ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2023 року

м. Київ

cправа № 910/10855/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Чумака Ю. Я. - головуючого, Дроботової Т. Б., Багай Н. О.

секретар судового засідання - Лелюх Є. П.,

за участю представників:

позивача - Сидорчук Ю. М. (адвокат),

відповідача - Лопатнікової А. В. (адвокат),

розглянув касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 08.11.2021 (суддя Літвінова М. Є.), додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 24.11.2021 (суддя Літвінова М. Є.) та постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.08.2022 (головуючий - Чорногуз М. Г., судді Куксов В. В., Поляков Б. М.) у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Партнер-ВС"

до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк"

про визнання недійсним одностороннього правочину.

Короткий зміст і підстави позовних вимог

1. У липні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Партнер-ВС" (далі - ТОВ "Партнер-ВС", Товариство, Клієнт, позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" (далі - АТ КБ "ПриватБанк", Банк, відповідач) про визнання недійсною односторонньої відмови (правочину) від 03.03.2021 (далі - односторонній правочин від 03.03.2021, оспорюваний правочин), вчиненого Банком щодо розірвання договору банківського обслуговування від 20.09.2018, згідно з яким Товариству було відкрито поточний рахунок № НОМЕР_1 і депозитний рахунок №(далі - договір від 20.09.2018), з посиланням на положення статей 15, 16, 203, 215, 651, 1068, 1075 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 64 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статей 11, 15 Закону України від 06.12.2019 № 361-IX "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення", чинного з 28.04.2020 (далі - Закон України № 361-IX).

2. Позовна заява обґрунтовується незаконністю односторонньої відмови відповідача від договору від 20.09.2018, укладеного з позивачем, та відсутністю підстав для встановлення Клієнту відповідного рівня ризику (неприйнятно високого ризику).

Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій

3. Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.11.2021, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 29.08.2022, позов задоволено повністю.

4. Рішення та постанова мотивовані посиланням на положення статей 16, 203, 215, 634, 639, 651, 1066, 1068, 1074, 1075 ЦК України, статті 179 Господарського кодексу України (далі - ГК України), статей 1, 7, 8, 11, 15, 23 Закону України № 361-IX, пункту 10.12 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 № 22, пунктів 34- 37, 46, 47, 55, 61 та пунктів 1, 8 Додатку № 12 до Положення про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 19.05.2020 № 65 (далі - Положення № 65), статей 13, 14, 73, 74, 76, 77, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), з урахуванням яких місцевий та апеляційний господарські суди дійшли висновку про обґрунтованість позовних вимог з огляду на те, що: 1) право Банку як суб`єкта первинного фінансового моніторингу відмовитися від договірних відносин шляхом розірвання договору банківського рахунка з підстав встановлення Клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику не є абсолютним, а умовним, таким, що залежить від настання певних визначених Законом України № 361-IX обставин, тобто лише за умови встановлення Клієнту неприйнятно високого ризику внаслідок проведення внутрішньої перевірки. При цьому Банк зобов`язаний підтвердити існування правових підстав для встановлення неприйнятно високого ризику (схожі висновки викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.10.2018 у справі № 910/21320/17, від 29.04.2020 у справі № 910/3245/19, від 20.01.2022 у справі № 910/18504/20); 2) матеріали справи не містять рішення Банку про встановлення неприйнятно високого ризику за результатами переоцінки ризику ТОВ "Партнер-ВС"; 3) надані відповідачем документи жодним чином не підтверджують існування правових підстав для встановлення позивачу неприйнятно високого ризику, в зв`язку з чим Банк не довів належними та допустимими доказами обставин вчинення Товариством фінансових (платіжних) операцій, які містять ознаки здійснення ризикової діяльності в сфері фінансового моніторингу та існування ризику застосування до Банку відповідних заходів впливу, зокрема, незаконності джерел походження коштів ТОВ "Партнер-ВС", інших його активів або прав на такі активи, а також не довів наявності в банківських операціях позивача ознак відмивання доходів. При цьому підозрілість проведення фінансових операцій не може слугувати підставою вважати, що такі фінансові операції підпадають під ознаки підозрілої діяльності клієнта та/або фіктивності такої діяльності, в зв`язку з чим до позивача мав би бути встановлений неприйнятно високий ризик.

5. Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 24.11.2021, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 29.08.2022, заяву ТОВ "Партнер-ВС" від 12.11.2021 про розподіл судових витрат у справі № 910/10855/21 задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ "ПриватБанк" на користь Товариства 37 500 грн витрат на професійну правничу допомогу. В іншій частині вимог заяви відмовлено.

6. Додаткове рішення аргументоване положеннями статей 123, 126, 129, 244 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), зважаючи на які та виходячи з критеріїв розумності, необхідності, співрозмірності та справедливості, а також враховуючи складність справи та клопотання відповідача про зменшення витрат на правову допомогу, місцевий господарський суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність належними та допустимими доказами витрат Товариства на професійну правничу допомогу в сумі 37 500 грн із заявлених до стягнення витрат у загальній сумі 43 500 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

7. Не погоджуючись з рішенням і додатковим рішенням місцевого господарського суду та постановою суду апеляційної інстанції, АТ КБ "ПриватБанк" звернулося з касаційною скаргою, в якій просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

8. На обґрунтування своєї правової позиції скаржник посилається на неправильне застосування та порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, наголошуючи на необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми статті 15 Закону України № 361-IX у подібних правовідносинах, викладеного в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.10.2018 у справі № 910/21320/17, від 29.04.2020 у справі № 910/3245/19, від 20.01.2022 у справі № 910/18504/20, яке (відступлення) аргументує тим, що банки наділені не правом, а виключно прямим обов`язком самостійно встановлювати неприйнятно високий ризик ділових відносин стосовно клієнтів у разі неможливості виконувати визначені цим Законом обов`язки або мінімізувати виявлені ризики, пов`язані з таким клієнтом, та внаслідок встановлення такого ризику відмовлятися від договірних відносин шляхом розірвання договору банківського рахунка, в зв`язку з чим висновки судів про обмеженість та неабсолютність права, яким вказаний Закон не наділяє банки як суб`єктів первинного фінансового моніторингу, не відповідають нормам права.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

9. Товариство у відзиві на касаційну скаргу просить відмовити в її задоволенні з мотивів, викладених в оскаржуваних судових рішеннях.

Розгляд справи Верховним Судом

10. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.12.2022 касаційну скаргу АТ КБ "ПриватБанк" у справі № 910/10855/21 передано колегії суддів у складі: Чумак Ю. Я. - головуючий, судді Дроботова Т. Б., Багай Н. О.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.02.2023 у зв`язку з перебуванням судді Дроботової Т. Б. на лікарняному, визначено у справі № 910/10855/21 колегію суддів у складі: Чумак Ю. Я. - головуючий, судді Багай Н. О., Суховий В. Г.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.02.2023 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ КБ "ПриватБанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 08.11.2021, додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 24.11.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.08.2022 у справі № 910/10855/21 і призначено розгляд цієї справи в судовому засіданні на 28.02.2023.

Згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.02.2023 у зв`язку з перебуванням судді Сухового В. Г. на лікарняному визначено у справі № 910/10855/21 колегію суддів у складі: Чумак Ю. Я. - головуючий, судді Дроботова Т. Б., Багай Н. О.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

11. 19.09.2018 між позивачем та відповідачем підписано анкету-заяву клієнта про приєднання до умов та правил надання банківських послуг.

20.09.2018 між ТОВ "Партнер-ВС" та АТ КБ "ПриватБанк" укладено договір банківського обслуговування.

12. У 2019 році Банк змінив рахунки Клієнта та закріпив за ними міжнародні номери банківського рахунку відповідно до стандарту № 13616 на № НОМЕР_1 (поточний) та на № НОМЕР_2 (депозитний).

13. 11.03.2021 Товариство отримало повідомлення АТ КБ "ПриватБанк" від 03.03.2021 № 20.1.0.0.0/7-20210303/4732 про відмову від підтримки ділових відносин/відмову в обслуговуванні шляхом розірвання ділових відносин/розірвання договору і закриття рахунків.

14. Зі змісту повідомлення АТ КБ "ПриватБанк" від 03.03.2021 № 20.1.0.0.0/7-20210303/4732 вбачається, що Банком прийнято рішення, згідно з яким будуть розірвані укладені з позивачем договори банківського обслуговування/депозитні (вкладні) договори та договори, укладені з метою отримання інших банківських послуг (продуктів) та закриваються поточні/депозитні та інші рахунки після здійснення завершальних операцій з посиланням на статті 8, 11, 15 Закону України № 361-IX.

15. 23.03.2021 позивач звернувся до відповідача з адвокатським запитом № 12/21 з проханням надати інформацію про підстави прийняття Банком рішення від 03.03.2021 про відмову від припинення ділових відносин/відмову в обслуговуванні шляхом розірвання ділових відносин/розірвання договору.

16. 31.03.2021 Клієнт отримав відповідь на запит, за змістом якої Банк повідомив, що рішення від 03.03.2021 прийнято згідно з чинним законодавством і не підлягає перегляду.

17. 22.06.2021 між адвокатом Сидорчук Юлією Миколаївною (далі - Адвокат) та ТОВ "Партнер-ВС" (далі - Клієнт) укладено договір № 63/21 про надання правової допомоги (далі - Договір), за умовами пунктів 1.2, 1.3 якого Адвокат надає Клієнту правову допомогу з питань, визначених пунктом 1.1 Договору, зокрема надає правничу (правову) допомогу в господарському процесі щодо визнання недійсною односторонньої відмови від договору, правочину, вчиненого АТ КБ "ПриватБанк" щодо розірвання договору банківського обслуговування. Сторони домовилися, що в рамках вказаного господарського спору, процесу Адвокатом надаватиметься така допомога: ознайомлення та правовий аналіз документів Клієнта, пошук та аналіз судової практики з питань аналогічних спірних відносин, аналіз документів, отриманих в процесі розгляду справи в суді, надання усних та письмових консультацій, роз`яснень, підготовка, складення позовної заяви, відповіді на відзив на позовну заяву, листів, звернень, заяв, скарг, клопотань, інших будь-яких документів правового характеру, представництво інтересів Клієнта у Господарському суді м. Києва, якщо таке представництво є необхідним у межах надання правової допомоги, участь у судових засіданнях тощо.

18. Згідно з пунктами 3.1- 3.3 Договору гонорар є формою винагороди Адвоката за надання правової допомоги Клієнту. За надання правової допомоги, визначеної пунктом 1.1 цього Договору, Клієнт сплачує гонорар виходячи з погодинної оплати правничої (правової) допомоги. Сторони домовилися, що вартість однієї години роботи адвоката щодо надання правничої (правової) допомоги у рамках цього Договору складає 1 500 (одну тисячу п`ятсот) грн. Сторони зобов`язані скласти акт прийому-передачі послуг, який готується Адвокатом у 2 (двох) примірниках та надається/надсилається Клієнту протягом 5 (п`яти) робочих днів після надання правової допомоги, вказаної в розділі 1 Договору. Клієнт впродовж 5 (п`яти) робочих днів перевіряє відповідність зазначених в акті прийому-передачі послуг, фактично наданій допомозі. У випадку відсутності зауважень Клієнт у вказаний термін його підписує або надає мотивовану письмову відмову від його підписання.

19. Пунктами 3.4 і 3.5 Договору передбачено, що сторони домовилися, що після підписання акта прийому-передачі послуг, Адвокат виставляє Клієнту рахунок, який Клієнт зобов`язується оплатити протягом 5 (п`яти) робочих днів. Сторони домовилися, що після надання правничої (правової) допомоги Адвокат надає Клієнту детальний опис робіт (наданих послуг) із зазначенням часу надання послуги та вартості кожної такої послуги виходячи із вартості однієї години роботи Адвоката, визначеної в пункті 3.2 цього Договору.

20. Договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (пункт 9.1 Договору).

21. На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу позивачем додано до матеріалів справи такі належним чином засвідчені копії: договору про надання правової допомоги від 22.06.2021 № 63/21, додаткової угоди № 1 до Договору, детального опису виконаних робіт (наданих послуг) від 09.11.2021, акта прийому-передачі робіт (послуг) від 09.11.2021, рахунка-фактури від 09.11.2021 № 2, платіжного доручення від 10.11.2021 № 10546 на суму 43 500 грн. Станом на 24.11.2021 сума витрат Товариства на правничу допомогу становила 43 500 грн.

Позиція Верховного Суду

22. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені в касаційній скарзі доводи, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, подані заперечення, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.

23. Відповідач у поданій касаційній скарзі посилається на наявність підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 2 частини 2 статті 287 ГПК України, а саме якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

24. Згідно з абзацом 3 пункту 5 частини 2 статті 290 ГПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини 2 статті 287 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

25. Таким чином, з огляду на зміст наведених вимог процесуального закону, при касаційному оскарженні судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 2 частини 2 статті 287 ГПК України, окрім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити належне обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, з чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частина статті), а також із зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовного обґрунтування мотивів такого відступлення.

26. Так, скаржник наголошує на необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми статті 15 Закону України № 361-IX у подібних правовідносинах, викладеного в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.10.2018 у справі № 910/21320/17, від 29.04.2020 у справі № 910/3245/19, від 20.01.2022 у справі № 910/18504/20. При цьому відповідач вважає, що банки наділені не правом, а виключно прямим обов`язком самостійно встановлювати неприйнятно високий ризик ділових відносин стосовно клієнтів у разі неможливості виконувати визначені цим Законом обов`язки або мінімізувати виявлені ризики, пов`язані з таким клієнтом, та внаслідок встановлення такого ризику відмовлятися від договірних відносин шляхом розірвання договору банківського рахунка, в зв`язку з чим висновки судів про обмеженість та неабсолютність права, яким вказаний Закон не наділяє банки як суб`єкти первинного фінансового моніторингу, не відповідають нормам права.

27. Проте колегія суддів відхиляє вказані доводи скаржника як необґрунтовані з огляду на таке.

28. Принцип правової визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) і стабільності. Єдність однакового застосування закону забезпечує правову визначеність та втілюється шляхом однакового застосування судом того самого закону в подібних справах.

У пункті 70 рішення від 18.01.2001 у справі "Чепмен проти Сполученого Королівства" (Chapman v.United Kingdom) Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави.

29. Задля гарантування юридичної визначеності Велика Палата Верховного Суду має відступати від попередніх висновків Верховного Суду лише за наявності для цього належної підстави. Так, вона може повністю відмовитися від певного висновку на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин в певній сфері або їх правового регулювання (такий висновок сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16 (пункти 43- 45), від 05.12.2018 у справах № 757/1660/17-ц (пункти 43- 44) і № 818/1688/16 (пункти 44- 45), від 15.05.2019 у справі № 227/1506/18 (пункт 54), від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц (пункти 44- 45), від 21.08.2019 у справі № 2-836/11 (пункт 24), від 26.05.2020 у справі № 638/13683/15-ц (пункт 23), від 23.06.2020 у справі № 179/1043/16-ц (пункт 48), від 30.06.2020 у справах № 264/5957/17 (пункт 41) і № 727/2878/19 (пункт 39), від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17 (пункт 35), від 09.09.2020 у справі № 260/91/19 (пункти 58-59), від 29.09.2020 у справі № 712/5476/19 (пункт 40), від 25.05.2021 у справі № 149/1499/18 (пункт 29); від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17 (пункт 7.19), від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (пункт 34), від 02.11.2021 у справі № 917/1338/18 (пункт 90), від 09.11.2021 у справі № 214/5505/16 (пункт 31), від 14.12.2021 у справі № 147/66/17 (пункт 49), від 08.06.2022 у справі № 362/643/21(пункт 45)).

30. Колегія суддів відхиляє доводи скаржника щодо необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми статті 15 Закону України № 361-IX у подібних правовідносинах, викладеного в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.10.2018 у справі № 910/21320/17 та від 29.04.2020 у справі № 910/3245/19, оскільки оспорюваний односторонній правочин вчинено Банком 03.03.2021, тобто під час дії Закону України № 361-IX (чинного з 28.04.2020), тоді як у вказаних постановах наведено нерелевантний до спірних правовідносин висновок Верховного Суду щодо застосування положень статті 10 Закону України від 14.10.2014 № 1702-VII "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаним злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення", який втратив чинність з 28.04.2020.

Натомість законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. Для такого визнання з огляду на приписи статті 5 ЦК України суд має застосувати акт цивільного законодавства, чинний на момент укладення договору (такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17 і від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17).

31. Наведене виключає підстави для відступлення від висновку Верховного Суду щодо застосування норми матеріального права, яка на час вчинення оспорюваного правочину вже втратила свою чинність.

32. Крім того, колегія суддів зауважує, що зі змісту статті 10 Закону України від 14.10.2014 № 1702-VII "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаним злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" взагалі не вбачається визначення цією статтею такої підстави для відмови суб`єкта первинного фінансового моніторингу від встановлення (підтримання) ділових відносин (у тому числі шляхом розірвання ділових відносин), як встановлення клієнту неприйнятно високого ризику.

33. Разом з тим щодо доводів скаржника про необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми частини 1 статті 15 Закону України № 361-IX у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.01.2022 у справі № 910/18504/20, слід зазначити таке.

34. В пунктах 5.10- 5.13 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.01.2022 у справі № 910/18504/20 зі спору, що виник з подібних правовідносин (предмет позову - визнання недійсним одностороннього правочину від 18.06.2020, вчиненого АТ КБ "ПриватБанк" щодо розірвання договору на брокерське обслуговування від 05.04.2019 № БО065-19, тобто вже під час дії Закону України № 361-IX), викладено такі правові висновки:

"5.10. Питання відмови від встановлення (підтримання) ділових відносин, проведення фінансової операції врегульовано статтею 15 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин), згідно з якою суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин/відмовити клієнту у відкритті рахунка (обслуговуванні), у тому числі шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунка/відмовитися від проведення фінансової операції у разі:

якщо здійснення ідентифікації та/або верифікації клієнта, а також встановлення даних, що дають змогу встановити кінцевих бенефіціарних власників, є неможливим або якщо у суб`єкта первинного фінансового моніторингу виникає сумнів стосовно того, що особа виступає від власного імені;

встановлення клієнту неприйнятно високого ризику або ненадання клієнтом необхідних для здійснення належної перевірки клієнта документів чи відомостей;

подання клієнтом чи його представником суб`єкту первинного фінансового моніторингу недостовірної інформації або подання інформації з метою введення в оману суб`єкта первинного фінансового моніторингу;

виявлення у порядку, встановленому відповідним суб`єктом державного фінансового моніторингу, що банк або інша фінансова установа, з якою встановлені кореспондентські відносини, є банком-оболонкою та/або підтримує кореспондентські відносини з банком-оболонкою;

якщо здійснення ідентифікації особи, від імені або в інтересах якої проводиться фінансова операція, та встановлення її кінцевого бенефіціарного власника або вигодоодержувача (вигодонабувача) за фінансовою операцією є неможливим.

Суб`єкт первинного фінансового моніторингу має право відмовитися від проведення підозрілої фінансової операції.

У випадках, передбачених цією частиною, суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний протягом одного робочого дня, але не пізніше наступного робочого дня з дня відмови, повідомити спеціально уповноваженому органу про спроби проведення фінансових операцій та про осіб, які мають або мали намір відкрити рахунок/встановити ділові відносини та/або провести фінансові операції або з якими розірвано ділові відносини (закрито рахунок) на підставі цієї статті, а також про проведення фінансових операцій щодо зарахування коштів, які надійшли на рахунок такого клієнта, та про фінансові операції, в проведенні яких було відмовлено.

5.11. Отже, в силу вимог законодавства про запобігання та протидію легалізації доходів банк наділений правом в односторонньому порядку відмовитися від ділових відносин з клієнтами з неприйнятно високим ризиком, в тому числі шляхом розірвання договорів.

5.12. …. Однак, право банку відмовитися від договірних відносин шляхом розірвання договору банківського рахунка з підстав встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику не є абсолютним, а умовним, таким, що залежить від настання певних визначених законом обставин, тобто лише за умови встановлення клієнту неприйнятно високого ризику внаслідок проведення внутрішньої перевірки.

Право банку як суб`єкта первинного фінансового моніторингу відмовитися від договірних відносин шляхом розірвання договору не є необмеженим, судам необхідно в кожному випадку, виходячи з встановлених обставин справи, досліджувати підстави та обґрунтованість встановлення клієнту такої категорії ризику.

5.13. Отже, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що приписи статті 15 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) наділяють банк правом відмовитися в односторонньому порядку від ділових відносин з клієнтами з неприйнятно високим ризиком, в тому числі шляхом розірвання договорів, а тому у спірних правовідносинах, пов`язаних з фінансовим моніторингом, пріоритетним є застосування норм спеціального закону, до чого власне і відсилає пункт 3 частини другої статті 1075 Цивільного кодексу України. При цьому колегія суддів погоджується також із висновком про обов`язок Банку підтвердити існування правових підстав для встановлення неприйнятно високого ризику".

35. Пунктами 39 і 66 частини 1 статті 1 Закону України № 361-IX передбачено, що неприйнятно високий ризик - максимально високий ризик, що не може бути прийнятий суб`єктом первинного фінансового моніторингу відповідно до внутрішніх документів з питань фінансового моніторингу; фінансовий моніторинг - сукупність заходів, що вживаються суб`єктами фінансового моніторингу у сфері запобігання та протидії, що включають проведення державного фінансового моніторингу та первинного фінансового моніторингу.

36. Відповідно до частини 6 статті 7 Закону України № 361-IX (в редакції, чинній на дату вчинення оспорюваного правочину - 03.03.2021) суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний встановити неприйнятно високий ризик ділових відносин (фінансової операції без встановлення ділових відносин) стосовно клієнтів у разі: неможливості виконувати визначені цим Законом обов`язки або мінімізувати виявлені ризики, пов`язані з таким клієнтом або фінансовою операцією; наявності обґрунтованих підозр за результатами вивчення підозрілої діяльності клієнта, що така діяльність може бути фіктивною.

37. Згідно з пунктом 61 Положення № 65 банк установлює неприйнятно високий ризик ділових відносин (фінансової операції без встановлення ділових відносин) стосовно клієнтів у випадках, визначених частиною 6 статті 7 Закону України № 361-IX, в інших випадках, визначених банком самостійно у внутрішніх документах банку з питань ПВК/ФТ, а також щодо: 1) клієнтів (осіб), що здійснюють діяльність у сфері віртуальних активів; 2) клієнтів (осіб), щодо яких у банку є підозра про здійснення ними операцій ВК/ФТ, учинення інших злочинів; 3) клієнтів (осіб), щодо яких у банку є підозра стосовно їх належності до компаній-оболонок (здійснення ними фіктивної діяльності); 4) клієнтів, що здійснюють фінансові операції за зовнішньоекономічними договорами, учасниками яких є особи, котрі мають реєстрацію, місце проживання або місцезнаходження в державі (юрисдикції) з переліку держав, що не виконують рекомендації FATF.

38. Відповідно до пунктів 2, 3 розділу VI Критеріїв ризику легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансування розповсюдження зброї масового знищення, затверджених наказом Міністерства фінансів України від 08.07.2016 № 584 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27.07.2017 за № 1047/29177), фінансова операція має ризик легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансування розповсюдження зброї масового знищення у разі, якщо вона має заплутаний або незвичний характер, або це сукупність пов`язаних між собою фінансових операцій, що не мають очевидного економічного сенсу або очевидної законної мети. Фінансова операція має ризик легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансування розповсюдження зброї масового знищення у разі виявлення фактів неодноразового проведення фінансових операцій, характер яких дає підстави вважати, що метою їх здійснення є уникнення процедур обов`язкового фінансового моніторингу або ідентифікації (верифікації), передбачених Законом.

39. Колегія суддів вважає, що, застосовуючи зазначені положення чинного законодавства в сфері фінансового моніторингу та враховуючи недоведеність Банком наявності правових підстав для встановлення позивачу неприйнятно високого ризику, що, в свою чергу, зумовлено недоведеністю відповідачем належними і допустимими доказами обставин вчинення Товариством фінансових (платіжних) операцій, які містять ознаки здійснення ризикової діяльності в сфері фінансового моніторингу та існування ризику застосування до Банку відповідних заходів впливу, зокрема, незаконності джерел походження коштів ТОВ "Партнер-ВС", інших його активів або прав на такі активи, а також недоведеності наявності в банківських операціях позивача ознак відмивання доходів, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про необхідність визнання недійсним одностороннього правочину від 03.03.2021, вчиненого Банком щодо розірвання договору банківського обслуговування від 20.09.2018.

При цьому судами враховано, що матеріали справи не містять та Банком не надано рішення про встановлення неприйнятно високого ризику за результатами переоцінки ризику ТОВ "Партнер-ВС".

40. Наведеним вище повністю спростовуються помилкові доводи скаржника про необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми частини 1 статті 15 Закону України № 361-IX у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.01.2022 у справі № 910/18504/20, які (доводи) скаржник аргументує наділенням банків не правом, а виключно прямим обов`язком самостійно встановлювати неприйнятно високий ризик ділових відносин стосовно клієнтів у разі неможливості виконувати визначені цим Законом обов`язки або мінімізувати виявлені ризики, пов`язані з таким клієнтом, та внаслідок встановлення такого ризику відмовлятися від договірних відносин шляхом розірвання договору банківського рахунка, в зв`язку з чим висновки судів про обмеженість та неабсолютність права, яким вказаний Закон не наділяє банки як суб`єкти первинного фінансового моніторингу, нібито не відповідають нормам права.

41. Адже такі доводи скаржника передусім ґрунтуються на довільному суперечливому тлумаченні ним змісту зазначеної диспозитивної норми, яка в дійсності передбачає як обов`язок, так і право суб`єкта первинного фінансового моніторингу відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин (у тому числі шляхом розірвання ділових відносин) і від проведення підозрілої фінансової операції, висновок щодо застосування якої викладено в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.01.2022 у справі № 910/18504/20.

42. Разом з тим, ураховуючи вимоги частини 2 статті 309 ГПК України, за змістом якої не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань, колегія суддів не вбачає достатніх підстав для скасування правильного по суті рішення з одних лише формальних міркувань, позаяк саме по собі помилкове посилання суду першої інстанції на нерелевантний висновок Верховного Суду щодо застосування статті 10 Закону України від 14.10.2014 № 1702-VII "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаним злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" (чинного до 27.04.2020, тобто нечинного на дату вчинення оспорюваного правочину - 03.03.2021), викладений в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.10.2018 у справі № 910/21320/17 і від 29.04.2020 у справі № 910/3245/19, не вплинуло на законність та обґрунтованість оскаржуваних рішення та постанови в цілому, позаяк суд апеляційної інстанції на обґрунтування ухваленої постанови обґрунтовано послався на релевантний висновок щодо застосування норми частини 1 статті 15 Закону України № 361-IX (чинного станом на момент вчинення оспорюваного правочину) в подібних правовідносинах, викладений в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.01.2022 у справі № 910/18504/20.

43. Оскільки скаржник не дотримався вимог статей 287, 290 ГПК України та не навів змістовного обґрунтування мотивів відступлення від висновку щодо застосування норми частини 1 статті 15 Закону України № 361-IX в подібних правовідносинах, викладеного в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.01.2022 у справі № 910/18504/20, то колегія суддів не вбачає жодних підстав для такого відступлення, а тому зазначена скаржником підстава касаційного оскарження не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження.

44. Водночас перелік підстав для закриття касаційного провадження, визначений статтею 296 ГПК України, є вичерпним, і цією статтею не передбачено можливості закриття касаційного провадження у разі непідтвердження підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 2 частини 2 статті 287 цього Кодексу.

45. Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 2 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження, а будь-які інші підстави касаційного оскарження відповідач не зазначив та не обґрунтував у поданій касаційній скарзі, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних рішення, додаткового рішення та постанови як таких, що ухвалені судами попередніх інстанцій без порушень норм матеріального та процесуального права.

46. З наведених раніше мотивів колегія суддів погоджується з обґрунтованими доводами позивача, викладеними у відзиві на касаційну скаргу.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

47. Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

48. З огляду на те, що зазначена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 2 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження в зв`язку з відсутністю в колегії суддів підстав для відступлення від висновку щодо застосування норми статті 15 Закону України № 361-IX, викладеного в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.10.2018 у справі № 910/21320/17, від 29.04.2020 у справі № 910/3245/19, від 20.01.2022 у справі № 910/18504/20, що виключає як скасування оскаржуваних рішення та постанови із зазначеної підстави, так і закриття касаційного провадження в справі.

49. Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, місцевий та апеляційний господарські суди дійшли правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог, як наслідок, оскаржувані судові рішення ухвалено без порушень норм матеріального та процесуального права.

50. За змістом пункту 1 частини 1 статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

51. Відповідно до частини 1 статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

52. Враховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції, передбачені статтею 300 ГПК України, колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, не отримали підтвердження під час касаційного провадження, не спростовують висновку судів першої та апеляційної інстанцій щодо задоволення позову, у зв`язку з чим немає підстав для задоволення касаційної скарги і скасування оскаржуваних рішення, додаткового рішення та постанови.

Розподіл судових витрат

53. Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК України покладається на скаржників.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 08.11.2021, додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 24.11.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.08.2022 у справі № 910/10855/21 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Ю. Я. Чумак

Судді Т. Б. Дроботова

Н. О. Багай