обставин з урахуванням вимог п. 7.2 Договору та приписів ст.ст 627, 629 ЦК України, на думку відповідача, свідчить про те, що зазначений вище протокол узгодження розбіжностей є невід`ємною частиною Договору, і встановлені в ньому узгоджені остаточні редакції пунктів Договору, зокрема зміст п. 4.3. Договору, створюють відповідні правові наслідки для сторін Договору.

Враховуючи викладене відповідач вважає, що доводи позивача про те, що умови Договору, зокрема п. 4.3. містить умови за яких при ненаданні покупцем даного звіту у вказаний термін, весь поставлений товар вважається реалізованим і постачальник має права вимагати здійснення повної оплати товару, а покупець в свою чергу, після отримання такої вимоги зобов`язується протягом 7 календарних днів сплатити 100% вартості отриманого товару, спростовуються, зокрема протоколом узгодження розбіжностей від 15.03.2021 до Договору поставки № 51/0 від 15.03.2021.

А від так, з урахуванням встановлених між сторонами спору правовідносин, на переконання відповідача, в позивача відсутні правові підстави вимагати здійснення повної оплати товару (непроданого товару) від покупця у разі ненадання останнім звіту про обсяг реалізації покупцем придбаного товару в строки встановлені згідно п. 4.3. Договору, оскільки згідно умов укладеного Договору сторону зазначеного правочину за взаємною згодою погодили, що однією з обов`язкових умов для оплати товару є факт його продажу покупцем.

Водночас відповідач додає, що згідно звіту про обсяг реалізації покупцем придбаного товару, що було отримано покупцем на підставі вищезазначених 1678 видаткових накладних станом на 04.10.2022 року, тобто на час звернення позивача до суду з урахуванням зменшення позовних вимог, відповідачем було реалізовано (продано) товару на загальну суму в розмірі 1 187 823,78 грн. Однак, відповідно до умов укладеного Договору, конкретний строк виконання грошового зобов`язання покупця щодо оплати вартості отриманого товару після його продажу, не встановлений.

А тому, за ствердженням відповідача, з урахуванням виниклих між сторонами правовідносин строк виконання грошового зобов`язання покупця щодо оплати вартості отриманого товару після його продажу вважається таким, що встановлений згідно вимог ч. 2 ст. 530 ЦК України. Отже, виконання грошового зобов`язання покупця щодо оплати вартості отриманого товару після його продажу повинно бути виконано покупцем у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги постачальником. При цьому, вимога постачальника про оплату проданого покупцем товару має бути заявлена належним чином з обґрунтуванням підстав виникнення права вимоги щодо виконання грошового зобов`язання за Договором, зокрема, з обов`язковим урахуванням видаткових накладних на підставі яких товар було отримано покупцем.

Однак, як зауважує відповідач, ТОВ «Долфі-Україна» будь-яких вимог щодо виконання грошового зобов`язання за Договором з зазначенням реквізитів видаткових накладних, що перелічені та є предметом спору по справі № 916/2357/22 Фірмі «Полімед» (у вигляді ТОВ) не заявляло, а тому, враховуючи правову природу спірних правовідносин та вимог пп. 4.3, 7.2 Договору, ст.ст. 530, 627, 629 ЦК України, відповідач вважає, що грошове зобов`язання у покупця за Договором виникає тільки при наявності одночасно двох таких обставин: факт продажу покупцем товару за поставленою постачальником видатковою накладною; факт отримання покупцем від постачальника вимоги про оплату проданого товару з посилання на реквізити видаткової накладної на підставі якої проданий товар було отримано покупцем.

Відсутність хоча б однієї з двох вищезазначених обставин у правовідносинах, на думку відповідача, унеможливлює виникнення в покупця грошового зобов`язання перед постачальником за Договором.

Крім того, відповідач наголошує, що в період з 28 вересня 2021 року по 12 жовтня 2021 року сплатив позивачу за поставлений та проданий товар грошову суму в розмірі 1 539 370,89 грн, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями.

Відтак, відповідач вважає, що позовні вимоги ТОВ «Долфі-Україна» про стягнення з Фірми «Полімед» (у вигляді ТОВ) 1 538 841,18 грн. - основного боргу є необґрунтованими та такими, що суперечать вимогам пп. 4.3. 7.2 Договору та ст.ст. 509, 530, 627, 629 ЦК України, у зв`язку з чим похідні матеріально-правові вимоги про стягнення з відповідача 3% річних та пені також є такими, що не підлягають задоволенню.

У відповіді на відзив (вх. № 26573/22 від 22.11.2022) позивач зазначив, що звіт щодо реалізованого товару було надано лише один, після чого жодного звіту не було надано, проте і жодних доказів щодо не реалізації товару також не було надано.

Так, 08.07.2022 позивачем було відправлено відповідачу претензію щодо сплати боргу за товар, де чітко було встановлений термін для оплати - «протягом 7 календарних днів з моменту отримання вищевказаної претензії».

Аргументи відповідача щодо ненастання строку оплати товару в зв`язку з тим, що товар нереалізований, позивач вважає такими, що не відповідають умовам договору, оскільки відповідачем не надано доказів наявності товару та подання позивачу звітів про реалізацію товару в установлені договором строки. Саме на покупця покладений обов`язок надавати постачальнику звіти щомісячно, який покупець не виконує, і не повертає ні товар, ні кошти.

Окрім того, позивач звернув увагу, що відповідач, стверджуючи про те, що оплаті підлягає тільки реалізований товар, не надав суду в порядку ст.ст. 74, 76-79 ГПК України доказів на підтвердження того, що товари на спірну суму не реалізовані.

Позивач наголошує, що враховуючи мету укладення договору поставки, якою є отримання товару покупцем та отримання грошових коштів постачальником, тому укладаючи такий договір, позивач розраховував на отримання оплати за поставлений товар і добросовісну поведінку зі сторони відповідача, яка мала б полягати у повному розрахунку за отриманий товар, а у випадку дійсної нереалізації товару - на його повернення. Разом з тим, відповідач як покупець не здійснив його оплати та не надав інформації щодо реалізації/нереалізації товару.

Позивач, із посиланням на умови спірного Договору, стверджує, що відповідачем не було здійснено жодних конкретних дій щодо повернення товару та не було запропоновано повернути товар за конкретними накладними, на підтвердження обставин нереалізації товару та його дійсної наявності, належних доказів не подав, а також не пояснив, в чому полягала складність нереалізації товару протягом тривалого часу.

Разом з тим, позивач акцентує увагу на тому, що факт поставки товару підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем, позивачем заявлено до стягнення вартість товару, за який відповідач в повному обсязі не розрахувався.

Окрім того, надаючи пояснення, позивач додатково зазначив, що надані відповідачем платіжні доручення не закривають борг за Договором № 51/О від 15.03.2021 у повному обсязі, оскільки до укладення спірного Договору між сторонами діяли попередні Договори, а саме Договір № 05/17 від 03.01.2017 та Договір № 1/1П від 02.01.2020, за якими сторони вже не співпрацювали, але заборгованість за ними існувала.

Так, позивач зауважує, що частина оплат, які здійснював відповідач, була зарахована як погашення заборгованості саме за попередніми Договорами, оскільки відповідачем при здійсненні оплат у призначенні платежу не вказувалось за який саме договір здійснювалась оплата.

Інші заяви по суті справи до суду не надходили.

2. Процесуальні питання, вирішені судом

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.09.2022 року позовна заява вх.№ 2444/22 була передана на розгляд судді Цісельському О.В.

26.09.2022 ухвалою Господарського суду Одеської області позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Долфі-Україна» (вх. №2444/22 від 19.09.2022) залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом семи днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

12.10.2022 ТОВ «Долфі-Україна» надало до суду лист (вх. № 22432/22), разом з яким, на виконання ухвали суду у справі № 916/2357/22 від 26.09.2022, надав детальний розрахунок заборгованості, копії платіжних доручень та докази направлення даного листа з додатками відповідачу.

Окрім того, 12.10.2022 позивачем подано до суду клопотання (вх. № 22445/22) про зменшення позовних вимог, відповідно до якого ТОВ «Долфі-Україна» просило стягнути з відповідача загальну суму заборгованості в розмірі 1 663 754,17 грн.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 17.10.2022 року прийнято позовну заяву (вх.№ 2444/22 від 19.09.2022) до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/2357/22. Постановлено розглядати справу № 916/2357/22 за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на "08" листопада 2022 року о 12:20 год.

Цією ж ухвалою суд запропонував учасникам провадження у встановлені строки надіслати (надати) до суду: відповідачу - відзив на позовну заяву (одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду надіслати (надати) іншим учасникам справи копію відзиву та доданих до нього документів, а відповідні докази представити суду), та позивачу відповідь на відзив.

25.10 2022 року за вх.№ 23725/22 до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Долфі-Україна» надійшло клопотання про участь представника у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, з використанням власних технічних засобів, яке судом було задоволено в повному обсязі відповідною ухвалою суду від 31.10.2022.

07.11.2022 Фірмою «Полімед» у вигляді ТОВ подано до Господарського суду Одеської області відзив на позовну заяву (вх. № 25038/22), який судом долучений до матеріалів справи разом із доданими до нього документами.

08.11.2022 від позивача через систему «Електронний суд» надійшло клопотання (вх. № 25189/22) про перенесення судового засідання на іншу дату для надання можливості представнику позивача ознайомитись з матеріалами справи.

Окрім того, того ж дня позивачем подано до суду заяву (вх. № 25195/22 від 08.11.2022), де останній просив внести дані представника до додаткових відомостей для доступу до електронної справи № 916/2357/22 та перевести в електронну форму процесуальні та інші документи у справі.

08.11.2022 з 11 год. 08 хв. до 11 год. 57 хв. у зв`язку з оголошенням системою цивільної оборони у м. Одесі та Одеській області повітряної тривоги всі працівники суду та учасники процесу перебували в укритті цивільного захисту адміністративної будівлі та судові засідання, призначені на цей час, не відбулись. При цьому, розгляд справ було продовжено після закінчення повітряної тривоги згідно списку справ, призначених суддею до розгляду на 08.11.2022.

В подальшому, 08.11.2022 з 13:20 год. до 13:50 год. у зв`язку з анонімним повідомленням про закладення вибухового приладу в адміністративній будівлі Господарського суду Одеської області, всі працівники та відвідувачі суду були евакуйовані на час проведення ГУДСНС України в Одеській області спільно з ГУНП в Одеській області оперативно-розшукових заходів.

Відтак, підготовче засідання, призначене ухвалою Господарського суду Одеської області від 17.10.2022 у справі № 916/2357/22 на 08.11.2022, не відбулося у зв`язку з анонімним повідомленням про закладення вибухового приладу в адміністративній будівлі Господарського суду Одеської області, про що секретарем судового засідання складено відповідну довідку.

08.11.2022 ухвалою Господарського суду Одеської області підготовче засідання у справі № 916/2357/22 призначено на "24" листопада 2022 року о 12:00 год.

21.11.2022 через систему «Електронний суд» від позивача надійшло клопотання (вх. № 26544/22) про участь представника в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

22.11.2022 через систему «Електронний суд» до Господарського суду Одеської області від позивача надійшло клопотання (вх. № 26572/22), де позивач просить зменшити розмір позовних вимог та стягнути з відповідача заборгованість у загальній сумі 1 547 645,43 грн, з яких: 1 422 732,44 грн сума основного боргу, 7 070,55 грн 3% річних, 117 842,44 грн пеня.

Також, 22.11.2022 до суду надійшла відповідь на відзив (вх. № 26573/22) позивача, яка судом була долучена до матеріалів справи разом із доказами повноважень представника.

Судове засідання, призначене ухвалою Господарського суду Одеської області від 08.11.2022 у справі № 916/2357/22 на 24.11.2022 о 12:00 год., не відбулося у зв`язку з аварійним відключенням енергопостачання у м. Одесі та відсутністю живлення електроенергії в адміністративній будівлі суду, що унеможливило проведення судових засідань, про що секретарем судового засідання складена відповідна довідка.

29.11.2022 ухвалою Господарського суду Одеської області підготовче засідання у справі № 916/2357/22 призначено на "06" грудня 2022 року о 14:40 год.

30.11.2022 ухвалою суду задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Долфі-Україна» (вх. №26544/22 від 21.11.2022) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду та постановлено здійснити проведення судового засідання по справі № 916/2357/22 "06" грудня 2022 року о 14:40 год. в режимі відеоконференції за допомогою системи відеоконференцзв`язку "ВКЗ".

Судове засідання, призначене ухвалою Господарського суду Одеської області від 29.11.2022 у справі № 916/2357/22 на 06.12.2022 о 14:40 год., не відбулося у зв`язку з аварійним відключенням енергопостачання у м. Одесі та відсутністю живлення електроенергії в адміністративній будівлі суду, що унеможливило проведення судових засідань, про що керівником апарату суду та секретарем судового засідання складені відповідні довідки.

08.12.2022 ухвалою Господарського суду Одеської області призначено підготовче засідання у справі № 916/2357/22 на "20" грудня 2022 року об 11:20 год.

20.12.2022 через систему «Електронний суд» позивач звернувся до Господарського суду Одеської області з клопотанням (вх. № 29026/22), де, у зв`язку із відсутністю електропостачання, просив перенести судове засідання або розглядати справу за наявними у суду матеріалами.

20.12.2022 в підготовчому засіданні по справі № 916/2357/22 судом проголошено протокольну ухвалу про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів за ініціативою суду та протокольну ухвалу про перерву до "10" січня 2023 р. о 12:00 год., про що позивач був повідомлений ухвалою суду від 21.12.2022, постановленою в порядку ст. 120 ГПК України.

26.12.2022 до суду надійшло поштою клопотання ТОВ «Долфі-Україна» (вх. ГСОО № 29620/22) про розгляд справи без участі представника позивач за наявними у суду матеріалами.

10.01.2023 у підготовчому засіданні по справі № 916/2357/22, після вирішення всіх питань, передбачених ст. 182 ГПК України, проголошено протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи № 916/2357/22 до судового розгляду по суті на "17" січня 2023 року о 14:40 год. Призначено резервну дату судового засідання з розгляду справи № 916/2357/22 по суті на 14 лютого 2023 року об 11:00 год. Позивача було повідомлено про призначення справи до розгляду по суті ухвалою суду від 10.01.2023, постановленою у відповідності до приписів ст. 120 ГПК України.

17.01.2023 у судовому засіданні по справі № 916/2357/22 проголошено протокольну ухвалу про перерву, згідно раніше визначеної резервної дати, до 14.02.2023 об 11:00 год., про що позивача також було повідомлено відповідною ухвалою суду від 19.01.2023 в порядку ст. 120 ГПК України.

18.01.2023 відповідач звернувся до Господарського суду Одеської області з клопотанням (вх. № 1694/23) про поновлення йому строку на подання доказів та залучення до матеріалів справи доказів.

23.01.2023 позивач надав до суду через систему «Електронний суд» клопотання (вх. № 2249/23) про розгляд справи № 916/2357/22 без участі представника за наявними у суду матеріалами.

14.02.2023 до Господарського суду Одеської області надійшли пояснення ТОВ «Долфі-Україна» (вх. № 4532/23), які разом із доданими до них документами були долучені до матеріалів справи.

Окрім того, 14.02.2023 відповідачем до суду було надано клопотання (вх. № 4583/23) про залучення до матеріалів справи інформації з офіційного веб-сайту ПАТ «Укрпошта» щодо трекінгу.

Судове засідання, призначене протокольною ухвалою Господарського суду Одеської області від 17.01.2023 у справі № 916/2357/22 на 14.02.2023 об 11:00 год., не відбулося у зв`язку з оголошенням системою цивільної оборони у м. Одеса та Одеській області повітряної тривоги, про що секретарем судового засідання складено відповідну довідку.

14.02.2023 ухвалою Господарського суду Одеської області розгляд справи № 916/2357/22 по суті призначено на "28" лютого 2023 р. о 12:00 год.

28.02.2023 Фірмою «Полімед» у вигляді ТОВ подано до суду клопотання (вх. № 6328/23), де позивач просив долучити до матеріалів справи копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, яке судом було долучено до матеріалів справи.

Представник позивача 28.02.2023 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надавав до суду клопотання про розгляд справи за відсутністю представника за наявними матеріалами справи.

Відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи № 916/2357/22, що підтверджується повідомленнями про направлення копії ухвали на його електронну адресу, наявними в матеріалах справи, але процесуальним правом участі в судовому засіданні 28.02.2023 не скористався, повноважного представника не направив, надав до суду заяву (вх. № 6363/23 від 28.02.2023), згідно якої просив розглянути справу за наявними матеріалами без його участі. Позовні вимоги не визнавав та просив відмовити в їх задоволенні в повному обсязі.

Враховуючи наведене, суд, керуючись засадами рівності учасників судового процесу перед законом і судом, розумності строків розгляду справи, вважає відсутніми підстави для подальшого відкладення розгляду цієї справи та дійшов висновку про можливість розгляду справи по суті в судовому засіданні за відсутності учасників справи.

Відповідно до ч.1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Судом також враховано, що в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Застосовуючи згідно зі ст. 3 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, у першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Зважаючи на те, що згідно зі ст. 42 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи зобов`язані користуватися визначеними законом процесуальними правами; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, а тому неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, відповідно до ч.1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України.

В процесі розгляду справи подані учасниками справи всі клопотання та заяви були судом розглянуті та вирішенні відповідно до приписів Господарського процесуального кодексу України, про що відзначено у протоколах підготовчих та судових засідань.

Під час розгляду справи по суті судом були досліджені всі письмові докази, які містяться в матеріалах справи.

В судовому засіданні, 28.02.2023 господарським судом був закінчений розгляд справи по суті та відповідно до ч.1 ст.240 ГПК України, після виходу з нарадчої кімнати, проголошена вступна і резолютивна частини рішення.

3. Обставини, встановлені судом під час розгляду справи.

15.03.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Долфі-Україна» (постачальник) та Фірмою «Полімед» (у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю) (покупець) укладено договір поставки № 51/О (далі - договір).

Відповідно до умов п. 1.1. договору, в порядку та на умовах, визначених цим договором, постачальник зобов`язується передавати (постачати) покупцеві непродовольчі товари (далі товар), а покупець зобов`язується приймати та оплачувати такий товар.

Кількість, ціна і асортимент товару узгоджуються сторонами в видатковій та/або товарно-транспортній накладній (надалі - накладна), яка складається постачальником на підставі замовлення покупця (пункт 1.2. договору).

Загальна вартість цього договору складає суму всіх поставок здійснених Сторонами в межах даного Договору (пункт 1.3 Договору).

Згідно п. 2.3. договору поставка товару за цим договором здійснюється окремими партіями, на підставі накладної. Оформлення специфікації є необов`язковим.

Постачальник здійснює поставку кожної партії товару на умовах DDP (Інкотермс 2010), за адресою вказаною в заявці покупця, якщо інші умови поставки не визначені сторонами (пункт 2.4 договору).

Відповідно до п. 4.1. договору ціна на кожне найменування товару за ним договором визначається виходячи з відпускних цін встановлених постачальником на дату отримання заявки від покупця та вважається остаточно узгодженою в розмірі, вказаному у документах, що підтверджують передачу товару (видаткові, товаро-транспортні накладні). В ціну (вартість) товару включено вартість пакування, маркування та доставки товару.

Пунктом 4.2. договору встановлено, що розрахунок за товар здійснюється в національній валюті України (гривні), в безготівковому порядку, шляхом перерахування покупцем коштів на банківський рахунок постачальника.

При цьому, пунктом 4.3. сторони передбачили, що покупець сплачує за поставлений йому постачальником товар, по мірі його реалізації. Звіт про обсяг реалізації покупцем придбаного товару надається постачальнику до 5 (п`ятого) числа кожного місяця, наступного за звітним. При ненаданні покупцем постачальнику даного звіту, у вказаний термін, весь поставлений товар вважається реалізованим. Постачальник має право вимагати повної оплати товару, а покупець, в свою чергу, після отримання такої вимоги зобов`язується протягом 7 (семи) календарних днів сплатити 100 (сто)% вартість отриманого товару.

Відповідно до п. 4.5. договору при заборгованості за товар по декількох накладних, отримані кошти будуть зараховуватися як погашення заборгованості за раніше отриманий товар покупцем, незалежно від призначення оплати (платежу), вказаного в платіжному дорученні.

У разі невиконання або неналежного виконання зобов`язань за даним договором, сторони несуть відповідальність, передбачену цим договором та чинним законодавством України. Сторони несуть відповідальність за порушення своїх зобов`язань за цим договором незалежно від їх вини, якщо не доведуть, шо порушення сталося внаслідок непередбаченого випадку або непереборної сили. Не вважається непередбаченим випадком відсутність у боржника необхідних коштів (пункт 5.1 договору).

Пунктом 5.2. договору сторони погодили, що за несвоєчасну оплату товару, покупець сплачує постачальнику неустойку у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу.

За прострочення виконання грошового зобов`язання щодо оплати товарів, покупець сплачує постачальнику 30% (тридцять) річних від простроченої суми заборгованості відповідно до ст.625 ЦК України (пункт 5.5 договору).

В свою чергу, сплата штрафу і пені не звільняє Сторони від виконання своїх зобов`язань за даним договором (пункт 5.7 договору).

Згідно п. 7.1. договору, він набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 31 грудня 2021р. Сторони дійшли згоди, без укладання будь-яких додаткових угод, вважати даний договір пролонгованим на кожний наступний рік на тих самих умовах, якщо жодна із сторін за 30 (тридцять) календарних днів до дати закінчення строку дії договору, письмово не повідомить іншу сторону про його припинення.

15.03.2021 сторони погодили розбіжності за договором поставки № 51/О від 15.03.2021, про що Товариством з обмеженою відповідальністю «Долфі-Україна» (постачальник) та Фірмою «Полімед» (у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю) підписано протокол узгодження розбіжностей.

Так, згідно даного протоколу п. 4.5. виключений з договору.

Також, у погодженій редакції викладений п. 4.3. договору, зокрема: «покупець сплачує за поставлений йому постачальником товар по мірі його реалізації. Звіт про обсяг реалізації покупцем придбаного товару надається постачальнику до 5 числа кожного місяця, наступного за звітним.

Окрім того, п. 5.5. викладено у наступній редакції: «за прострочення виконання грошового зобов`язання щодо оплати товарів, покупець сплачує постачальнику 3% річних від простроченої суми заборгованості відповідно до ст.625 ЦК України».

Договір а відповідний протокол узгодження підписано уповноваженими представниками сторін та скріплено печатками контрагентів.

В підтвердження виконання умов укладеного договору та поставки товару Фірмі «Полімед» у вигляді ТОВ, позивач надав до матеріалів справи надав 1705 видаткових накладних за період з 01.09.2021 по 19.05.2022 на загальну суму 1 461 942,87 грн (а.с. 18 т.с. 1 а.с. 231 т.с. 7).

Судом встановлено, що зазначені вище видаткові накладні на відпуск ТОВ «Долфі-Україна» відповідачу товару та його отримання Фірмою «Полімед» у вигляді ТОВ підписані уповноваженими представниками сторін, скріплені відтисками печаток суб`єктів господарювання, містять в собі всі визначені законодавством обов`язкові реквізити, в повному об`ємі відображають зміст та обсяги здійснених сторонами на їх підставі, згідно умов підписаного договору поставки, господарських операцій.

08.07.2022 ТОВ «Долфі-Україна» звернулось до відповідач з претензією, відповідно до якої позивач зазначив, що загальна заборгованість відповідача складає 1 628 131,39 грн та просив виконати свої договірні зобов`язання розрахуватись в повному обсязі за поставлений товар протягом 7 календарних днів з моменту отримання даної претензії. Вказану претензію отримано відповідачем 12.07.2022, докази відповідного отримання наявні в матеріалах справи.

Судом встановлено, що відповідачем за період з 28.09.2021 по 12.10.2022 сплачено позивачу 1 539 370,89 грн, що підтверджено наданими відповідачем платіжними дорученнями, зокрема: № 10650 від 28.09.2021 на суму 152692,00 грн; № 10677 від 29.09.2021 на суму 50000,00 грн; № 10699 від 30.09.2021 на суму 15863,00 грн; № 11123 від 26.10.2021 на суму 131775,14 грн; № 11167 від 28.10.2021 на суму 47355,00 грн; № 11640 від 29.11.2021 на суму 100000,00 грн; № 11662 від 30.11.2021 на суму 160989,00 грн; № 11983 від 28.12.2021 на суму 163747,01 грн; № 12426 від 27.01.2022 на суму 63873,41 грн; № 12444 від 28.01.2022 на суму 162159,33 грн; № 12882 від 23.02.2022 на суму 100000,00 грн; № 13076 від 24.03.2022 на суму 17000,00 грн; № 13088 від 25.03.2022 на суму 1500,00 грн; № 13130 від 31.03.2022 на суму 8000,00 грн; № 13132 від 01.04.2022 на суму 100,00 грн; № 13140 від 04.04.2022 на суму 24000,00 грн; № 13260 від 15.04.2022 на суму 81829,00 грн; № 13253 від 15.04.2022 на суму 13750,00 грн; № 13316 від 21.04.2022 на суму 15778,00 грн; № 13381 від 28.04.2022 на суму 33960,00 грн; № 13408 від 04.05.2022 на суму 10000,00 грн; № 13428 від 05.05.2022 на суму 10000,00 грн; № 13502 від 12.05.2022 на суму 10000,00 грн; № 13554 від 19.05.2022 на суму 10000,00 грн; № 13601 від 25.05.2022 на суму 10000,00 грн; № 13610 від 26.05.2022 на суму 25000,00 грн; № 13625 від 01.06.2022 на суму 5000,00 грн; № 13865 від 17.06.2022 на суму 5000,00 грн; № 13920 від 21.06.2022 на суму 1000,00 грн; № 14003 від 27.06.2022 на суму 5000,00 грн; № 14092 від 04.07.2022 на суму 2000,00 грн; № 14104 від 05.07.2022 на суму 2000,00 грн; № 14124 від 07.07.2022 на суму 2000,00 грн; № 14164 від 08.07.2022 на суму 2000,00 грн; № 14210 від 12.07.2022 на суму 4000,00 грн; № 14219 від 13.07.2022 на суму 2000,00 грн; № 14237 від 14.07.2022 на суму 2000,00 грн; № 14254 від 15.07.2022 на суму 2000,00 грн; № 14267 від 18.07.2022 на суму 2000,00 грн; № 14301 від 19.07.2022 на суму 2000,00 грн; № 14314 від 20.07.2022 на суму 2000,00 грн; № 14341 від 21.07.2022 на суму 2000,00 грн; № 14376 від 25.07.2022 на суму 2000,00 грн; № 14395 від 26.07.2022 на суму 2000,00 грн; № 14425 від 28.07.2022 на суму 2000,00 грн; № 14449 від 29.07.2022 на суму 2000,00 грн; № 14466 від 01.08.2022 на суму 2000,00 грн; № 14499 від 02.08.2022 на суму 2000,00 грн; № 14506 від 03.08.2022 на суму 2000,00 грн; № 14520 від 04.08.2022 на суму 2000,00 грн; № 14550 від 05.08.2022 на суму 2000,00 грн; № 14569 від 08.08.2022 на суму 2000,00 грн; № 14604 від 09.08.2022 на суму 2000,00 грн; № 14653 від 11.08.2022 на суму 2000,00 грн; № 14685 від 15.08.2022 на суму 2000,00 грн; № 14757 від 17.08.2022 на суму 2000,00 грн; № 14776 від 18.08.2022 на суму 2000,00 грн; № 14801 від 19.08.2022 на суму 2000,00 грн; № 14866 від 23.08.2022 на суму 2000,00 грн; № 14925 від 29.08.2022 на суму 2000,00 грн; № 15001 від 01.09.2022 на суму 2000,00 грн; № 15021 від 02.09.2022 на суму 2000,00 грн; № 15045 від 05.09.2022 на суму 2000,00 грн; № 15115 від 07.09.2022 на суму 2000,00 грн; № 15141 від 08.09.2022 на суму 2000,00 грн; № 15175 від 09.09.2022 на суму 2000,00 грн; № 15264 від 14.09.2022 на суму 2000,00 грн; № 15288 від 15.09.2022 на суму 2000,00 грн; № 15314 від 16.09.2022 на суму 2000,00 грн; № 15335 від 19.09.2022 на суму 2000,00 грн; № 15379 від 21.09.2022 на суму 2000,00 грн; № 15413 від 22.09.2022 на суму 2000,00 грн; № 15442 від 23.09.2022 на суму 2000,00 грн; № 15477 від 27.09.2022 на суму 2000,00 грн; № 15516 від 28.09.2022 на суму 2000,00 грн; № 15540 від 29.09.2022 на суму 2000,00 грн; № 15626 від 04.10.2022 на суму 2000,00 грн; № 15645 від 05.10.2022 на суму 2000,00 грн; № 15715 від 10.10.2022 на суму 2000,00 грн; № 15736 від 11.10.2022 на суму 2000,00 грн; № 15774 від 12.10.2022 на суму 2000,00 грн.

Окрім того, на підтвердження реалізації поставленого позивачем товару, відповідачем до матеріалів справи додані звіти про обсяг реалізації покупцем придбаного товару на підставі договору № 51/О від 15.03.2021 (а.с. 189 т.с. 8 а.с. 112 т.с.16).

В матеріалах справи наявний лист Фірми «Полімед» у вигляді ТОВ за вих № 58 від 01.11.2022 на адресу ТОВ «Долфі-Україна», з якого вбачається, що відповідач повідомив позивача що у вищезазначених платіжних дорученнях відповідачем було допущено помилку в призначенні платежу, а саме зазначено «оплата за товар згідно договору поставки», та просив уважати правильним призначення платежу як: «оплата за товар згідно договору № 51/О від 15.03.2021, у т.ч. ПДВ». Вказаний лист разом із доданими копіями відповідних платіжних доручень був направлений на адресу позивача 04.11.2022 з описом вкладення, належні докази направлення містяться в матеріалах справи.

13.01.2023 Фірма «Полімед у вигляді ТОВ звернулась до ТОВ «Долфі-Україна» з листом № 05, де відповідач зазначив, що в період з 26.10.2021 по 12.10.2022 здійснив оплату за товар згідно договору № 51/О від 15.03.2021 на загальну суму в розмірі 1 189 987,48 грн на підтставі зазначених платіжних доручень. Окрім того, у листі відповідач зауважив, що програмний комплекс, за допомогою якого ним було сформовано зазначені платіжні доручення, у графі «призначення платежу» обмежує набраний текст, що унеможливило зазначити перелік видаткових накладних, за які фактично проводилась оплата, у зв`язку з чим відповідач просив проведену ним оплату на загальну суму 1 189 987,48 грн вважати оплатою за товар, що було поставлено згідно договору № 51/О від 15.03.2021, а також заначив перелік відповідних накладних.

Будь-яких заперечень чи зауважень на вищевказані листи відповідача позивачем до суду не надано.

4. Норми права, з яких виходить господарський суд при прийнятті рішення.

Частиною першою статті 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, зокрема, з договорів та інших правочинів.

Відповідно до ст. 42 ГК України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Згідно зі ст. 44 ГК України, підприємництво здійснюється на основі: вільного вибору підприємцем видів підприємницької діяльності; самостійного формування підприємцем програми діяльності, вибору постачальників і споживачів продукції, що виробляється, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, встановлення цін на продукцію та послуги відповідно до закону; вільного найму підприємцем працівників; комерційного розрахунку та власного комерційного ризику; вільного розпорядження прибутком, що залишається у підприємця після сплати податків, зборів та інших платежів, передбачених законом; самостійного здійснення підприємцем зовнішньоекономічної діяльності, використання підприємцем належної йому частки валютної виручки на свій розсуд.

Відповідно до частини першої статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За змістом частини першої статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з частиною першою статті 175 Господарського Кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Зобов`язана сторона має право відмовитися від виконання зобов`язання у разі неналежного виконання другою стороною обов`язків, що є необхідною умовою виконання.

Частиною 1 ст. 265 ГК України встановлено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та закону, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу статті 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання, при якому сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено умовами договору, актами цивільного законодавства тощо.

У відповідності до ст. 599 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Положеннями ст. 611 ЦК передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до норм статей 6 та 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

За положеннями статті 662 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Частиною першою статті 664 Цивільного кодексу України передбачено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Відповідно до статті 689 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Покупець зобов`язаний вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу (частина перша статті 691 Цивільного кодексу України).

Статтею 692 ЦК України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до частини першої статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина друга статті 712 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 11 статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

5. Висновки господарського суду за результатами вирішення спору.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Як вбачається з матеріалів справи, правовідносини, що виникли між сторонами, носять характер таких, що виникають з договору поставки, про що, зокрема, свідчать договірні зобов`язання сторін - постачальник зобов`язується здійснити поставку товару в порядку та на умовах, визначених цим договором, а покупець зобов`язується прийняти і здійснити оплату за поставлений товар в порядку передбаченому цим договором.

Суд встановив, що в даному випадку відносини між ТОВ «Долфі-Україна» та Фірмою «Полімед» у вигляді ТОВ носять договірний характер, укладений між ними договір поставки № 51/О від 15.03.2021 предметом судових розглядів не виступав, недійсним судом не визнавався, договірними сторонами розірваний не був. Сторони факт укладання договору поставки № 51/О від 15.03.2021 не заперечують та у представлених суду заявах визнають.

З огляду на зазначене, суд, з урахуванням положень ст. 204 ЦК України, приймає до уваги договір поставки № 51/О від 15.03.2021як належну підставу у розумінні норм ст. 11 ЦК України для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків з поставки товару.

Із матеріалів справи слідує, що позивач здійснив поставку товару за договором за період з 01.09.2021 по 19.05.2022 на загальну суму 1 461 942,87 грн. Доказів здійснення поставки відповідачу товару на більшу суму позивачем до суду не надано.

Отримання відповідачем поставленого товару є підставою виникнення у останнього зобов`язання оплатити поставлений товар відповідно до умов договору, а також чинного законодавства на підставі оформлених відповідно до умов договору видаткових накладних.

Відповідачем факт отримання від позивача товару з боку відповідача за вищевказаним договором не спростований.

З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що Фірмою «Полімед» у вигляді ТОВ за період з 28.09.2021 по 12.10.2022 сплачено грошові кошти у розмірі 1 539 370,89 грн, і згідно із наявними листами відповідача на адресу позивача, де останній просив врахувати призначення платежу вказаного у платіжних дорученнях, дані суми сплачено згідно з договором №51/О від 15.03.2021.

Таким чином, згідно з поданими первинними документами, а саме: видатковими накладними на підтвердження поставки товару та платіжними дорученнями встановлено, що заборгованість у розмірі 1 461 942,87 грн Фірмою «Полімед» у вигляді ТОВ погашено у повному обсязі. Доказів поставки позивачем товару на більшу суму та відповідно існування такої заборгованості матеріали справи не містять.

Відтак, інших первинних документів, що відповідають вищенаведеним вимогам чинного законодавства, на підставі яких у відповідача існує невиконане зобов`язання щодо сплати вартості поставленого товару за період з 01.09.2021 о 19.05.2022, позивачем не надано. На підставі долучених до матеріалів справи доказів відсутня об`єктивна можливість встановити факт поставки на суму, зазначену в позовній заяві в розмірі 2 668 926,93 грн, або факт існування залишку заявленої позивачем до стягнення заборгованості, з урахуванням зменшених позовних вимог, в розмірі 1 422 732,44 грн.

Проаналізувавши договір № 51/О від 15.03.2021, всі надані первинні документи, а також листування між сторонами, суд зазначає, що позивач не набув права стягнення з відповідача боргу, адже такого боргу не існує.

Судом не приймаються до уваги твердження позивача, що надані відповідачем платіжні доручення не закривають борг за договором № 51/О від 15.03.2021 у повному обсязі, оскільки до укладення спірного договору між сторонами діяли попередні договори, зокрема договір № 05/17 від 03.01.2017 та договір № 1/1П від 02.01.2020, за якими сторони вже не співпрацювали, проте заборгованість за ними існувала.

У матеріалах справи відсутні первинні документи, зокрема, видаткові накладні, які б підтверджували факт будь-якої іншої поставки товару Фірмі «Полімед» у вигляді ТОВ на підставі договорів № 05/17 від 03.01.2017 та № 1/1П від 02.01.2020, існування у відповідача відповідної заборгованості, а тому вказані доводи позивача не підтверджені жодним чином та їх дійсність встановити не вбачається можливим.

Згідно із приписами частини другої статті 80 Господарського процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Системний аналіз статті 80 Господарського процесуального кодексу України свідчить про те, що докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, повинні існувати на момент звернення до суду з відповідним позовом, і саме на позивача покладено обов`язок подання таких доказів одночасно з позовною заявою. Єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого строку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи (у цьому випадку - позивача) (висновок викладений в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.04.2019 у справі N 913/317/18 та від 22.05.2019 у справі N 5011-15/10488-2012).

Суд враховує, що одним із елементів права на суд (окрім права на доступ) є принцип процесуальної рівноправності сторін, або так званий принцип "рівної зброї" ("equality of arms") згідно з яким кожній стороні має бути надано розумну можливість подати обґрунтування своєї позиції за умов, які б не ставили цю сторону у становище істотно невигідне по відношенню до опонента.

З огляду на все вищевикладене, шляхом сукупного та послідовного аналізу всіх наявних доказів по справі, суд приходить до висновку, що відповідні належні, допустимі та достовірні докази заборгованості відповідача за договором поставки № 51/О від 15.03.2021 за спірний період позивачем не надано, заявлена до стягнення заборгованість спростовується доказами, зокрема первинними документами, що містяться в матеріалах справи, а договори на які посилається позивач як на існування заборгованості, у даній справі значення не мають та судом не приймаються до уваги.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Суд зазначає, що обов`язком сторін у господарському процесі є доведення суду тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Так, за змістом положень статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/1131/18, від 26.02.2019 у справі №914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 04/6455/17, від 05.11.2019 у справі №915/641/18.

При цьому, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності.

Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 зі справи № 902/761/18, від 20.08.2020 зі справи № 914/1680/18).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні.

Крім того, відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Суд, оцінивши наявні у справі докази, дійшов висновку, що позивачем не доведено належними, допустимими та вірогідними доказами наявність заборгованості у відповідача за договором поставки № 51/О від 15.03.2021 на загальну суму 1422732,44 грн, а тому підстав для стягнення даної суми заборгованості з Фірми «Полімед» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю, немає.

З огляду на встановлення судом відсутності у відповідача зобов`язання з оплати за поставку товару за спірними видатковими накладними і самої заборгованості відповідача перед позивачем, відповідно відсутнє і прострочення такого зобов`язання, що в свою чергу виключає можливість застосування до відповідача такої міри відповідальності як нарахування 3% річних та пені, що заявлені до стягнення.

Відтак, з огляду на наявність видаткових накладних на суму 1 461 942,87 грн та оплат здійснених відповідачем після їх складання на суму 1 539 370,89 грн, суд доходить висновку, що наявними у матеріалах справи доказами не підтверджується існування суми боргу та прострочення її сплати, про що зазначало ТОВ «Долфі-Україна» у позовній заяві, а тому суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі N 910/13407/17.

Надавши оцінку наявним у справі доказам на предмет їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності, а також із дослідження кожного із них окремо та у сукупності, суд, керуючись своїм внутрішнім переконанням на підставі всебічного, повного, об`єктивного з`ясування обставин справи, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі з вищенаведених мотивів.

Всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

За таких обставин позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Долфі-Україна» задоволенню не підлягають.

Витрати по сплаті судового збору та витрати на правничу допомогу адвоката відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 13, 76, 79, 86, 129, 202, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1.У задоволенні позову - відмовити.

2. Судові витрати по справі № 916/2357/22 покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю «Долфі-Україна» (вул. Березинська, № 24-А, м. Дніпро, 49130, ).

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст.241 ГПК України.

Повний текст рішення складено 10 березня 2023 р.

Суддя О.В. Цісельський