ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.03.2023 Справа № 917/1725/22

м.Полтава

Суддя Кльопов І.Г. при секретарі судового засідання Назаренко Я.А, розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовною заявою Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Мрія", с.Петрівка, Красноградський район, Харківська область, 63340

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Татнєфть - АЗС-Україна", вул. Половки, 62, м.Полтава, 36024

про стягнення 177467,90грн.

встановив:

До Господарського суду Полтавської області надійшла позовна заява Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Мрія" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Татнєфть - АЗС-Україна" про стягнення заборгованості за Договором купівлі-продажу нафтопродуктів (з використанням паливних карт) №ПК-040520/560 від 04.05.2020 у розмірі 177467,90грн., у т.ч. сума основного боргу - 166597,12грн., інфляційні витрати в сумі 9323,48грн., 3% річних в сумі 1547,30грн.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.12.2022 даний позов був переданий на розгляд судді Кльопову І.Г.

Ухвалою від 02.01.2023 суд постановив прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі № 917/1725/22, справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

18.01.2023 за вхід. №672 від відповідача до суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач просив суд позов задовольнити частково в сумі 166597,12 грн. (основна сума заборгованості), в іншій частині позовних вимог просив відмовити за безпідставністю.

31.01.2023 за вхід. №1227 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач просить суд задовольнити позов у повному обсязі.

Згідно ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За ч. 2 ст. 252 ГПК України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. За ст. 248 ГПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Суд розпочав розгляд справи по суті в установлені строки.

Під час розгляду справи по суті судом були досліджені всі письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 ГПК України дане рішення прийнято, складено та підписано в нарадчій кімнаті.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

Між СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКИМ ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «МРІЯ» (далі - Позивач, Покупець) та ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНСТЮ «ТАТНЄФТЬ-АЗС-УКРАЇНА» (далі - Відповідач, Продавець) було укладено договір купівлі-продажу нафтопродуктів (з використанням паливних карт) № ПК-040520/560, відповідно до якого Продавець зобов`язався передавати у власність Покупця автомобільне паливо, а Покупець зобов`язався прийняти його і сплатити за нього визначену цим договором ціну.

Пунктом 4.2. Договору передбачено, що Покупець здійснює Продавцю на його розрахунковий рахунок попередню оплату в розмірі 50 % та 50 % по факту заправки нафтопродуктами.

Пунктом 4.6. Договору передбачено, що за підсумками місяця, але не раніше 10 числа наступного за звітним, продавець надає Покуплю видаткову накладну на обсяг і вартість обраного палива за попередній місяць.

Пунктом 8.1. Договору передбачено, що договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2020 року, а в частині взаєморозрахунків - до повного їх виконання.

Пунктом 8.2. Договору передбачено, що дія договору пролонгується на один рік на тих самих умовах, якщо жодна із сторін за 10 (десять) календарних днів до закінчення терміну дії Договору не заявила про припинення його дії.

Відтак договір є дійсним станом на час подання позовної заяви до суду, але Відповідач не виконує його умов.

Впродовж дії договору Позивач приймав, а Відповідач передавав автомобільне паливо, про що за підсумками кожного звітного місяці сторонами підписувалися накладні на відпуск за картками.

02.03.2022 року Відповідач надав Позивачу рахунок на попередню оплату №ТА000000668 на суму 300 000,00 грн., а Позивач, в свою чергу, його оплатив 03.03.2022 року, що підтверджується платіжним дорученням № 1245.

Позивач зазначає, що реалізувати своє право власності на оплачене пальне в повному обсязі Позивач не зміг в зв`язку з тим, що Відповідач припинив його відпуск в повному обсязі з 27.04.2022, та не повідомив Позивача про строки відновлення відпуску оплаченого пального через мережу своїх АЗС. Через це на рахунку Відповідача залишилася частина коштів, що були оплачені Позивачем згідно рахунку № ТА000000668 (передоплата) в сумі 166 597,12 грн.

25.07.2022року позивач направив відповідачу Вимогу вихідний № 341 про повернення коштів передоплати в сумі 166 597,12 грн., яку отримано останнім 02.08.2022 року.

Листом від 04.08.2022 року вихідний № 04-473 Відповідач повідомив, що визнає за собою заборгованість перед Позивачем у сумі 166 597,12 грн., але зазначив, що повернути кошти не може в зв`язку з арештом грошових коштів на рахунках підприємства із забороною здійснення видаткових операцій (крім виплати заробітної плати та розрахунків з бюджетом), накладеного відповідно до ухвали Печерського районного суду м. Києва від 17.05.2022 року по справі № 757/11179/22к.

Також, Сторони підписали акт звірки взаємних розрахунків № 6 за період з січня 2022 року по травень 2022 року, відповідно до якого станом на 31.05.2022 року заборгованість Відповідача перед Позивачем складає 166 597,12 грн. Заборгованість відповідача також підтверджується актом звірки взаємних розрахунків № 4.

З урахуванням встановлених обставин суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України), суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно положень статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 173 ГК України передбачено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (зобов`язань) є зокрема договір.

Приписами статті 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

На підставі досліджених судом письмових доказів суд доходить висновку про виникнення між позивачем та відповідачем господарського зобов`язання на підставі Договору купівлі-продажу № ПК-040520/560 від 04.05.2020

Матеріали справи не містять доказів повернення відповідачем 166597,12 грн. попередньої оплати за Договору купівлі-продажу № ПК-040520/560 від 04.05.2020

Відповідач визнає основну заборгованість в розмірі 166597,12 грн.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Згідно з ст. 191 Господарського процесуального кодексу України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Матеріали справи також не містять доказів того, що визнання відповідачем позову у цій справі суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб. Визнання відповідачем позову відповідає фактичним обставинам справи, які підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, у матеріалах справи наявний акт звірки взаєморозрахунків №8 станом на період: травень.2022 (на суму 166597,12 грн.), підписаний представниками обох сторін та скріплений їх печатками.

Відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб.

Слід також зазначити, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 19.04.2018 у справі № 905/1198/17, від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18 та від 04.12.2019 у справі № 916/1727/17.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми боргу у розмірі 166597,12 грн. є обґрунтованими, підтверджені належними доказами, визнання відповідачем позову в цій частині не суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, у зв"язку з чим суд ухвалює рішення про задоволення позову в частині вимог про стягнення основної заборгованості в розмірі 166597,12 грн.

Крім того, позивач нарахував відповідачу інфляційні втрати в розмірі - 9323,48 грн. за період з 10.08.2022 по 30.11.2022 та 3% річних у розмірі 1547,30грн. за період з 10.08.2022 по 30.11.2022.

Щодо інфляційних втрат, суд зазначає, що право позивача на стягнення інфляційних втрат гарантується правилом ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі №910/4590/19 зобов`язання зі сплати, 3% річних та суму інфляційних втрат є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування суми інфляційних втрат та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, від 13.11.2019 року №922/3095/18, від 18.03.2020 року у справі №902/417/18.

Судом встановлено вище, що за Договором купівлі-продажу № ПК-040520/560 від 04.05.2020у відповідача існував обов"язок щодо надання позивачу товару. При цьому, 25.07.2022року позивач направив відповідачу Вимогу вихідний № 341 про повернення коштів передоплати в сумі 166 597,12 грн., яку отримано останнім 02.08.2022 року.

Листом від 04.08.2022 року вихідний № 04-473 Відповідач повідомив, що визнає за собою заборгованість перед Позивачем у сумі 166 597,12 грн., але зазначив, що повернути кошти не може в зв`язку з арештом грошових коштів на рахунках підприємства із забороною здійснення видаткових операцій (крім виплати заробітної плати та розрахунків з бюджетом), накладеного відповідно до ухвали Печерського районного суду м. Києва від 17.05.2022 року по справі № 757/11179/22к.

Тобто, заборгованість з повернення попередньої оплати у ТОВ «Татнєфть-АЗС-Україна» перед Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Мрія" за вказаним договором виникла з 10.08.2022.

У цьому контексті Верховним Судом у постанові від 03.02.2021 по справі №910/14761/19 наголошено на тому, що за змістом частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою міроювідповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошовогозобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (п. 4.9. постанови суду). Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляцію а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання (п. 4.11 постанови суду). Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми борту, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція - п. 4.12. постанови суду.

Перевіряючи розмір заявлених позивачем до стягнення 3% річних та інфляційних втрат, суд вважає їх правомірними та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо посилання відповідача на наявність форс-мажорних обставин, які перешкоджають подальшому безперешкодному здійсненню господарської діяльності підприємства та засвідчені листом Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1та випадок, який полягає в ухваленні судами (Київським районним судом м.Полтави та Печерським районним судом м.Києва рішень про арешт грошових коштів на рахунках ТОВ «Татнєфть-АЗС-Україна», що унеможливлює здійснення підприємством господарської діяльності, суд зазначає наступне.

Згідно статті 218 ГК України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Положеннями статі 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до статті 141 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Згідно частини 1 статті 141 Закону України "Про торгово-промислові палати України", Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності.

Листом Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 визнано форс-мажорною обставиною військову агресію Російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану 24.02.2022. Торгово-промислова палата України у цьому листі зазначила, що вказані обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними.

У постановах Верховного Суду від 15.06.2018 зі справи № 915/531/17, від 26.05.2020 зі справи № 918/289/19, від 17.12.2020 зі справи № 913/785/17 викладено висновок щодо застосування статті 141 Закону України Про торгово-промислові палати в Україні, відповідно до якого:

- статтею 141 Закону України Про торгово-промислові палати в Україні визначено, що засвідчення дії непереборної сили шляхом видачі сертифіката про форс-мажорні обставини покладено на Торгово-промислову палату України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати;

- форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання;

- доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

У постанові від 25.01.2022 по справі № 904/3886/21 Верховний Суд також зазначив, що форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер, а зацікавленій стороні необхідно довести (1) факт їх виникнення; (2) те, що обставини є форс-мажорними (3) для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність.

Відповідні висновки також було викладено у постанові Верховного Суду від 14.06.2022 по справі № 922/2394/21.

У постанові від 16.07.2019 по справі № 917/1053/18 Верховним Судом зазначено, що лише посилання сторони у справі на наявність обставин непереборної сили та надання підтверджуючих доказів не може вважатися безумовним доведенням відповідних обставин, яке не потребує оцінки суду. Саме суд повинен на підставі наявних у матеріалах доказів встановити, чи дійсно такі обставини, на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку.

Суд вважає, що у контексті спірних правовідносин суттєве значення має не тільки встановлення існування обставин непереборної сили (форс-мажору), а й їх безпосередній, прямий та невідворотний вплив на можливість належного виконання зобов`язання за договором, що може бути підставою для звільнення від відповідальності за його порушення, тобто існування причинно-наслідкового зв`язку між виникненням форс-мажорних обставин та неможливістю виконання стороною своїх зобов`язань.

У справі від 28.12.2021 № 466/7335/21 Шевченківський районний суд м. Львова зазначив, що категорія "непереборна сила" має відносний характер, це означає, що одне і те ж явище в одному випадку, за певних умов визнається непереборною силою, а в іншому - ні. В кожній окремій ситуації при вирішенні питання про те, чи є певна подія непереборною силою, необхідно з`ясовувати усі конкретні обставини (місце, час тощо) та керуватися такими критеріями, як надзвичайність та невідворотність за даних умов.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що під час розгляду справи відповідачем не доведено дію та вплив форс-мажорних обставин саме у взаємовідносинах із позивачем за укладеним договором, а також доказів причинно-наслідкового зв`язку між введенням 24.02.2022 в Україні воєнного стану та неможливістю виконання відповідачем своїх зобов`язань, а накладення арешту на грошові кошти на банківських рахунках відповідача не можна вважати випадком, який не залежить від волі останнього.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ст.ст. 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З урахуванням висновків, до яких дійшов суд при вирішенні даного спору, суду не вбачається за необхідне надавати правову оцінку кожному із доводів наведених учасниками судового процесу, оскільки їх оцінка не може мати наслідком спростування висновків, до яких дійшов господарський суд під час вирішення даного спору.

Разом з тим, ст. 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З урахуванням вищевикладеного, судом встановлено обґрунтованість заявленого позову, а отже позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд виходить з наступного.

При подачі позовної заяви про стягнення заборгованості сплачено судовий збір платіжним дорученням №3691 від 20.12.2022 в сумі 2662,02 грн.

Згідно вимог частини 1 статті 130 ГПК України, частини 3 статті 7 Закону України "Про судовий збір" у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Приймаючи до уваги, що відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті в частині вимог про стягнення 166597,12 грн., позивачу належить повернути частину судового збору сплаченого ним при поданні позову у сумі 1249,47гривень., Таким чином, частина витрат по сплаті судового збору, що покладається на відповідача, стяновить 1412,53 грн.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Татнефть-АЗС-Україна» (36010 Полтавська область, м. Полтава вул. Половки, буд.62, ) на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Мрія" (с.Петрівка, Красноградський район, Харківська область, 63340, ) 166597,12грн. за непоставлений товар, 9323,48грн. - інфляційних нарахувань, 1547,30грн. - 3% річних та 1412,53грн. витрат зі сплати судового збору.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

3. Повернути Сільськогосподарському товариству з обмеженою відповідальністю "Мрія" (с.Петрівка, Красноградський район, Харківська область, 63340, ) з Державного бюджету України 1249,47грн. судового збору, сплаченого відповідно до платіжного доручення №3691 від 20.12.2022 року, оригінал якого знаходиться у матеріалах справи.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне рішення складено 02.03.2023

Суддя Кльопов І.Г.