ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД Закарпатської області
Рішення

"17" лютого 2023 р. м. Ужгород Справа №907/1003/21

За позовом Виконавчого комітету Ужгородської міської ради, м. Ужгород Закарпатської області

до відповідача Приватного підприємства "Альфа", с. Минай Ужгородського району Закарпатської області

про стягнення 1 020 482,50 грн заборгованості, 128 169,08 грн інфляційних нарахувань та 36 737 грн трьох процентів річних,

та за зустрічним позовом Приватного підприємства "Альфа", с. Минай Ужгородського району Закарпатської області

до відповідача Виконавчого комітету Ужгородської міської ради, м. Ужгород Закарпатської області

про визнання недійсним Договору про пайову участь замовника у створенні і розвитку інженерно - транспортної та соціальної інфраструктури міста від 03.08.2020 та стягнення 50 000 грн сплаченого пайового внеску,

Суддя господарського суду - Пригара Л.І.

Секретар судового засідання - Іваниш Д.П.

представники:

Позивача за первісним позовом

(відповідача за зустрічним позовом) - Беляков А.І., представник

у порядку самопредставництва

Відповідача за первісним позовом

(позивача за зустрічним позовом) - Гончаров В.В., адвокат,

ордер серії АО №1054531 від 07.02.2022

СУТЬ СПОРУ ТА ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ СУДУ В МЕЖАХ СПРАВИ

Виконавчим комітетом Ужгородської міської ради, м. Ужгород Закарпатської області заявлено позов до відповідача Приватного підприємства "Альфа", с. Минай Ужгородського району Закарпатської області про стягнення 1 020 482,50 грн заборгованості, 128 169,08 грн інфляційних нарахувань та 36 737 грн трьох процентів річних.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 18.01.2022 відкрито провадження у справі №907/1003/21 в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 22.02.2022. Явку уповноважених представників сторін у підготовче засідання визнано обов`язковою. Встановлено відповідачу строк на подання суду відзиву на позовну заяву у порядку ст. 165 ГПК України з одночасним надісланням копії такого позивачу, а доказів надіслання - суду, протягом 15-ти днів з дня одержання даної ухвали. Встановлено позивачу строк для надання суду та відповідачеві відповіді на відзив у порядку ст. 166 ГПК України, протягом 5-ти днів з дня одержання копії відзиву.

У підготовчому засіданні 22.02.2022 судом за участю уповноважених представників сторін оголошено перерву до 15.03.2022.

Ухвалою суду від 09.03.2022 зустрічний позов Приватного підприємства "Альфа", с. Минай Ужгородського району Закарпатської області до відповідача Виконавчого комітету Ужгородської міської ради, м. Ужгород Закарпатської області про визнання недійсним Договору про пайову участь замовника у створенні і розвитку інженерно - транспортної та соціальної інфраструктури міста від 03.08.2020 та стягнення 50 000 грн сплаченого пайового внеску прийнято до спільного розгляду з первісним позовом у справі №907/1003/21, призначено підготовче засідання для спільного розгляду зустрічного позову разом із первісним позовом на 15.03.2022. Встановлено відповідачу за зустрічним позовом строк на подання суду відзиву на позовну заяву у порядку ст. 165 ГПК України з одночасним надісланням копії такого позивачу за зустрічним позовом, а доказів надіслання - суду, протягом 15-ти днів з дня одержання даної ухвали. Встановлено позивачу за зустрічним позовом строк для надання суду та відповідачеві за зустрічним позовом відповіді на відзив у порядку ст. 166 ГПК України, протягом 5-ти днів із дня одержання копії відзиву.

Ухвалами суду від 15.03.2022 та 25.05.2022 підготовчі засідання у справі відкладалися з підстав, наведених в ухвалах суду.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 22.06.2022 закрито підготовче провадження у справі №907/1003/21 та призначено справу до судового розгляду по суті, судове засідання призначено на 06.09.2022. Явка уповноважених представників учасників процесу судом визнана на власний розсуд.

Ухвалами суду від 06.09.2022, 16.11.2022 та 21.12.2022 судові засідання у справі відкладалися з підстав, наведених в ухвалах суду.

В судовому засіданні 18.10.2022 судом за участю уповноважених представників сторін оголошувалась перерва.

Відповідно до ст. 233 ГПК України, рішення в даній справі ухвалено судом у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами спору.

АРГУМЕНТИ СТОРІН СПОРУ

ПОЗИЦІЯ ПОЗИВАЧА ЗА ПЕРВІСНИМ ПОЗОВОМ

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач за первісним позовом покликається на те, що 03.08.2020 між Виконавчим комітетом Ужгородської міської ради та Приватним підприємством "Альфа" було укладено Договір про пайову участь замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста, за умовами якого замовник перераховує кошти у формі пайового внеску на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста в розмірі 1 070 482,50 грн на рахунок Ужгородської міської ради до 03.09.2020.

Водночас за твердженням позивача, відповідач взяті на себе зобов`язання виконав частково, сплативши на користь Ужгородської міської ради лише 50 000 грн пайового внеску, що зумовило підстави для звернення позивача до суду з позовом про примусове стягнення з відповідача залишку належної до сплати суми пайового внеску в розмірі 1 020 482,50 грн у примусовому порядку. Крім того, у зв`язку із простроченням виконання відповідачем грошового зобов`язання, останньому на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України нараховано 128 169,08 грн інфляційних нарахувань та 36 737 грн трьох процентів річних.

ПОЗИЦІЯ ВІДПОВІДАЧА ЗА ПЕРВІСНИМ ПОЗОВОМ

Відповідач за первісним позовом не скористався наданим йому процесуальним правом на подання суду відзиву на позовну заяву в порядку ст. 165 ГПК України, водночас на підставі ст. 180 ГПК України пред`явив до Виконавчого комітету Ужгородської міської ради зустрічний позов.

ПОЗИЦІЯ ПОЗИВАЧА ЗА ЗУСТРІЧНИМ ПОЗОВОМ

Заявлені позовні вимоги позивач за зустрічним позовом обґрунтовує покликанням на те, що укладений між сторонами спору Договір про пайову участь замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста від 03.08.2020 підлягає визнанню недійсним у судовому порядку, а сплачена підприємством частка пайового внеску має бути повернута останньому, оскільки на момент вчинення оспорюваного правочину (03.08.2020) в Україні на законодавчому рівні був скасований інститут пайової участі замовника будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, із огляду на що відповідний договір суперечить актам чинного цивільного законодавства. Крім того, позивач за зустрічним позовом зазначає, що спірний правочин був вчинений без волевиявлення ПП "Альфа" на таке вчинення, а також під впливом певних тяжких обставин, що знайшли свій вияв у неможливості введення в експлуатацію збудованого об`єкта нерухомого майна (будинку) за відсутності укладеного між підприємством та Ужгородською міською радою договору пайової участі. Відтак, позивач за зустрічним позовом, покликаючись на приписи ст. 215, 216, 233, 236 Цивільного кодексу України, вказує на наявність підстав для визнання укладеного між сторонами спору Договору про пайову участь замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста від 03.08.2020 недійсним та просить суд застосувати наслідки недійсності означеного правочину в частині покладення на відповідача за зустрічним позовом обов`язку повернути ПП "Альфа" безпідставно збережені грошові кошти у формі сплаченого останнім пайового внеску в сумі 50 000 грн.

ПОЗИЦІЯ ВІДПОВІДАЧА ЗА ЗУСТРІЧНИМ ПОЗОВОМ

Відповідач за зустрічним позовом не скористався наданим йому процесуальним правом та не подав суду відзив на зустрічну позовну заяву в порядку ст. 165 ГПК України.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ. ПРАВОВА ОЦІНКА ТА ВИСНОВКИ СУДУ. ЗАКОНОДАВСТВО, ЩО ПІДЛЯГАЄ ЗАСТОСУВАННЮ ДО СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН

ЗА ПЕРВІСНИМ ТА ЗУСТРІЧНИМ ПОЗОВОМ

03.08.2020 між Виконавчим комітетом Ужгородської міської ради (позивачем за первісним позовом у справі) та Приватним підприємством "Альфа" (замовником, відповідачем за первісним позовом у справі) було укладено Договір про пайову участь замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста (далі - Договір), пунктом 1.1. якого визначено, що предметом даного Договору є пайовий внесок замовника на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста, при здійсненні будівництва об`єкта містобудування на умовах, зазначених цим Договором.

Назва та місце розташування об`єкта містобудування - будівництво багатоквартирного житлового будинку по вул. Петра Лінтура, поз. 4. Цільове призначення об`єкта містобудування - об`єкт житлового призначення (п. 1.2., 1.3. Договору).

За умовами п. 2.1., 2.2. Договору, замовник перераховує кошти на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста у розмірі 1 070 482,50 грн на рахунок міської ради до 03 вересня 2020 року. Сплата коштів замовником на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста здійснюється у безготівковій формі на рахунок місцевого бюджету: отримувач УК у м. Ужгороді/ м. Ужгород/24170000, код платежу 24170000, IBAN UA0007002, банк отримувача - Казначейство України (ЕАП), код отримувача (ЄДРПОУ) 38015610, призначення платежу - надходження коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту.

Пунктом 3.1. Договору передбачено, що замовник зобов`язується перерахувати кошти в сумі, зазначеній у п. 2.1. цього Договору, до 03.09.2020.

Міська рада зобов`язується прийняти у комунальну власність інженерні мережі та/або об`єкти інженерної інфраструктури, збудовані замовником відповідно до проєктної документації поза межами земельної ділянки, відведеної замовнику під забудову, та відшкодувати замовнику вартість їх будівництва за рахунок зменшення величини пайової участі (п. 3.4. Договору).

На підставі п. 5.5. Договору, Договір набуває чинності з моменту підписання сторонами і діє до повного його виконання.

Судом встановлено, що 10.08.2020 Приватним підприємством "Альфа" перераховано на користь бюджету Ужгородської міської ради суму 50 000 грн як частину обумовленого в Договорі пайового внеску на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста, свідченням чого є наявна в матеріалах справи копія банківської квитанції №ПН1622484 від 10.08.2020 із призначенням платежу відповідного змісту.

Звертаючись до суду з первісним позовом, позивач зазначає, що відповідачем грошове зобов`язання щодо сплати пайового внеску виконано не повністю, у зв`язку з чим в останнього виникла та рахується заборгованість перед позивачем у розмірі 1 020 482,50 грн. Крім того, на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України Виконавчим комітетом Ужгородської міської ради нараховано та заявлено до стягнення із Приватного підприємства "Альфа" суму 128 169,08 грн інфляційних нарахувань та 36 737 грн трьох процентів річних.

У свою чергу, позивач за зустрічним позовом, обґрунтовуючи заявлені ним позовні вимоги, вказує на наявність підстав для визнання укладеного між сторонами спору Договору про пайову участь замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста від 03.08.2020 недійсним, а також застосування наслідків недійсності такого правочину шляхом стягнення з відповідача частково сплаченого пайового внеску в сумі 50 000 грн.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності в Україні визначені Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності" від 17.02.2011 №3038-VI (далі - Закон №3038-VI).

Пунктом 4 частини 1 Закону №3038-VI (в редакції, чинній на момент укладення Договору про пайову участь замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста від 03.08.2020) встановлено, що замовник - фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву.

На підставі ч. 1 ст. 2 Закону №3038-VI, планування і забудова територій - діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема, розроблення містобудівної та проектної документації, будівництво об`єктів; реконструкцію існуючої забудови та територій; створення та розвиток інженерно-транспортної інфраструктури.

Відповідно до приписів статті 40 Закону №3038-VI (в редакції, що діяла до 01.01.2020), порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону. Замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури. Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами. При цьому не враховуються витрати на придбання та виділення земельної ділянки, звільнення будівельного майданчика від будівель, споруд та інженерних мереж, влаштування внутрішніх і позамайданчикових інженерних мереж і споруд та транспортних комунікацій. Розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається протягом десяти робочих днів з дня реєстрації органом місцевого самоврядування звернення замовника про укладення договору про пайову участь та доданих до нього документів, що підтверджують вартість будівництва об`єкта, з техніко-економічними показниками. Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію.

На виконання положень статті 40 Закону №3038-VI Ужгородською міською радою було прийнято рішення від 03.06.2011 №170 "Про порядок залучення коштів фізичних та юридичних осіб на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста", яким, зокрема, затверджено Положення про залучення коштів фізичних та юридичних осіб на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста, а також форму договору про пайову участь замовників будівництва у соціально-економічному розвитку міста.

Відповідно до Положення про залучення коштів фізичних та юридичних осіб на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста, затвердженого рішенням Ужгородської міської ради від 03.06.2011 №170, кошти цільового фонду бюджету міста для розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста формуються за рахунок коштів (внесків) пайової участі фізичних та юридичних осіб - замовників будівництва для забезпечення створення і розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста. Забороняється вимагати від замовника будівництва надання будь-яких послуг, у тому числі здійснення будівництва об`єктів та передачі матеріальних або нематеріальних активів (зокрема, житлових та нежитлових приміщень, у тому числі шляхом їх викупу), крім пайової участі замовника. Якщо технічними умовами передбачається необхідність будівництва замовником інженерних мереж або об`єктів інженерної інфраструктури поза межами його земельної ділянки, розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту зменшується на суму їх кошторисної вартості, а такі інженерні мережі та/або об`єкти передаються у комунальну власність. Розмір пайової участі (внеску) замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста визначається не пізніше десяти робочих днів з дня реєстрації органом місцевого самоврядування звернення замовника про укладення договору про пайову участь та доданих до нього документів, що підтверджують вартість будівництва (реконструкції) об`єкта містобудування з техніко-економічними показниками. Договір про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста укладається не пізніше п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації звернення про його укладання, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію. Пайовий внесок сплачується в повній сумі єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається договором. Граничний термін сплати пайового внеску не повинен перевищувати одного місяця після прийняття об`єкта містобудування в експлуатацію.

Разом з тим, із 01.01.2020 набули чинності норми Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" від 20.09.2019 №132-IX (далі - Закон №132-IX), якими статтю 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" від 17.02.2011 №3038-VI виключено.

Згідно з пунктом 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №132-IX, договори про сплату пайової участі, укладені до 1 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання. Протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (далі - пайова участь) у такому розмірі та порядку: розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом), зокрема, для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування. Замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта. Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва. Пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію. Кошти, отримані як пайова участь, можуть використовуватися виключно для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури відповідного населеного пункту.

За змістом Закону № 132-IX і Прикінцевих та перехідних положень до нього, з 01.01.2020 у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Дійсними та такими, що продовжують свою дію до моменту їх виконання, є лише договори про пайову участь, укладені до 01.01.2020.

Пунктами 3, 4, 5 частини 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 132-ІХ визначено обов`язок замовника будівництва протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта. Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва; пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію; кошти, отримані як пайова участь, можуть використовуватися виключно для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури відповідного населеного пункту.

Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

В силу приписів ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

На підставі ч. 1 ст. 233 Цивільного кодексу України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

У вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 230, 233 Цивільного кодексу України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, наявності тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 31.03.2021 у справі №910/18600/19, від 14.07.2022 у справі №910/9626/20.

За змістом ст. 233 Цивільного кодексу України, для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність двох обставин: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах (ст. 233 Цивільного кодексу України), характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Основною ознакою правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, є те, що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Тяжка обставина є оцінювальною категорією і має визначатися судом з урахуванням всіх обставин справи. Особа, яка оскаржує правочин, повинна довести, що за відсутності тяжких обставин вона взагалі або на зазначених умовах не уклала б такий правочин.

За матеріалами справи судом встановлено, що Приватному підприємству "Альфа" 25.09.2019 було видано технічний паспорт на будинок квартирного типу (гуртожиток) за адресою: м. Ужгород, вул. Лінтура, б/н, поз. 4, що, у свою чергу, вказує на факт завершення будівництва означеного об`єкта нерухомого майна.

19.02.2020 позивач за зустрічним позовом звернувся до Ужгородської міської ради з листом за вих. №2054 - Б (вхідні номер і дата, зазначені на реєстраційному штампі про отримання, - №541/03-15 від 19.02.2020), у якому просив прийняти на баланс міста в комунальну власність об`єкти інженерних мереж, збудовані за власний кошт замовника, поза межами земельної ділянки в рахунок пайової участі ПП "Альфа" у розвитку інфраструктури м. Ужгорода. Відповіді на вказаний лист із акцептуванням наведеної пропозиції замовника або відмови в її прийнятті матеріали справи не містять.

Водночас зі змісту наявного в матеріалах справи листа Виконавчого комітету Ужгородської міської ради №Ш-1503 від 13.07.2020, наданого у відповідь на звернення гр. ОСОБА_1 щодо неможливості зареєструвати право власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: м. Ужгород, вул. Лінтура, 2, вбачається, що Приватному підприємству "Альфа" було відмовлено у видачі сертифіката про прийняття в експлуатацію збудованого багатоквартирного житлового будинку за вказаною адресою, зокрема, з підстави неукладення із органом місцевого самоврядування договору про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста.

За наведених обставин, позивач за зустрічним позовом 22.07.2020 звернувся до Ужгородської міської ради із заявою, в якій просив укласти з ним договір про пайову участь, та в подальшому, після такого укладення частково сплатив пайовий внесок у розмірі 50 000 грн.

Оцінюючи доводи Приватного підприємства "Альфа" стосовно недійсності укладеного між сторонами договору, суд дійшов наступних висновків.

Як уже зазначалось попередньо, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" №132-ІХ від 20.09.2019, з 01.01.2020 виключено статтю 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" та встановлено імперативну спеціальну норму щодо сплати пайової участі, згідно з якою замовник вже не звертається із заявою про укладення договору, а звертається із заявою про визначення розміру пайової участі, отримує розрахунок, сплачує її до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію та інформацію щодо сплати зазначає вже безпосередньо у декларації. При цьому, жодних інших додаткових вимог, обов`язків, процедур спеціальною імперативною нормою, яка регулює відносини сплати пайової участі, не передбачено.

Водночас незважаючи на вищевикладені обставини, відповідач за зустрічним позовом 03.08.2020 уклав із позивачем за зустрічним позовом оскаржуваний договір, умови якого прямо суперечать спеціальній, імперативній нормі закону (спеціальному порядку, чітко визначеному Законом).

Разом з тим, п. 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" визначають абсолютно іншу процедуру сплати пайової участі, без укладення договору, встановлення строку сплати пайової участі (пайова участь сплачується до моменту введення в експлуатацію) та застосування відповідальності.

У постанові від 30.09.2020 у справі №902/4442/19 Верховний Суд дійшов висновку про те, що з 01.01.2020 у замовників відсутній обов`язок перерахувати до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, як і відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Дійсними та продовжують свою дію до моменту їх виконання є лише договори про пайову участь, укладені до 01.01.2020.

Позивач за зустрічним позовом наголошує на тому, що спірний договір укладено саме під впливом тяжких для нього обставин, проти його волі та на вкрай невигідних умовах, оскільки завершення процедури введення об`єкта в експлуатацію неможливе було б без вирішення питання пайової участі.

У свою чергу, основною ознакою правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, є те що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення тих тяжких обставин. Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Верховний Суд у постанові від 25.07.2018 у справі №910/19020/17 зазначив про те, що суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про те, що позивач і третя особа укладали договори пайової участі під впливом тяжких для них обставин і на вкрай невигідних умовах. Без укладення позивачем оспорюваних договорів неможливо було б ввести об`єкти в експлуатацію чи порушувались би права третіх осіб (інвесторів). Отже укладаючи оспорювані Договори пайової участі, позивач і третя особа не діяли вільно, а укладення таких договорів не відповідало їх волі, а відтак, наведені обставини у сукупності є підставою визнання таких Договорів пайової участі недійсними.

В ухвалі від 22.10.2020 у справі №910/10794/19 Верховний Суд наголосив на обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій про те, що позивач за зустрічним позовом і третя особа уклали договір під впливом тяжких для них обставин і на вкрай невигідних умовах. Без укладення цього договору неможливо було б ввести об`єкти в експлуатацію чи порушувались би права третіх осіб (інвесторів). Отже укладаючи Договір, позивач за зустрічним позовом і третя особа не діяли вільно, а укладення таких договорів не відповідало їх волі, відтак наведені обставини у сукупності є підставою визнання такого Договору недійсним.

Для того щоб правочин було визнано недійсним з підстав, передбачених ст. 233 Цивільного кодексу України, необхідна наявність таких підстав, зокрема: 1) наявність в особи, що вчиняє правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; 2) правочин повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення нерозривного причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин.

З урахуванням наведеного та наявних у матеріалах справи документальних доказів, суд погоджується з доводами позивача за зустрічним позовом про те, що без укладення Договору про пайову участь замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста від 03.08.2020 останнім неможливо було б ввести в експлуатацію об`єкт нерухомого майна, що, у свою чергу, призвело б до порушення прав третіх осіб, у зв`язку з чим доводи позивача за зустрічним позовом про недійсність оспорюваного правочину з підстав, обумовлених ст. 203, 215, 233 Цивільного кодексу України знайшли своє підтвердження в матеріалах справи, є законними, обґрунтованими, відповідачем за зустрічним позовом не спростованими, а тому підлягають задоволенню.

Вказані висновки суду відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 14.07.2022 у справі №910/9626/20.

Водночас, беручи до уваги вищевикладені обставини, суд приходить до висновку про відсутність обумовлених законом підстав для стягнення з Приватного підприємства "Альфа" на користь Виконавчого комітету Ужгородської міської ради 1 020 482,50 грн заборгованості, 128 169,08 грн інфляційних нарахувань та 36 737 грн трьох процентів річних, у зв`язку з чим вимоги позивача за первісним позовом задоволенню не підлягають.

Крім того, позивач за зустрічним позовом вказує на наявність підстав для застосування судом наслідків недійсності Договору про пайову участь замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста від 03.08.2020 шляхом стягнення з відповідача частково сплаченого пайового внеску в сумі 50 000 грн.

Положеннями статті 216 Цивільного кодексу України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Аналогічні положення містяться у статті 208 Господарського кодексу України, якою передбачено наслідки визнання господарського зобов`язання недійсним.

Зокрема, на підставі ч. 2 ст. 208 Господарського кодексу України, у разі визнання недійсним зобов`язання з інших підстав кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за зобов`язанням, а за неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість грошима, якщо інші наслідки недійсності зобов`язання не передбачені законом.

За змістом ч. 1 та 2 статті 216 Цивільного кодексу України, правовими наслідками недійсності правочину є реституція (основний наслідок) та відшкодування збитків (додатковий наслідок).

Реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним, і метою її проведення є відновлення між сторонами такого собі status quo у фактичному та правовому становищі, що існував до вчинення правочину, шляхом, так би мовити, абсолютного знищення юридичного значення будь-яких дій, що вчинялися суб`єктами - учасниками недійсного правочину.

Реституція - це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий.

Під реституцією слід розуміти повернення становища сторін недійсного правочину у початковий стан. Реституція є наслідком недійсного правочину.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 09.09.2021 у справі №925/1276/19.

Згідно із ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 1212 Цивільного кодексу України, положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №922/3412/17 та від 13.02.2019 у справі №320/5877/17 зроблено висновок про те, що предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України (пункти 28, 29, 30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №922/3412/17, пункт 27 постанови Верховного Суду від 29.01.2019 у справі №922/536/18).

Конструкція статті 1212 Цивільного кодексу України, як і загалом норм глави 83 Цивільного кодексу України, свідчить про необхідність установлення так званої "абсолютної" безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (грошових коштів), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 Цивільного кодексу України, у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна, грошових коштів.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №757/4040/16-ц.

Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке він безпідставно набув (зберіг), або вартість цього майна. Такий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №922/3412/17.

З огляду на вищевикладене, враховуючи недійсність укладеного між сторонами спору Договору про пайову участь замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста від 03.08.2020, грошові кошти, сплачені позивачем за зустрічним позовом на його виконання, в розумінні статті 216, 1212 Цивільного кодексу України вважаються такими, що безпідставно набуті відповідачем, і, як наслідок, підлягають поверненню позивачу.

Згідно зі ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Положеннями ст. 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В силу ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Позивач за первісним позовом доказів на підтвердження наведених ним обставин та обґрунтувань суду не надав. Аргументи позивача за первісним позовом не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи та положеннях законодавства.

Відповідач за зустрічним позовом доказів на спростування викладених позивачем за зустрічним позовом обставин суду не надав.

З урахуванням вищевикладеного в сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову в повному обсязі.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ У СПРАВІ

Судові витрати за первісним позовом підлягають віднесенню на позивача за первісним позовом у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Судові витрати за зустрічним позовом підлягають віднесенню на відповідача за зустрічним позовом у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України в розмірі 4962 грн на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Керуючись ст. 11, 13, 14, 73 - 79, 86, 129, 210, 220, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України

СУД УХВАЛИВ:

1. У задоволенні первісного позову відмовити повністю.

2. Судові витрати за первісним позовом покласти на позивача за первісним позовом.

3. Зустрічний позов задоволити повністю.

4. Визнати недійсним Договір про пайову участь замовника у створенні і розвитку інженерно - транспортної та соціальної інфраструктури міста від 03.08.2020, укладений між Виконавчим комітетом Ужгородської міської ради, м. Ужгород Закарпатська область та Приватним підприємством "Альфа", с. Минай, Ужгородський район, Закарпатська область.

5. Стягнути з Виконавчого комітету Ужгородської міської ради, пл. Поштова, будинок 3, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000 (код ЄДРЮОФОПтаГФ 38015610) на користь Приватного підприємства "Альфа", вул. Транспортних Будівельників, будинок 4, с. Минай, Ужгородський район, Закарпатська область, 89427 (код ЄДРЮОФОПтаГФ 32545476) суму 50 000 грн (П`ятдесят тисяч гривень) сплаченого пайового внеску, а також 4962 грн (Чотири тисячі дев`ятсот шістдесят дві гривні) на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

6. На підставі ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду, згідно зі ст. 256 Господарського процесуального кодексу України, подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду.

7. Вебадреса сторінки на офіційному вебпорталі судової влади України в Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по даній справі, - http://court.gov.ua/fair/sud5008/ або http://www.reyestr.court.gov.ua.

Повне судове рішення складено та підписано 10.03.2023.

Суддя Пригара Л.І.