ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

07.03.2023 Справа № 914/1074/22

Господарський суд Львівської області у складі головуючого судді Трускавецького В. П., секретаря судового засідання Шевчук О. О., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали скарги Львівського міського центру зайнятості на дії Державної казначейської служби України у Львівській області при виконанні наказу Господарського суду Львівської області від 03.11.2022 у справі № 914/1074/22, де

стягувач:Львівський міський центр зайнятості, м. Львів,
боржник:Головне управління Пенсійного Фонду України у Львівській області, м. Львів,
орган казначейства:Державна казначейська служба України у Львівській області, м Львів,
у справі за позовом:Львівського міського центру зайнятості, м. Львів,
до відповідача:Головного управління Пенсійного Фонду України у Львівській області, м. Львів,
про:стягнення 71'898,38 грн.

За участю учасників процесу:
стягувач:Савка В. С. - представниця,
боржник:Пилат М. Я. - представниця, Страхоцька О. Я. - представниця,
орган казначейства:Ожибко П. І. - представник, Семків Н. Р. - представниця.
Історія розгляду справи.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 05.04.2022 позовні вимоги задоволено повністю, стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (79016, місто Львів, вулиця Митрополита Андрея, будинок 10; ідентифікаційний код13814885) на користь Львівського міського центру зайнятості (79060, місто Львів, вулиця Княгині Ольги, будинок 122; ідентифікаційний код 25555035) 71'898,38 грн - відшкодування витрат на виплату допомоги по безробіттю та 2'481,00 грн - відшкодування витрат на оплату судового збору.

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 25.10.2022 у справі № 914/1074/22 апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного Фонду України у Львівській області залишено без задоволення, а рішення Господарського суду Львівської області від 05.04.2022 - без змін.

На примусове виконання даних судових рішень Господарським судом Львівської області 03.11.2022 видано відповідний наказ.

Дії сторін та суду на стадії виконання рішення.

15 листопада 2022 року стягувач звернувся до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (далі - виконавчий орган) з листом № 10-2880/22, у якому просив прийняти до виконання наказ Господарського суду Львівської області від 03.11.2022 у справі № 914/1074/22.

21.11.2022 виконавчий орган у своєму повідомленні, керуючись п. 9 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» повернув виконавчий документ без прийняття до виконання, мотивуючи це тим, що вказане рішення повинне виконуватись органом доходів і зборів.

Листом № 10-2993/22 від 06.12.2022 стягувач звернувся до Головного управління державної казначейської служби України у Львівській області (далі-орган казначейства), у якому просив прийняти до виконання наказ Господарського суду Львівської області від 03.11.2022 у справі № 914/1074/22.

Орган казначейства листом № 04-08-06/11262 від 14.12.2022 повернув стягувачу вказаний наказ без виконання, оскільки в боржника в органі казначейства відкрито лише рахунок із спеціальним режимом використання (рахунок групи 3556 «Рахунки для зарахування єдиного соціального внеску»), а дія Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» не поширюється на рішення суду, стягувачем за яким є державний орган, державне підприємство, орган місцевого самоврядування, підприємство, установа, організація, що належить до комунальної власності.

28 грудня 2022 року Листом № 10-3122/22 стягувач повторно звернувся до виконавчого органу з проханням прийняти до виконання наказ Господарського суду Львівської області від 03.11.2022 у справі № 914/1074/22. Повідомленням № 471-13-3 від 19.01.2023 виконавчий орган повторно повернув виконавчий документ без прийняття до виконання.

17 лютого 2023 року до суду надійшла заява Львівського міського центру зайнятості, у якій стягувач просить суд поновити строк на пред`явлення наказу Господарського суду Львівської області від 03.11.2022 у справі № 914/1074/22 до виконання, а також зобов`язати Державну казначейську службу України у Львівській області усунути порушення (поновити порушене право заявника) та прийняти такий наказ до виконання (вх. № 677/23).

Ухвалою суду від 20.02.2023 подану скаргу прийнято до розгляду у судовому засіданні, яке призначено на 28.02.2023.

23 лютого 2023 стягувачем подано до суду заяву про уточнення вимог скарги, виклавши п. 2 її прохальної частини так:

- дії Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області щодо невиконання наказу Господарського суду Львівської області від 03.11.2022 у справі № 914/1074/22 - визнати протиправними та рішення Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області № 04-08-06/11262 від 14.12.2022 - скасувати.

У судовому засіданні 28.02.2023 представником органу казначейства подано клопотання про відкладення розгляду скарги з метою надання йому можливості підготувати та подати до суду письмові пояснення по суті поданої скарги з урахуванням заяви стягувача про уточнення її вимог.

Судове засідання з розгляду скарги 28.02.2023 відкладено на 07.03.2023.

03 березня 2023 року стягувачем подано до суду додаткові пояснення (вх. № 5420/23).

06 березня 2023 року до суду подано:

- заяву органу казначейства про закриття провадження з розгляду скарги (вх. № 5584/23) та заперечення проти задоволення скарги (вх. № 5586/23);

- пояснення боржника (вх. № 5665/23).

У судовому засіданні 06.03.2023 судом оголошено вступну та резолютивну частини ухвали.

Аргументи учасників процесу.

Стягувач вказує, що орган казначейства повертаючи без виконання наказ Господарського суду Львівської області не навів жодних посилань на будь-яку законодавчу встановлену норму, яка б дали можливість дійти висновку про відмову у прийняті до виконання судового рішення. Крім того, стягувач зазначає, що Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" не передбачено такого винятку для поширення його дії на виконання судового рішення про стягнення грошових коштів, боржником за яким є державний орган, як відсутність відкритих в органі казначейства відповідних рахунків боржника. Не передбачено такого винятку й іншим діючим законодавством України. Разом з тим стягувач звертає увагу суду, що стягнути кошти з боржника в строк пред`явлення наказу до виконання не видавалось за можливе через неодноразові відмови виконавчих органів у прийнятті наказу до виконання.

Боржник вважає Головне управління Пенсійного Фонду України у Львівській області є державним органом, а тому примусове стягнення з нього можливе лише через органи Державної казначейської служби України.

Орган казначейства зазначає, що Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області в Головному управлінні Казначейства має відкриті лише небюджетні рахунки групи 3556 «Рахунки для зарахування єдиного соціального внеску», які відносяться до рахунків із спеціальним режимом використання, звернення стягнення на які заборонено законом, та не має інших відкритих рахунків з яких можливо здійснити безспірне списання коштів. Також органом казначейства зазначено, що дія Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" не поширюється на даний випадок, оскільки стягувачем за наказом є державна організація. Крім того, посилаючись на постанови Великої палати Верховного суду від 12.09.2018 у справі № 916/223/17, від 20.06.2018 у справі № 916/1227/16 , від 29.08.2018 у справі № 916/376/15-г, від 31.10.2018 у справі № 905/2087/17 та від 27.02.2019 у справі № 913/356/15, орган казначейства просить закрити провадження за скаргою, оскільки така не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Позиція суду.

Щодо поновлення строку для пред`явлення наказу Господарського суду Львівської області від 03.11.2022 у справі № 914/1074/22.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 18 ГПК України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України

Частиною 1 ст. 326 ГПК України унормовано, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до ч. 1 ст. 327 ГПК України, виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

У той же час, відповідно до ч. 1, 6 ст. 12 Закону України "Про виконавче провадження", виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який видав виконавчий документ, або до суду за місцем виконання.

Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення (ч. 1 ст. 119 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 329 ГПК України, у разі пропуску строку для пред`явлення наказу, судового наказу до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

Як вбачається з матеріалів справи, 03.11.2022 Господарським судом Львівської області на примусове виконання рішення від 16.08.2022 у справі № 914/1074/22, яке набрало законної сили 25.10.2022, видано наказ, строк пред`явлення його до виконання становить три місяці.

Виходячи з принципу обов`язковості виконання судових рішень, про що зазначалося вище, законодавцем передбачена можливість поновлення пропущеного строку для пред`явлення наказу до виконання, підставою для чого є наявність поважних причин пропуску.

Поважні причини пропуску пов`язані з обставинами, в силу яких стягувач був позбавлений у передбачений строк проявити власне волевиявлення, тобто звернутися до виконавчої служби з наказом. Вказані причини є об`єктивними обставинами і не залежать від дій стягувача, а навпаки обмежують здійснення ним дій щодо виконання рішення суду.

Стягувач обґрунтовує неможливість стягнення з боржника заборгованості в строк пред`явлення наказу до виконання неодноразовими відмовами виконавчих органів і органів казначейства у прийнятті наказу до виконання. На підтвердження вказаного стягувачем надано відповідні докази.

За таких обставин рішення Господарського суду Львівської області від 16.08.2022 у справі № 914/1074/22, яке набрало законної сили, станом на дату звернення стягувача із цією заявою залишилося не виконаним. Також в матеріалах справи відсутні докази добровільного та повного виконання рішення боржником.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Глоба проти України" №15729/07 від 05.07.2012, п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, серед іншого, захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також Суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у п. 1 ст. 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності.

Тобто, відмова стягувачу в поновленні пропущеного процесуального строку фактично позбавить його права на виконання рішення суду, яке набрало законної сили, оскільки це суперечило б основоположному принципу обов`язковості виконання судових рішень.

Дослідивши зміст вказаної заяви, суд дійшов висновку, що стягувач пропустив строк для пред`явлення наказу до виконання у зв`язку з обставинами, які від нього не залежали, тому причини пропуску строку визнає поважними та поновлює строк для для пред`явлення до виконання наказу Господарського суду Львівської області від 03.11.2022 у справі № 914/1074/22 на три місяці з 07.03.2023.

Щодо визнання дій Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області щодо невиконання наказу Господарського суду Львівської області від 03.11.2022 у справі № 914/1074/22 протиправними та скасування рішення Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області № 04-08-06/11262 від 14.12.2022.

У відповідності до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із ч. 1 ст. 5 Закону № 1404-VIII, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до ст. 6 Закону № 1404-VIII, у випадках, передбачених законом, рішення щодо стягнення майна та коштів виконуються податковими органами, а рішення щодо стягнення коштів - банками та іншими фінансовими установами. Рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. У випадках, передбачених законом, рішення можуть виконуватися іншими органами. Органи та установи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, не є органами примусового виконання.

Аналогічне положення закріплено в ч. 1 ст. 1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі - Закон № 1403-VIII), відповідно до якого примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців.

Заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом (стаття 10 Закону № 1404-VIII).

Згідно із статтею 14 Закону № 1404-VIII, учасниками виконавчого провадження є виконавець, сторони, представники сторін, прокурор, експерт, спеціаліст, перекладач, суб`єкт оціночної діяльності - суб`єкт господарювання, особи, права інтелектуальної власності яких порушені, - за виконавчими документами про конфіскацію та знищення майна на підставі статей 176, 177 і 229 Кримінального кодексу України, статті 51-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Для проведення виконавчих дій виконавець за потреби залучає понятих, працівників поліції, представників органів опіки і піклування, інших органів та установ у порядку, встановленому цим Законом.

Сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення (ч. ч. 1,2 ст. 15 Закону № 1404- VIII).

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону № 1404- VIII, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Водночас Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (далі - Закон № 4901-VI) встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом № 1404- VIII, та особливості їх виконання.

За нормами Закону № 4901-VI, держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган; державне підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.

Статтею 3 вказаного Закону передбачено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до п. 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.15 № 215 (далі - Положення № 215), Держказначейство є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Згідно із п. 3 Положення № 215, основними завданнями Держказначейства є: 1) реалізація державної політики у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів; 2) внесення на розгляд Міністра фінансів пропозицій щодо забезпечення формування державної політики у зазначених сферах.

Пунктом 9 Положення № 215 передбачено, що Держказначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - Порядок), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.11 № 845 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30.01.13 № 45).

За правилами п. 3 Порядку, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Держказначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Міністерства фінансів України, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій)).

Відповідно до зазначеного Порядку безспірне списання коштів за рішенням судів здійснюється з рахунків боржника у межах відкритих асигнувань, а в разі їх відсутності територіальний орган Держказначейства надсилає боржнику вимогу, якою зобов`язує здійснити дії, спрямовані на виконання рішення суду та пошук відкритих асигнувань. У такому випадку орган Держказначейства може заборонити боржнику здійснювати інші видатки, окрім захищених статей, передбачених Бюджетним кодексом України.

Аналіз наведених приписів законодавства дає підстави для висновку про те, що Держказначейство не є органом примусового виконання судових рішень і відповідно не здійснює заходів з примусового виконання рішень у порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», а є встановленою Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» особою на здійснення гарантованого державою забезпечення виконання рішень суду способом безспірного списання коштів з рахунку боржника (державного органу, державного підприємства або підприємства, примусова реалізація майна якого забороняється) у визначених Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» випадках та з урахуванням установлених ним особливостей за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до п. 15 Порядку, дії органів Держказначейства з виконання виконавчих документів можуть бути оскаржені до Держказначейства або суду. Проте ні в цьому Порядку, ні в Законі № 4901-VI не зазначено, до якого суду оскаржуються рішення, дії або бездіяльність органів Держказначейства.

Разом з тим Закон № 1404-VIII установлює правило, згідно з яким рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (ч. 1 ст. 74 цього Закону).

Водночас можливість та порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів Держказначейства цим Законом не визначено.

Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», який визначає основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус, також не визначено порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів Держказначейства.

Згідно із статтею 339 ГПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутись до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Наведені норми права є підставою для висновку про те, що ГПК України та Закон № 1404-VIII передбачають порядок оскарження лише рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час примусового виконання ними судових рішень і лише до судового органу, який видав виконавчий документ.

Разом з тим згідно із ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, спори, що виникають під час виконання центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, судових рішень у порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», розглядаються в порядку адміністративного судочинства.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 20.06.18 у справі № 916/1227/16 (провадження № 12-105гс18) та від 27.02.19 у справі № 913/356/15 (провадження № 12-5гс19).

Таким чином, оскільки оскарження дій Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області щодо невиконання судового рішення підпадає під юрисдикцію адміністративного суду, то заявник дійшов помилкових висновків про те, що подана заявником скарга підлягає розгляду в порядку, встановленому розділом VI ГПК України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Згідно із ч. 2 ст. 231 ГПК України, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

На підставі викладеного, суд закриває провадження за скаргою Львівського міського центру зайнятості (вх. № 677/23 від 17.02.2023) в частині визнання дій Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області щодо невиконання наказу Господарського суду Львівської області від 03.11.2022 у справі № 914/1074/22 протиправними та скасування рішення Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області № 04-08-06/11262 від 14.12.2022.

Керуючись ст. ст. 2, 7, 13, 42, 46, 231, 234, 235, 329 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Скаргу Львівського міського центру зайнятості (вх. № 677/23 від 17.02.2023) в частині поновлення строку для пред`явлення наказу Господарського суду Львівської області від 03.11.2022 у справі № 914/1074/22 - задовольнити.

2. Поновити строк для пред`явлення до виконання наказу Господарського суду Львівської області від 03.11.2022 у справі № 914/1074/22 на три місяці з 07.03.2023.

3. Провадження за скаргою Львівського міського центру зайнятості (вх. № 677/23 від 17.02.2023) в частині визнання дій Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області щодо невиконання наказу Господарського суду Львівської області від 03.11.2022 у справі № 914/1074/22 протиправними та скасування рішення Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області № 04-08-06/11262 від 14.12.2022 - закрити.

Роз`яснити Львівському міському центру зайнятості що розгляд її вимог про визнання дій Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області щодо невиконання наказу Господарського суду Львівської області від 03.11.2022 у справі № 914/1074/22 протиправними та скасування рішення Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області № 04-08-06/11262 від 14.12.2022 відноситься до юрисдикції адміністративного суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення.

Ухвала може бути оскаржена у порядку та строки передбачені розділом IV Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст ухвали складено 10.03.2023.

Суддя Трускавецький В.П.