ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"03" березня 2023 р.м. Одеса Справа № 916/3343/22

Господарський суд Одеської області у складі судді Цісельського О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу № 916/3343/22

за позовом: Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (просп. Перемоги, № 14, м. Київ, 01135, ) в особі Чорноморської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація морського порту Чорноморськ) (вул. Праці, № 6, м. Чорноморськ, Одеська обл., 68001, )

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрам Шиппінг Едженсі» (просп. Миру, № 2/2-Н, м. Чорноморськ, Одеська обл., 68001, ),

про стягнення 312 847,23 грн,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог та заперечень.

Позивач, Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Чорноморської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація морського порту Чорноморськ), звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрам Шиппінг Едженсі», в якій просить суд стягнути з відповідача 137539,25 грн пені, 3% річних в розмірі 14420,58 грн та інфляційні втрати в розмірі 160887,40 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням з боку відповідача прийнятих на себе зобов`язань за умовами договору про забезпечення доступу до Портового оператора до причалу(ів) від 27.12.2017 №174-П-АМПУ-17 в частині повної та своєчасної оплати наданих позивачем послуг.

Як стверджує позивач, згідно п. 1.1. договору ДП «АМПУ» зобов`язалось забезпечити доступ Портового оператора до причалів № 3, 4, 5, 6 Чорноморської філії ДП «Адміністрація морських портів України» (адміністрації морського порту Чорноморськ), що перебуває у господарському віданні Адміністрації, для проведення Портовим оператором вантажно-розвантажувальних робіт, а Портовий оператор зобов`язався здійснювати оплату за забезпечення доступу до причалу(ів) в порядку та на умовах, визначених договором та чинним законодавством України.

Також, позивач зазначає, що оплата рахунків здійснюється шляхом банківського переказу грошових коштів Портовим оператором на поточний рахунок Адміністрації протягом 20 банківських днів з дати виставлення рахунку на оплату послуг.

Так, для оплати вартості наданих послуг по доступу до причалів, позивачем було виставлено відповідачу рахунки: № ПО/818 від 06.01.2022 на суму 139918,13 грн, № ПО/1041 від 14.01.2022 на суму 704390,96 грн, № ПО/ЮЮ від 17.01.2022 на суму 101716,98 грн, № ПО/1164 від 19.01.2022 на суму 86191,36 грн, № ПО/1974 від 12.02.2022 на суму 759914,30 грн, № ПО/2110 від 14.02.2022 на суму 57648,11 грн, № ПО/2293 від 15.02.2022 на суму 62445,38 грн, № ПО/2438 від 19.02.2022 на суму 125358,60 грн, № ПО/2372 від 20.02.2022 на суму 106364,75 грн.

За ствердженням позивача, в порушення чинного законодавства та умов договору вищезазначені рахунки відповідачем сплачено із порушенням строку, встановленого договором, у зв`язку з чим у позивача, на його переконання, виникло право на стягнення з відповідача пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Додатково позивач зауважує, що ним на адресу відповідача була направлена претензія №1261/15- 02-04/Вих від 30.08.2022 про необхідність сплати пені, інфляційних та 3% річних, у відповідь на яку відповідачем надіслано лист №01-09/352 від 19.10.2022, де останній повідомив про сплату 20 834,68 грн, в іншій частині відмовив в задоволенні претензії посилаючись на обставини форс-мажору, з наданням сертифікату Одеської регіональної ТПП.

Позивач, із посиланням на п. 5.3. договору, вважає викладені у відповіді на претензію некоректними та такими, що не можуть свідчити про наявність форс-мажорних обставин неможливості своєчасного погашення заборгованості, оскільки відповідачем у визначений договором строк та спосіб не було повідомлено ДП «АМПУ» про настання та закінчення форс-мажорних обставин, в зв`язку із чим він втратив право посилатися на такі обставини.

Окрім того, на думку позивача, оголошений військовий стан не перешкоджав відповідачу своєчасно здійснити платіж (банківська система працювала належним чином), тому відповідач мав своєчасно здійснити платіж до його оголошення.

Листом № 1650/15-01-01/Вих від 04.11.2022 позивач повідомив відповідача про вказані обставини та просив переглянути своє рішення щодо в задоволенні направленої претензії, проте дане звернення було залишено без реагування.

При цьому, позивач додає, що при частковому задоволенні претензії відповідач не уточнив призначення платежу в розмірі 20 834,68 грн, яка сума заявлена в претензії ним визнається (пеня, відсотки, інфляційні), у зв`язку із цим позивач застосував вимоги ст. 534 ЦК України, відповідно до якої у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання, а у другу чергу сплачуються проценти і неустойка.

Виходячи із положень ст. 534 ЦК України Позивач відносить платіж в розмірі 20 834,68 грн. на оплату пені та вказує, що є правомірною вимога про стягнення з відповідача 137 539,25 грн пені, трьох відсотків річних, які складають 14 420,58 грн, інфляційні в сумі 160 887,40 грн.

Відповідачем подано до суду відзив на позов (вх. № 856/23 від 10.01.2023), в якому, заперечуючи проти позовних вимог, останній фактично підтвердив обставини несвоєчасної сплати грошового зобов`язання за договором від 27.12.2017 №174-П-АМПУ-17.

Між тим, відповідач зауважив, що з огляду на введення воєнного стану в Україні, ТОВ «Фрам Шиппінг Едженсі» було повідомлено позивача про настання форс-мажорних обставин та надано ЧФ ДП «Адміністрація морських портів України» документи підтверджуючи дію форс-мажорних обставин: лист (довідка) Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1, Сертифікат Одеської регіональної Торгово-промислової палати від 11.10.2022 № 5100-22-1085.

Також, відповідач зазначив, що зважаючи на складну ситуацію, викликану воєнними діями в Україні, ТОВ «Фрам Шиппінг Едженсі» фактично з 24.02.2022 до 12.08.2022 було позбавлено у повній мірі можливості продовжувати свою господарську діяльність в умовах воєнного стану, у тому числі виконувати всі умови договору та сплачувати грошові кошти за договором, оскільки відповідач є Портовим оператором, що виконує навантажувально-розвантажувальні роботи в Чорноморському морському порту на причалах №№3-6 та підприємство внесено до Реєстру морських портів, код терміналу UAILKFRM.

При цьому, відповідач перебуває на території населеного пункту, у якому ведуться воєнні (бойові) дії, а Одеська область майже з самого початку російського вторгнення в Україну зазнає масових ракетних обстрілів з боку Російської Федерації.

Крім того, за ствердженням відповідача, неможливість здійснення господарської діяльності відповідачем-портовим оператором після введення воєнного стану в Україні пов`язана з блокуванням морських портів та мінуванням акваторії Чорного моря.

З огляду на зазначене, TOB «Фрам Шиппінг Едженсі» наголошує, що починаючи з лютого 2022 року зазнало суттєві економічні втрати, а також упущену вигоду від неможливості провадження господарської діяльності, а саме у зв`язку з логістичною неможливістю здійснювати свою статутну діяльність.

При цьому, ТОВ «Фрам Шиппінг Едженсі» не мало можливості виконати свої обов`язки за договором починаючи з 24.02.2022 по 12.08.2022. Визначення кінцевої дати - 12.08.2022 обумовлено підписанням 22.07.2022 у Стамбулі «Ініціативи щодо безпечного транспортування зерна та продуктів харчування з українських портів», що дозволило поновити ТОВ «Фрам Шиппінг Едженсі» свою господарську діяльність, яка залежить безпосередньо від експорту зерна через порт «Чорноморськ».

Окрім того, відповідач додає, що введення воєнного стану в Україні, активні воєнні (бойові) дії у Одеській області призвели до зупинки господарської діяльності підприємства та встановлення заборони відвідування та знаходження в приміщеннях будівлі, спорудах, причалах МТП «Чорноморськ», призупинення трудових договорів працівників підприємства згідно з Наказом № 17-ОД від 13.04.2022.

З урахуванням зазначеного, з огляду на об`єктивні чинники ТОВ «Фрам Шиппінг Едженсі», за його ствердженням, не мало можливості виконувати умови договору, у тому числі щодо направлення повідомлення щодо початку настання форс-мажорних обставин.

Крім того, після отримання претензії ЧФ ДП «Адміністрація морських портів України» № 1261/15-02-04/Вих від 30.08.2022 про сплату 333 681,91 грн ТОВ «Фрам Шиппінг Едженсі» додатково звернулося до Одеської регіональної ТПП за отриманням відповідного Сертифіката про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) на підтвердження настання форс-мажорних обставин саме за договором № 174-П-АМПУ-17 від 27.12.2017.

Додатково відповідач зазначає, що сертифікат ТПП не може засвідчувати форс-мажорні обставини на майбутнє. Тому, ТОВ «Фрам Шиппінг Едженсі», після закінчення дії форс-мажорних обставин, звернулося до ТПП України для засвідчення форс-мажорних обставин за період з дня настання форс-мажорних обставини до дня їх закінчення. Отримавши даний Сертифікат ТОВ «Фрам Шиппінг Едженсі» одразу повідомило ЧФ ДП «Адміністрація морських портів України» про настання форс-мажорних обставин та їх припинення (з 24.02.2022 по 12.08.2022), що, на думку відповідача, відповідає п. 5.3. договору.

У відповіді на відзив (вх. № 1799/23 від 18.01.2023) позивач зазначив, що відповідачем не подано суду належних доказів, які б свідчили про повідомлення позивача у порядку, передбаченому договором, про дію форс-мажорних обставин, що об`єктивно перешкоджають або унеможливлюють належне виконання взятих на себе зобов`язань за договором та є підставою для відстрочення строку їх виконання.

На переконання позивача, введення воєнного стану на території України не означає, що відповідач не може перерахувати кошти. Більш того, держава на даний час заохочує розвиток підприємницької діяльності з метою позитивного впливу на економіку країни (зменшення податків, митних платежів тощо).

При цьому, на думку позивача, збройний конфлікт, війна дійсно можуть бути обставинами непереборної сили, але тільки в тому випадку, коли вони відповідають всім чотирьом наведеним ознакам, а саме, якщо є причинно-наслідковий зв`язок між обставиною/подією та неможливістю виконання заявником своїх конкретних зобов`язань (за договором, контрактом, угодою, законом, нормативним актом, актом органів місцевого самоврядування тощо).

Як зазначає позивач, відповідачем не доведена наявність причинно-наслідкового зв`язку між військовою агресією та неможливістю перерахувати грошові кошти на рахунок ДП «АМПУ».

Окрім того, позивач зауважив, що в сертифікаті, який виданий Одеською регіональною торгово-промисловою палатою, дійсно підтверджуються форс-мажорні обставини в частині неможливості ТОВ «Фрам Шиппінг Едженсі» виконувати обов`язки, які визначені договором щодо експлуатації причалу у відповідності до його функціонального призначення, відповідно до встановленого режиму експлуатації. Однак, такий документ не може підтверджувати форс- мажорні обставини щодо неможливості сплати грошових зобов`язань, оскільки відповідачем, наразі, не доведено, що саме через військові дії, він в період з 24.02.2022 не мав можливості своєчасно сплатити надану послугу. Банківська система працювала та продовжує працювати належним чином, офіси та потужності відповідача не постраждали, тому відповідач мав можливість оплатити заборгованість в даний період.

Сертифікату про настання форс-мажорних обставин в частині неможливості виконання договірного зобов`язання (яке виникло до введення воєнного стану), щодо своєчасної оплати вартості послуги не надано.

Відтак, позивач підсумовує, що відповідачем не доведено вплив форс-мажорних обставин саме на виконання грошових зобов`язань у взаємовідносинах із позивачем за укладеним договором, а також доказів причинно-наслідкового зв`язку між введенням 24.02.2022 в Україні воєнного стану та неможливістю виконання відповідачем своїх зобов`язань за вказаним договором.

Інші заяви по суті справи до суду не надходили.

2. Процесуальні питання, вирішені судом

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.12.2022 позовна заява вх.№ 3456/22 була передана на розгляд судді Цісельському О.В.

13.12.2022 ухвалою Господарського суду Одеської області було прийнято позовну заяву (вх.№3456/22 від 09.12.2022) до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/3343/22. Справу постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, в порядку ст.ст.247-252 ГПК України без виклику сторін. Роз`яснено сторонам про можливість звернення до суду у строк визначений ч. 7 ст. 252 ГПК України з клопотанням про призначення проведення розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідно до частини п`ятої статті 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвала суду від 13.12.2022, яку суд надіслав відповідачу за місцезнаходженням відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, отримана останнім 27.12.2022, про що свідчить повернуте на адресу суду рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення за вх.№98/23 від 10.01.2023.

Отже, судом дотримані вимоги процесуального закону щодо належного та своєчасного повідомлення учасників про розгляд даної справи.

Згідно з ч.ч.5, 7 ст. 252 ГПК України ст.252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням /викликом/ сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням /викликом/ сторін від учасників справи до суду не надходило.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах «Савенкова проти України», no. 4469/07, від 02.05.2013, «Папазова та інші проти України», no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Європейський суд щодо тлумачення положення «розумний строк» в рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» роз`яснив, що строк, який можна визначити «розумним», не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Разом з цим, на підставі Указів Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та №259/2022 від 14.03.2022, №133/2022 від 18.04.2022, №341/2022 від 17.05.2022, №573/2022 від 12.08.2022, №757/2022 від 07.11.2022, №58/2023 від 06.02.2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» починаючи з 24.02.2022 на території України діє режим воєнного стану.

Відповідно до статті 248 ГПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно з ст.26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства в умовах воєнного стану забороняється.

Частиною 1 статті 7 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.

Згідно з частиною 3 зазначеної статті судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України.

Відповідно до ч.1 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

При цьому, суди повинні забезпечувати безпеку учасників судового провадження, запобігти створенню перешкод для реалізації ними права на судовий захист та визначених законом процесуальних прав в умовах воєнного стану, коли реалізація учасниками справи своїх прав і обов`язків є суттєво ускладненою.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб.

З огляду на наведене, рішення у справі прийнято судом з урахуванням об`єктивних обставин та в умовах неможливості розгляду відповідного спору у визначений ст.248 Господарського процесуального кодексу України строк.

Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.

Водночас суд зауважує, що відповідно до пунктів 3 та 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Під час розгляду справи по суті судом були досліджені всі письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

У відповідності до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення /виклику/ учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

03.03.2023 судом було постановлено рішення в нарадчій кімнаті у відповідності до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, без його проголошення.

3. Обставини, встановлені судом під час розгляду справи.

27.12.2017 між Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» (адміністрація) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фрам Шиппінг Едженсі» (портовий оператор) було укладено договір № 174-П-АМПУ-17 про забезпечення доступу портового оператора до причалу(ів), відповідно до п. 1.1. якого адміністрація зобов`язалась забезпечити доступ портового оператора до причалу (ів) № 3, 4, 5, 6 Іллічівської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (в подальшому змінено назву на Чорноморську філію державного підприємства «Адміністрація морських портів України»), що перебуває у господарському віданні адміністрації для проведення портовим оператором вантажно-розвантажувальних робіт, а портовий оператор зобов`язався сплатити адміністрації плату за послуги.

Послуга надається з метою забезпечення виконання портовим оператором вантажно-розвантажувальних робіт та надання послуг із використанням причалу (ів) у межах, визначених у паспорті споруди, а саме довжини та ширини конструкції (конструктивної ширини) споруди.

Відповідно до п. 1.2 договору, технічні та конструктивні характеристики, довжина причалу, ширина конструкції (конструктивна ширина), цільове призначення, режим та умови експлуатації причалу(ів) зазначено у Паспорті гідротехнічної споруди (причалу) та Довіднику допустимих навантажень на причали, викопіювання з яких наведені у Додатках 1 (паспорт) та 2 (довідник) до цього договору.

Надання адміністрацією послуги, зазначеної в п.1.1 цього договору, не позбавляє адміністрацію права володіння, користування та розпорядження причалом(ами), до якого (яких) надано доступ (п. 1.3 договору).

Згідно п. 1.4 договору, господарська діяльність портового оператора здійснюється з обов`язковим дотриманням вимог Зводу звичаїв морського порту Іллічівськ, Обов`язкових постанов по морському порту Іллічівськ, Правил технічної експлуатації портових гідротехнічних споруд, затверджених наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 27.05.2005 №257, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 13.10.2005 №1191/11471 зі змінами та доповненнями, інших документів щодо експлуатації (використання) та технічної експлуатації гідротехнічних споруд, та його конструктивних елементів, та вимог чинного законодавства України. Використання портовим оператором причалу(ів) для інших потреб, ніж передбачені в п.1.1 цього договору, та/або отримання інших послуг від адміністрації є предметом іншого договору або здійснюється за заявками портового оператора, згідно із затвердженими адміністрацією вільними цінами (тарифами).

Адміністрація зобов`язана складати у двох примірниках Акт наданих послуг та рахунок за надані послуги за державними регульованими тарифами, на підставі наданої портовим оператором інформації за формою, наведеною у Додатку 3 до цього договору, з урахуванням пунктів 3.2, 3.3 цього договору. Акт наданих послуг та рахунок за надані послуги складаються протягом календарного періоду (місяця), якщо портовим оператором здійснено обробку понад однієї суднової партії, можливо складання акту наданих послуг та рахунку за надані послуги за календарний період (місяць) (пп. 2.1.3 п. 2.1. договору).

Адміністрація має право вимагати здійснення своєчасної та повної оплати за послугу відповідно до умов цього договору та отримувати плату протягом всього строку дії цього договору (пп. 2.2.1., 2.2.2 п. 2.2. договору).

Відповідно до п. 2.3.2 договору, портовий оператор зобов`язаний користуватися послугою доступу до причалу(ів) на умовах, встановлених даним договором та чинним законодавством України.

Підпунктом 2.3.15 пункту 2.3. договору, сторони передбачили обов`язок портового оператора здійснювати оплату наданої адміністрацією послуги в порядку та на умовах, визначених цим договором та чинним законодавством України.

Портовий оператор має право користуватися послугою для здійснення своєї господарської діяльності (пп. 2.4.1 п. 2.4. договору).

Згідно п. 3.1 договору, нарахування плати за послуги із забезпечення доступу портового оператору до причалу(ів), що перебуває у господарському віданні адміністрації, здійснюється за тарифами відповідно до наказу Міністерства інфраструктури України від 18.12.2015 №541 «Про затвердження Тарифів на послуги із забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України», зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 22.12.2015 за № 1608/28053.

Для формування рахунку та акту наданих послуг за підсумками календарного періоду (місяця) портовий оператор надає до адміністрації у перший робочий день місяця, наступного за звітним, інформацію та документи, передбачені Додатком 3 до цього договору, в паперовому/електронному вигляді. Формування рахунку та акту наданих послуг здійснюється на останню дату календарного періоду (місяця) протягом 6-ти робочих днів місяця наступного за звітним.

Відповідно до п. 3.4 договору, оплата рахунків здійснюється шляхом банківського переказу грошових коштів портовим оператором на поточний рахунок Адміністрації протягом 20 банківських днів з дати виставляння Адміністрацією рахунку на оплату послуг.

Пунктом 5.1. договору встановлено, що сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання своїх зобов`язань за цим договором, у разі якщо вказане невиконання є результатом дії обставин непереборної сили (форс-мажору), які матимуть місце після того, як цей договір буде підписаний, тобто в результаті екстраординарних подій, які відповідна сторона не може ні передбачати, ні запобігти доступними засобами.

При цьому, у п. 5.3. договору сторони погодили, що сторона, у якої виникли обставини непереборної сили (форс-мажорні), зобов`язана негайно (не пізніше 5 (п`яти) календарних днів з дня виникнення) сповістити іншу сторону про настання і/або припинення форс-мажорних обставин. Підтвердженням обставин непереборної сили (форс-мажору) с документи, видані Торгово-промисловою палатою України. Неповідомлення або несвоєчасне повідомлення про настання або припинення обставин непереборної сили (форс-мажору) позбавляє сторону посилатися на них.

Як передбачено п. 6.4. договору, за порушення портовим оператором строків оплати, вказаних у цьому договорі, стягується пеня у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, діючої в період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, враховуючи день оплати. Оплата пені і штрафу не звільняє портового оператора від обов`язку сплатити суму заборгованості.

Цей договір набирає чинності з дати його підписання обох сторін і діє протягом 3 (трьох) років з дати його підписання. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору за 30 календарних днів до закінчення строку його чинності, договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором, з урахуванням змін у законодавстві на дату продовження цього договору (п. 7.1договору).

Згідно п.8.2 договору, всі права та обов`язки Адміністрації, які передбачені цим договором, виконуються Іллічівською філією державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (в подальшому змінено назву на Чорноморську філію державного підприємства «Адміністрація морських портів України»), в тому числі підписання усіх актів та приписів, передбачених цим договором, ведення технічної документації, введення бухгалтерського обліку, проведення розрахунків, підписання первинних документів тощо.

Додатками до договору, зокрема, є Паспорти причалів № 3, № 4, №5, №6.

Договір підписаний сторонами та скріплений відтисками круглих печаток господарюючих суб`єктів.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання договору №174-П-АМПУ-17 від 27.12.2017 позивач надав, а відповідач прийняв послуги з забезпечення доступу портового оператора до причалів №№ 3 6, що підтверджується актами надання послуг: № ПО/818 від 06.01.2022 на суму 139 918,13 грн; № ПО/1041 від 14.01.2022 на суму 704 390,96 грн; № ПО/1010 від 17.01.2022 на суму 101 716,98 грн, № ПО/1164 від 19.01.2022 на суму 86 191,36 грн; № ПО/1974 від 12.02.2022 на суму 759 914,30 грн; № ПО/2110 від 14.02.2022 на суму 57 648,11 грн; № ПО/2293 від 15.02.2022 на суму 62 445,38 грн; № ПО/2438 від 19.02.2022 на суму 125358,60 грн; № ПО/2372 від 20.02.2022 на суму 106 364,75 грн, які підписані обома сторонами без заперечень та зауважень.

Так, судом встановлено, що для оплати вартості наданих послуг по доступу до причалів, позивачем було виставлено відповідачу рахунки: № ПО/818 від 06.01.2022 на суму 139 918,13 грн; № ПО/1041 від 14.01.2022 на суму 704 390,96 грн; № ПО/1010 від 17.01.2022 на суму 101 716,98 грн, № ПО/1164 від 19.01.2022 на суму 86 191,36 грн; № ПО/1974 від 12.02.2022 на суму 759 914,30 грн; № ПО/2110 від 14.02.2022 на суму 57 648,11 грн; № ПО/2293 від 15.02.2022 на суму 62 445,38 грн; № ПО/2438 від 19.02.2022 на суму 125358,60 грн; № ПО/2372 від 20.02.2022 на суму 106 364,75 грн. Вказані рахунки отримані представником відповідача, уповноваженим на отримання відповідних ранків згідно довіреності № 01-09/419 від 08.12.2021, що підтверджується підписами представника у реєстрах рахунків та актів наданих послуг.

Проте відповідачем зазначені рахунки було сплачено не вчасно, а саме: рахунок № ПО/818 від 06.01.2022 на суму 139 918,13 грн було сплачено 10.02.2022; рахунок № ПО/1041 від 14.01.2022 на суму 704 390,96 грн було сплачено 25.02.2022; рахунок № ПО/1010 від 17.01.2022 на суму 101 716,98 грн було сплачено 25.02.2022; рахунок № ПО/1164 від 19.01.2022 на суму 86 191,36 грн було сплачено 25.02.2022; рахунок № ПО/1974 від 12.02.2022 на суму 759 914,30 грн було сплачено 09.08.2022 в розмірі 700 000,00 грн, 11.08.2022 в розмірі 59 914,30 грн; рахунок № ПО/2110 від 14.02.2022 на суму 57 648,11 грн було сплачено 11.08.2022; рахунок № ПО/2293 від 15.02.2022 на суму 62 445,38 грн було сплачено 11.08.2022; рахунок № ПО/2438 від 19.02.2022 на суму 125 358,60 грн було сплачено 11.08.2022; рахунок № ПО/2372 від 20.02.2022 на суму 106 364,75 грн було сплачено 11.08.2022.

З метою досудового врегулювання спору позивачем на адресу відповідача була направлена претензія № 1261/15-02-04/Вих від 30.08.2022 з вимогою невідкладно, але не пізніше 7-ми днів з дня отримання цієї претензії, перерахувати 333 681,91 грн.

Так, судом встановлено, що ТОВ «Фрам Шиппінг Едженсі» сплатило пеню згідно претензії № 1261/15-02-04/Вих від 30.08.2022 в розмірі 20834,68 грн згідно платіжного доручення № 417 від 16.09.2022.

19.10.2022 відповідач надав позивачу відповідь на претензію та повідомлення про настання форс-мажорних обставин № 01-09/352, відповідно до якої ТОВ «Фрам Шиппінг Едженсі» частково визнало претензію ЧФ ДП «Адміністрація морських портів України» № 1261/15-02-04/Вих від 30.08.2022 про сплату 333 681,91 грн у розмірі 20 834,68 грн та зазначило про сплату вказаних коштів у відповідному розмірі, а також надало позивачу документи, підтверджуючі дію форс-мажорних обставин, що призвели до неможливості вчасної сплати грошового зобов`язання за договором № 174-П-АМПУ-17 від 27.12.2017 та зазначило, що вимоги про сплату інфляційних, пені та 3% річних у розмірі 312 847, 23 грн не підлягають задоволенню.

До відповіді на претензію відповідачем надано сертифікат Одеської регіональної торгово-промислової палати № 5100-22-1085 (№ 2003-14/129 від 11.10.2022) про форс-мажорні обставини, з яким ТПП засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військова агресія Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану в Україні та закриття морського порту Чорноморськ на вхід та вихід всіх суден, встановлення рівня охорони 3 у морських та річкових портах України, щодо обов`язку (зобов`язання) ТОВ «Фрам Шиппінг Едженсі», зокрема, експлуатувати (використовувати) причал(и) за його (їх) функціональним призначенням, відповідно до встановлених режиму та умов експлуатації, із вжиттям заходів щодо збереження причалу(ів) в технічно справному стані та для забезпечення надійного, безпечного та працездатного стану причалу(ів) в процесі його (їх) експлуатації (використання) у термін з 24 лютого 2022 року за договором про забезпечення доступу портового оператора до причалу(ів) № 174-П-АМПУ-17 від 27.12.2017. Період дії форс-мажорних обставин визначений з 24.02.2022 по 12.08.2022.

04.11.2022 Чорноморська філія ДП «АМПУ» (Адміністрація морського порту Чорноморськ» звернулась до ТОВ «Фрам Шиппінг Едженсі» з листом № 1650/15-01-01/Вих, де, у відповідь на лист № 01-09/352 від 19.10.2022, серед іншого зазначила, що Сертифікату про настання форс-мажорних обставин в частині неможливості виконання зобов`язання (яке виникло до введення військового стану), щодо своєчасної оплати вартості послуги з доступу портового оператора до причалу не надано, а оголошений воєнний стан не перешкоджав відповідачу здійснити платіж (банківська система працювала належним чином), який останній мав своєчасно здійснити до його оголошення.

У зв`язку з наведеним, позивач просив відповідача переглянути своє рішення щодо відмови в повному задоволенні направленої претензії та сплатити залишок коштів в розмірі 312 847,23 грн. Вказаний лист залишений відповідачем без відповіді та реагування.

Вказані обставини стали підставою для нарахування позивачем до стягнення з відповідача пені в розмірі 137539,25 грн, 3% річних в розмірі 14420,58 грн та інфляційних втрат в розмірі 160887,40 грн, які відповідач у добровільному порядку не сплатив позивачу.

Також в матеріалах справи наявні накази ТОВ «Фрам Шиппінг Едженсі», зокрема: наказ № 2402/ВП від 24.02.2022 про заборону відвідування та знаходження працівниками підприємства на території МТП «Чорноморськ»; наказ № 17-ОД від 13.04.2022 про призупинення трудових договорів працівників підприємства; наказ № 19-ОД від 12.08.2022 про відновлення дії трудових договорів працівників підприємства; наказ № 1208/ВП від 12.08.2022 про часткове відновлення роботи у Чорноморському морському порту.

4. Норми права, з яких виходить господарський суд при прийнятті рішення.

Частиною першою статті 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, зокрема, з договорів та інших правочинів.

Відповідно до частини першої статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За змістом частини першої статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з частиною першою статті 175 Господарського Кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Зобов`язана сторона має право відмовитися від виконання зобов`язання у разі неналежного виконання другою стороною обов`язків, що є необхідною умовою виконання.

Відповідно до частини першої статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з ч.2 ст.218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Частиною 1 статті 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За змістом частини 1 статті 231 ГК України, на яку посилається позивач в якості обґрунтування для нарахування штрафних санкцій, законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

Згідно ч. 2 ст. 231 ГК України у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та закону, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу статті 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання, при якому сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено умовами договору, актами цивільного законодавства тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

В силу частини 1 статті 547 Цивільного кодексу України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

Згідно з статтею 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частина 2 статті 551 ЦК України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 599 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст.625 зазначеного кодексу боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

При цьому частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Крім того, частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу визначено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Cтаттею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» встановлено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. А стаття 3 вказаного Закону зазначає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

5. Висновки господарського суду за результатами вирішення спору.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Матеріалами справи підтверджено та судом встановлено, що відносини між сторонами, які виникли в процесі виконання договору, є правовідносинами з надання послуг.

Суд встановив, що в даному випадку відносини між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фрам Шиппінг Едженсі» та Державним підприємством «АМПУ» в особі Чорноморської філії ДП «АМПУ» носять договірний характер, укладений між ними договір про забезпечення доступу Портового оператора до причалу (ів) № 174-П-АМПУ-17 від 27.12.2017 предметом судових розглядів не виступав та недійсним судом не визнавався.

Сторони факт укладання договору № 174-П-АМПУ-17 від 27.12.2017 не заперечують та у представлених суду заявах визнають.

З огляду на зазначене, суд, з урахуванням положень ст. 204 ЦК України, приймає до уваги договір № 174-П-АМПУ-17 від 27.12.2017 як належну підставу у розумінні норм ст. 11 ЦК України для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків з надання послуг та їх оплати.

Судом встановлено, що на виконання умов спірного договору № 174-П-АМПУ-17 від 27.12.2017 позивачем надано відповідачу послуги з забезпечення доступу портового оператора до причалів №№ 3-6, про що складено відповідні акти наданих послуг та для оплати вартості наданих послуг по доступу до причалів, адміністрацією було виставлено відповідачу рахунки.

В свою чергу отримання відповідачем послуг за договором № 174-П-АМПУ-17 від 27.12.2017 є підставою виникнення у відповідача зобов`язання оплатити надані послуги відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Оплату послуг, за умовами договору відповідач зобов`язався здійснити протягом 20 банківських днів шляхом перерахування грошових коштів з дати виставлення адміністрацією рахунків на оплату.

Матеріали справі свідчать, що відповідачем в порушення умов п. 3.4. договору та ч.1 ст. 530 ЦК України своєчасно не було здійснено оплату виставлених позивачем рахунків.

Суд також звертає увагу, що відзив на позовну заяву не містить вказівки на незгоду відповідача з цією обставиною.

Щодо вимог позивача про стягнення із ТОВ «Фрам Шиппінг Едженсі» пені, 3% річних та інфляційних втрат суд зазначає наступне.

Договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань врегульовані Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», положеннями якого встановлено, що за прострочення платежу, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (ст. 1 Закону). Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Якщо сторони у відповідному договорі не встановили конкретного розміру відповідальності, пеня стягненню не підлягає, за винятком випадків, коли розмір пені встановлений чинними актами законодавства. Отже, в силу наведених положень законодавства розмір відповідальності у вигляді пені встановлюються у договорі за згодою сторін.

Як встановлено судом вище, згідно п. 6.4. договору за порушення портовим оператором строків оплати, передбачених договором, стягується пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу, враховуючи день оплати.

Окрім того, суд зауважує, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотки річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Слід зауважити, що у випадках порушення грошового зобов`язання суд не має правових підстав приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов`язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України).

За своїми ознаками, індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу у зв`язку з девальвацією грошової одиниці України, а 3% річних є платою за користування чужими коштами в цей період прострочення виконання відповідачем його договірного зобов`язання, і за своєю правовою природою вони є самостійними від неустойки способами захисту, цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов`язань, а не штрафною санкцією.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції та 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Суд, перевіривши викладений позивачем у позовній заяві розрахунок пені, вважає його вірним в частині нарахованих сум з огляду на погоджені умови п. 6.4. договору. Також, судом враховано сплату відповідачем суми пені в розмірі 20834,68 грн, а отже вимоги в частині стягнення з відповідача пені у сумі 137 539,25 грн є такими, що підлягають задоволенню.

При цьому, суд зауважує, що згідно із положенням п. 1.9. постанови Пленуму ВГСУ «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» №14 від 17.12.2013 день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Крім цього, відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 13.06.2018 у справі №922/1008/16, день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та 3% річних.

При проведенні обрахунків позивачем не враховано вказаних вище висновків та помилково включено у періоди нарахування 3% річних та інфляційних втрат дні фактичної сплати боргу.

Висновок суду, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається у період часу, за який здійснюється нарахування річних відповідає правовій позиції, викладеній, зокрема, у постановах Верховного Суду від 11 листопада 2021 року у справі № 922/449/21, від 10.04.2019 у справі № 910/13064/17, від 13.06.2018 у справі № 922/1008/16, від 27.05.2019 у справі № 910/20107/17, від 25.02.2020 у справі № 910/2615/18, у яких зазначено, що при здійснені розрахунку річних та пені, день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення пені та річних.

Перевіривши за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій "LІGA 360" здійснений позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, що нараховані на суму заборгованості за відповідним рахунком на оплату в межах визначеного позивачем періоду прострочення, суд дійшов висновку, що 3% річних становлять 14301,92 грн та інфляційні втрати становлять 160887,40 грн.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат підлягають задоволенню частково в сумі 14301,92 гривень 3% річних та 160887,40 гривень інфляційних втрат, в іншій частині вимог про стягнення 3 % річних в сумі 118,66 гривень слід відмовити у зв`язку із їх необґрунтованістю.

Судом не приймаються до уваги твердження відповідача, що невиконання ним зобов`язань допущено в результаті об`єктивних обстави непереборної сили, а саме у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та введенням воєнного стану в Україні, з огляду на наступне.

Згідно із статті 14-1 Закону України «Про Торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Ознаками форс-мажорних обставин є наступні елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності.

Форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом.

Невідворотними є обставини, настанню яких учасник правовідносин не міг запобігти, а також не міг запобігти наслідкам таких обставин навіть за умови прояву належного ступеня обачливості та застосуванню розумних заходів із запобігання таким наслідкам. Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести (п.38 постанови Верховного Суду від 21.07.2021 у справі №912/3323/20), а не лише таким, що викликає складнощі, або є економічно невигідним.

Між обставинами непереборної сили та неможливістю належного виконання зобов`язання має бути причинно-наслідковий зв`язок. Тобто неможливість виконання зобов`язання має бути викликана саме обставиною непереборної сили, а не обставинами, ризик настання яких несе учасник правовідносин.

Наявність форс-мажорних обставин засвідчується Торгово-промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами відповідно до статей 14, 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати України» шляхом видачі сертифіката.

Господарський суд зазначає, що у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Вказаний Указ затверджено Верховною Радою України Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX.

В подальшому Указами Президента України строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжено та станом на теперішній час строк дії воєнного стану в Україні не припинено.

Крім того, ТПП України на підставі ст. ст. 14,14-1 Закону України «Про торгово - промислові палати в Україні» від 02.12.1997 № 671/97-ВР, Статуту ТПП України, засвідчила форс - мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні».

Тобто, ТПП України підтвердила, що обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами, як для суб`єктів господарювання так і населення.

Господарський суд зазначає, що прострочення зобов`язання за чотирма рахунками виникло раніше, аніж обставини непереборної сили, на які посилається відповідач, а саме військова агресія Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану.

Разом із тим, розділом 5 (Обставини непереборної сили (форс-мажор)), укладеного між сторонами договору, чітко передбачені підстави звільнення сторін від відповідальності за часткове або повне невиконання ними зобов`язань по цьому договору через обставини непереборної сили (у т.ч. війни, військові дії, введення військового стану).

При цьому, сторона у якої виникли такі обставини, відповідно до п.5.3. зобов`язана негайно (не пізніше 5-ти календарних днів) сповістити іншу сторону про настання цих форс-мажорних обставин.

Водночас, абзацом третім пункту 5.3. договору сторони домовились, що неповідомлення або несвоєчасне повідомлення про настання або припинення обставин непереборної сили (форс-мажору) позбавляє сторону посилатись на них.

Господарський суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів повідомлення відповідачем позивача про виникнення обставин непереборної сили на виконання положень п. 5.3. договору. На переконання суду, відповідач мав зазначити у повідомленні про те, що введення воєнного стану на території України призвело до неможливості належного виконання відповідачем договірних зобов`язань щодо здійснення оплати за надані послуги.

А відтак відсутність такого повідомлення у встановлений умовами договору та погоджений сторонами строк тягне за собою втрату відповідачем права посилатися на такі обставини як на підставу, що звільняє від відповідальності.

При цьому, в сертифікаті №5100-22-1085 від 11.10.2022, який виданий Одеською регіональною торгово-промисловою палатою, дійсно підтверджуються форс-мажорні обставини в частині неможливості ТОВ «Фрам Шиппінг Едженсі» виконувати обов`язки, які визначені спірним договором щодо експлуатації причалу у відповідності до його функціонального призначення, відповідно до встановленого режиму експлуатації. Однак, такий документ не може підтверджувати форс-мажорні обставини щодо неможливості сплати грошових зобов`язань.

Суд зазначає, що в матеріалах справи відсутній сертифікат про настання форс-мажорних обставин в частині неможливості виконання договірного зобов`язання (яке частково виникло до введення воєнного стану), щодо своєчасної оплати вартості послуги .

Також відповідач зазначає, що Головним управлінням ДПС в Одеській області було прийнято Рішення від 25.11.2022 № 156/15-32-04 щодо неможливості своєчасного виконання платником податків свого податкового обов`язку, що є додатковим підтвердженням того, що цей сертифікат № 5100-22-1085 від 11.10.2022 може підтверджувати форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) щодо неможливості сплати грошових коштів.

Суд звертає увагу відповідача, що рішення податкового органу стосовно ТОВ "СЗТЧ", яке не має жодного відношення до суті даного спору, не може прийматися як належний доказ наявності форс-мажорних обставин щодо виконання договірних зобов`язань ТОВ «Фрам Шиппінг Едженсі» перед ДП «АМПУ» так як вказане рішення стосується оплати земельного податку в період з 24.02.2022 та іншого портового оператора.

По зобов`язаннях, які виникли до 24.02.2022, відповідач має їх виконувати належним чином як перед позивачем так перед державним бюджетом.

Верховний Суд у постанові від 19.08.2022 по справі №908/2287/17 зазначив, що сертифікат Торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами. Адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу.

Наданий сертифікат не підтверджує неможливість відповідача розрахуватися за рахунок наявних коштів за фактично надані послуги або отримання доходів за рахунок іншої діяльності.

Суд вважає слушними зауваження позивача, що з сертифікату та інших документів, наданих відповідачем, не вбачається того, що до 23.02.2022 відповідач мав обігові кошти для виконання грошового зобов`язання перед позивачем, а 24.02.2022 в нього зникли всі обігові кошти для розрахунку із позивачем.

Враховуючи вищевикладене, слід дійти висновку, що під час розгляду справи відповідачем не доведено вплив форс-мажорних обставин саме на виконання грошових зобов`язань у взаємовідносинах із позивачем за укладеним договором, а також доказів причинно-наслідкового зв`язку між введенням 24.02.2022 в Україні воєнного стану та неможливістю виконання відповідачем своїх зобов`язань за вказаним договором.

З урахуванням зазначеного, суд вважає, що форс-мажор не є автоматичною підставою для звільнення від виконання зобов`язань, стороною договору має бути підтверджено не факт настання таких обставин, а саме їхня здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання, тому доводи відповідача є недоведеними документально та такі, що ґрунтуються на бажанні уникнути наслідків несвоєчасного виконання грошового зобов`язання .

Будь-яких інших доказів, які б підтверджували об`єктивні перешкоди для належного виконання зобов`язання за спірним договором відповідачем до матеріалів справи не надано.

Окрім того, системний аналіз положень частини першої статті 42, частини першої статті 44 ГК України дає підстави для висновку, що будь-яка підприємницька діяльність суб`єктів господарювання здійснюється на підставі комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

За таких обставин, господарський суд приходить до висновку про відсутність підстав для звільнення відповідача від відповідальності, а заперечення відповідача, викладені ним у відзиві на позовну заяву в частині невизнання позовних вимог, підлягають відхиленню, як такі, що не відповідають чинному законодавству, не ґрунтуються на належних доказах і спростовуються фактично встановленими судом обставинами та матеріалами справи.

За змістом положень статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/1131/18, від 26.02.2019 у справі №914/385/18, від 10.04.2019 у справі №904/6455/17, від 05.11.2019 у справі №915/641/18.

При цьому, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності. Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 зі справи №902/761/18, від 20.08.2020 зі справи №914/1680/18).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні.

17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 № 132-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким було, зокрема внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України та змінено назву статті 79 Господарського процесуального кодексу України з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування «вірогідність доказів».

Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

З огляду на викладене, оцінюючи надані сторонами справи докази в їх сукупності та керуючись принципом «вірогідність доказів», суд дійшов висновку, що надані позивачем докази на підтвердження неправомірного порушення відповідачем строків оплати за узгодженими сторонами умовами договору, є більш вірогідними, ніж докази, надані відповідачем на спростування таких обставин.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді («Руїс Торіха проти Іспанії»).

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами («Ван де Гурк проти Нідерландів»).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті («Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Суд також бере до уваги позицію ЄСПЛ, зазначену у п.58. рішення ЄСПЛ у справі «Серявін та інші проти України» в якому зазначено, що суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навивши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.

Згідно ж із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, вказані рішення Європейського суду з прав людини суд застосовує у даній справі як джерело права.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення, оскільки не спростовують висновків, до яких дійшов суд.

Оцінюючи надані сторонами докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги ДП «Адміністрація морських портів України» в особі Чорноморської філії ДП «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація морського порту Чорноморськ) обґрунтовані частково у зв`язку з встановленою помилковістю розрахунку 3% річних, відповідають фактичним обставинам справи та вимогам чинного законодавства, тому підлягають частковому задоволенню.

У зв`язку з тим, що спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача та рішення відбулось частково на користь позивача, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем при подачі позову, покладаються на відповідача пропорційно задоволеним вимогам, що складають 4690,93 грн. (312728,54 грн.*4692,71 грн./312847,23 грн.).

Керуючись ст.ст. 2, 13, 76, 79, 86, 129, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрам Шиппінг Едженсі» (просп. Миру, № 2/2-Н, м. Чорноморськ, Одеська обл., 68001, ) на користь Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (просп. Перемоги, № 14, м. Київ, 01135, ) в особі Чорноморської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація морського порту Чорноморськ) (вул. Праці, № 6, м. Чорноморськ, Одеська обл., 68001, ) пеню в розмірі 137 539 (сто тридцять сім тисяч п`ятсот тридцять дев`ять) грн 25 коп, 3% річних в розмірі 14 301 (чотирнадцять тисяч триста одна) грн 92 коп, інфляційні втрати в розмірі 160 887 (сто шістдесят тисяч вісімсот вісімдесят сім) грн 40 коп та витрати зі сплати судового збору в розмірі 4 690 (чотири тисячі шістсот дев`яносто) грн 93 коп.

3. В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст.241 ГПК України.

Наказ видати в порядку ст.327 ГПК України.

Повний текст рішення складено 03 березня 2023 р.

Суддя О.В. Цісельський