ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"22" лютого 2023 р. Cправа № 902/1086/22

Господарський суд Вінницької області у складу судді Маслія І.В., при секретарі судового засідання Глобі А.С.,

представники сторін не з`явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду матеріали справи

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "СТС-ГРУПП" (вул. Промислова, буд. 4-А, м. Київ, 01013)

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "ТНВ" (вул. Покровська, буд. 169, м. Житомир, 10031)

про стягнення 493839,69 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "СТС-ГРУПП" звернулось до Господарського суду Вінницької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТНВ" про стягнення 493839,69 грн. заборгованості, з яких 296979,66 грн - основного боргу, 97 285,35 грн - пені, 14 846,98 грн - 5% штрафу, 74 754,32 грн - інфляційних втрат та 9 973,38 грн -3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе обов`язків за Договором поставки №63074 від 09.10.2020 в частині повної оплати за поставлений товар.

Ухвалою від 27.10.2022 відкрито провадження у справі № 902/1086/22 за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 21.11.2022.

28.10.2022 до суду від позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити.

Ухвалою суду від 21.11.2022 відкладено підготовче засідання на 26.12.2022 о 11:00 год., з підстав викладених у відповідній ухвалі.

Ухвалою від 26.12.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу для судового розгляду по суті на 25 січня 2023.

27.12.2022 через підсистему ЄСІТС "Електронний суд" надійшла заява № б/н від 27.12.2022 представника позивача - керівника Хоменка Юрія Анатолійовича про розгляд справи без участі останнього.

Судове засідання у справі №902/1086/22 призначене на 25.01.2023 о 10:30 год. не відбулось у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги на території Вінницької області, що підтверджується службовою запискою №34/2023 від 25.01.2023 секретаря судового засідання.

Суд, дослідивши матеріали справи, враховуючи те що судове засідання не відбулось, з незалежних від суду та сторін обставин, ухвалою від 26.01.2023 призначив судове засідання для розгляду справи по суті на 08.02.2023.

31.01.2023 через підсистему ЄСІТС "Електронний суд" надійшла заява № б/н від 30.01.2023 представника позивача - керівника Хоменка Юрія Анатолійовича про розгляд справи без участі останнього.

На визначену судом дату в судове засідання 08.02.2023 представники сторін не з`явились.

Суд дослідивши матеріали справи встановив, що в матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення відповідача, ухвали направлені на адресу останнього повернуті до суду з відміткою відділення поштового зв`язку за закінченням терміну зберігання.

З огляду на це, судом здійснено запит детальної інформації про юридичну особу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, з якого вбачається що підчас розгляду справи відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "ТНВ" в процесі розгляду справи змінило місце знаходження юридичної особи з вул. Чехова, буд. 6, м. Вінниця, 21034 на вул. Покровська, буд. 169, м. Житомир, 10031.

Враховуючи необхідність належного повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи, суд ухвалою від 08.02.2023 відклав розгляд справи по суті на 22.02.2023.

В судове засідання 22.02.2023 представники сторін не з`явились.

Позивач про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується наявними в справі доказами, а саме клопотаннями представника позивача про розгляд справи за відсутності останнього.

Щодо повідомлення відповідача суд зазначає наступне.

Ухвали суду, направлені на адреси відповідача зазначені у Витязі з ЄДРЮО ФОП ГФ станом на день відкриття провадження у справі та підчас розгляду справи, а саме: вул. Чехова, буд. 6, м. Вінниця, 21034. Конверти з ухвалами повернуто до суду з відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання», «адресат відсутній за вказаною адресою». Крім того, ухвала направлена на адресу змінену відповідачем під час розгляду справи: вул. Покровська, буд. 169, м. Житомир, 10031, станом на день прийняття рішення не вручена підчас доставки «інші причини», що вбачається з Трекінгу сайту Укрпошта наявного в матеріалах справи.

Листом Міністерства юстиції України від 06.08.2014 р. № 404-0-2-14/8.1 «Щодо визначення терміну "місцезнаходження юридичної особи"» повідомлено, що згідно зі статтею 17 Закону в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (далі - ЄДР) щодо юридичної особи мають міститися відомості, зокрема, про місцезнаходження юридичної особи. Відповідно до частини першої вищезазначеної статті Закону відомості про юридичну особу включаються до ЄДР шляхом внесення записів на підставі відомостей з відповідних реєстраційних карток та відомостей, що надаються юридичними особами державному реєстратору. Форми реєстраційних карток, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 14 січня 2011 року № 3178/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 19 жовтня 2011 року за № 1207/19945, містять поля для зазначення відомостей про місцезнаходження юридичної особи. Відповідно до статті 1 Закону місцезнаходження юридичної особи - адреса органу або особи, які відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступають від її імені. Водночас статтею 93 Цивільного кодексу України передбачено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку. Слід враховувати, що норми чинного законодавства оперують поняттями "місцезнаходження юридичної особи" і не містять визначень щодо "фактичної" чи "юридичної" адреси юридичної особи. Законом України від 3 березня 2005 року № 2452 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" внесені зміни до статті 88 Цивільного кодексу України, частин другої та четвертої статті 57 Господарського кодексу України, які передбачають виключення відомостей про місцезнаходження юридичної особи із переліку відомостей, що мають обов`язково міститися в установчих документах юридичної особи. При цьому частиною першою статті 88 Цивільного кодексу України передбачено, що у статуті товариства вказуються найменування юридичної особи, органи управління товариством, їх компетенція, порядок прийняття ними рішень, порядок вступу до товариства та виходу з нього, якщо додаткові вимоги щодо змісту статуту не встановлені цим Кодексом або іншим законом. Вимоги до змісту статуту господарського товариства встановлені статтею 4 Закону України "Про господарські товариства", відповідно до положень якої відомості про місцезнаходження товариства мають міститися в установчих документах. Водночас частиною третьою статті 8 Закону встановлено, що установчі документи (установчий акт, статут або засновницький договір, положення) юридичної особи повинні містити відомості, передбачені законом. Відповідальність за відповідність установчих документів законодавству несуть засновники (учасники) юридичної особи. Відповідно до частини першої статті 27 Закону однією з підстав для відмови у проведенні державної реєстрації, які застосовуються і при державній реєстрації змін до установчих документів, є, зокрема, невідповідність установчих документів вимогам частини третьої статті 8 цього Закону.

Ураховуючи вищевикладене, у разі відсутності в установчих документах товариства відомостей про його місцезнаходження державний реєстратор відмовляє у проведенні державної реєстрації юридичної особи (змін до установчих документів) на підставі невідповідності установчих документів вимогам частини третьої статті 8 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців".

Відповідно до ч.3,7 ст. 120 ГПК України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Отже, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16.05.2018 р. у справі № 910/15442/17.

Статтею 42 Господарського процесуального кодексу України визначено права та обов`язки учасників судового процесу, зокрема учасники справи зобов`язані: виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази тощо.

За час розгляду справи судом відзиву, заперечень, пояснень чи будь яких клопотань від відповідача до суду не надходило.

Враховуючи положення ст.ст. 13, 74 ГПК України якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав.

За частиною 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Аналогічна норма міститься у частині 9 статті 165 ГПК України.

Оскільки відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву, справа розглядається за наявними матеріалами у відповідності до приписів частини 9 статті 165 та частини 2 статті 178 ГПК України.

Розглядаючи дану справу, суд з урахуванням ч. 2 ст. 11 ГПК України та ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" приймає до уваги припис ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою закріплене право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Відповідно до ст. 219 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті.

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 22.02.2023, в зв`язку з неявкою представників сторін на проголошення вступної та резолютивної частини рішення остання долучена до матеріалів справи без проголошення.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

09 жовтня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "СТС-ГРУПП" (позивач, в договорі Постачальник) та Філією №11 Товариства з обмеженою відповідальністю "ТНВ" (відповідач, за договором покупець) було укладено договір поставки продукції №63074 (далі Договір), відповідно до п 1. Розділу 1 якого Постачальник зобов`язаний поставляти продукцію Покупцю згідно замовлення Покупця, а Покупець зобов`язуються своєчасно приймати цю продукцію, оплачувати її вартість на умовах даного Договору та повертати зворотну тару в сірок та па умовах, передбачених даним Договором. Замовлення передаються Постачальнику в будь-якій зрозумілій Сторонам формі (електронною поштою, через торгового представника, факсимільним, телефонним зв`язком, усно тощо).

Під терміном Продукція в даному договорі Сторони розуміють пиво в пляшках, банках та кегах, напої безалкогольні, напої слабоалкогольні, напої алкогольні, мінеральні води, мінеральні води ароматизовані, воду питну, чай, каву та інші продовольчі товари в асортименті. Продукція, що поставляється, повинна відповідати всім санітарним, гігієнічним, технічним стандартам і правилам, встановленим діючим законодавством України, що підтверджується сертифікатами відповідності та якості (п. 2 Розділу 1 Договору).

Продукція відпускається Постачальником за вільно-відпускними цінами, які зазначаються в накладній (п. 1 Розділу ІІ Договору).

Відвантаження продукції проводиться на підставі попередньої оплати, після зарахування коштів на розрахунковий рахунок Постачальника. Відвантаження продукції без попередньої оплати проводиться тільки при наданні відстрочки платежу. Кількість календарних днів, протягом яких Покупець зобов`язаний оплатити партії поставленого товару, складає 14 (чотирнадцять) календарних днів. Сторони можуть домовитись про інші умови відтермінування оплати партій товару окремих торгових марок. У такому випадку кількість днів, відтермінування та перелік торгових марок для яких застосовуються особливі умови зазначаються у Додатку № 4 до даного Договору (п. 3 Розділу ІІ Договору).

В разі неповернення Покупцем зворотної тари в обумовлені терміни, Покупець на вимогу Постачальника відшкодовує Постачальнику заставну ціну зворотної тари (згідно умов цього Договору). У разі купівлі зворотної тари Покупець протягом трьох банківських днів з моменту виставлення рахунку сплачує заставну ціну зворотної тари та податок на додану вартість (ПДВ), обов`язково вказуючи в платіжному дорученні "купівля тари з урахуванням ПДВ" або оформлює з Постачальником Протокол взаємозаліку (п. 6 Розділу ІІ Договору).

Ціна на окрему партію продукції вказується Постачальником у накладній, яку Покупець повинен розглядати як оферту з боку Постачальника. Факт прийомки Покупцем від Постачальника (або водія-експедитора) продукції означає згоду Покупця з запропонованою ціною, сумою транспортних витрат та асортиментом продукції. Постачальник повинен Інформувати Покупця про можливу зміну ціни на продукцію при замовленні її Покупцем. Загальну суму Договору складає сума Продукції, поставленої Покупцю за всіма накладними (п. 2,3 Розділу ІІІ Договору).

У випадку прострочення терміну розрахунків за відвантажену продукцію. Покупець сплачує на користь Постачальника пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ (яка діяла в період прострочення) від вартості неоплаченої продукції за кожен календарний день прострочення платежу за відвантажену продукцію та штраф у розмірі 5% від вартості невчасно оплаченої продукції. За прострочення оплати за неповернену зворотну тару, яка продана Покупцю на умовах нього договору. Покупець сплачу Постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ (яка діяла в період прострочення) від заставної ціни неповерненої зворотної тири за кожен календарний день прострочення платежу та штраф у розмірі 5% від заставної ціни невчасно оплаченої зворотної тари. При подальшому надходженні кошів від Покупця в першу чергу погашається пеня та штрафи (п. 1 Розділу V Договору).

На виконання умов Договору позивач на підставі видаткових накладних, скріплених підписами та печатками сторін, передав відповідачу товар на загальну суму 302249,65 грн, а саме: №Т0714603_51 від 02.07.2021 на суму 51 586,18 грн, №Т0737700_51 від 14.07.2021 на суму 29 645,62 грн, №Т0757506_51 від 24.07.2021 на суму 14 066,16 грн, №Т0760720_51 від 27.07.2021 на суму 1 087,49 грн, №Т0777880_51 від 05.08.2021 на суму 21 099,13, №Т0804628_51 від 18.08.2021 на суму 5 851,44 грн, №Т0802899_51 від 18.08.2021 на суму 4 901,77 грн, №Т0818299_51 від 26.08.2021 на суму 26 587,65 грн, №Т0820449_51 від 27.08.2021 на суму 5 851,44 грн, №Т0828642_51 від 01.09.2021 на суму 29 835,72 грн, №Т0846850_51 від 11.09.2021 на суму 24 172,41 грн, №Т0859365_51 від 18.09.2021 на суму 44 670,45 грн., №Т0893704_51 від 09.10.2021 на суму 24 572,28 грн, №Т0895895_51 від 12.10.2021 на суму 3 279,96 грн та №Т0922739_51 від 28.10.2021 на суму 15 041,95 грн.

Відповідач за переданий товар розрахувався частково на суму 5269,99 грн за видатковою накладною №Т0714603_51 від 02.07.2021 на суму 51 586,18 грн., тобто заборгованість за даною накладною становить 46 316,19 грн.

Станом на день подачі позовної заяви до суду не оплаченим залишився товар в сумі 296 979,66 грн.

В зв`язку з не проведенням відповідачем оплати за отриманий товар в строки визначені договором, позивач був змушений звернутись до суду з вимогою про стягнення з відповідача 296 979,66 грн. - основного боргу, 97 285,35 грн - пені, 14 846,98 грн - 5% штрафу, 74 754,32 грн - інфляційних втрат та 9 973,38 грн -3% річних.

З врахуванням встановлених обставин суд дійшов наступних висновків.

Щодо підсудності справи Господарському суду Вінницької області суд зазначає наступне.

В даному випадку, за приписами ст. 29 ГПК України, позивачу надано право вибору підсудності справи: або за місцезнаходженням відповідача (юридичної особи), або за місцезнаходженням філії відповідача, за наслідками діяльності якої виник спір (ч.ч.1,2,3).

Позивач самостійно обрав підсудність справи за місцезнаходженням (юридичної особи).

Крім того, відповідно до ч. 2. ст. 31 ГПК України справа, прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду, за винятком випадків, коли в наслідок змін у складі відповідачів справа відноситься до виключної підсудності іншого суду.

З огляду на викладене спір розглядається Господарським судом Вінницької області за місцезнаходженням юридичної особи, яке було станом на час відкриття провадження у справі.

відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

В розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Під захистом права розуміється державна примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути виражений як концентрований вираз змісту (суті) державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в іншій спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

При цьому, задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем відповідно до вимог процесуального законодавства обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) зазначеного права саме відповідачем, з урахуванням належності обраного способу судового захисту.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.

Приписами статей ст. 173, 175 Господарського кодексу України унормовано, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

У відповідності до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів. Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до положень ст.ст. 662, 664 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства. Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар.

Зобов`язання, в свою чергу, згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

В силу положень ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтями 610, 612 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як встановлено статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до п. 3 Розділу ІІ Договору кількість календарних днів, протягом яких Покупець зобов`язаний оплатити партії поставленого товару, складає 14 (чотирнадцять) календарних днів. Сторони можуть домовитись про інші умови відтермінування оплати партій товару окремих торгових марок. У такому випадку кількість днів, відтермінування та перелік торгових марок для яких застосовуються особливі умови зазначаються у Додатку № 4 до даного Договору.

За твердженням позивача Додаток №4 між позивачем та відповідачем не підписувався, а тому розрахунок за отриманий товар здійснювався на підставі вище зазначеного пункту Договору з відстрочкою оплати 14 (чотирнадцять) календарних днів.

Відповідачем, в порушення прийнятих на себе зобов`язань за Договором, не було здійснено остаточної оплати вартості поставленого позивачем товару, у встановлені договором строки, на загальну суму 296979,66 грн.

На день розгляду справи будь яких заперечень щодо наявної заборгованості відповідачем до суду не подано.

В результаті викладеного, господарський суд доходить висновку, що позовні вимоги в частині стягнення основної заборгованості у розмірі 296979,66 грн. є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Крім суми основного боргу позивач просить стягнути з відповідача 97 285,35 грн - пені, 14 846,98 грн - 5% штрафу, 74 754,32 грн - інфляційних втрат та 9 973,38 грн -3% річних.

Згідно з ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України - неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 1 Розділу V Договору, сторони передбачили, що у випадку прострочення терміну розрахунків за відвантажену продукцію. Покупець сплачує на користь Постачальника пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ (яка діяла в період прострочення) від вартості неоплаченої продукції за кожен календарний день прострочення платежу за відвантажену продукцію та штраф у розмірі 5% від вартості невчасно оплаченої продукції.

Здійснивши перерахунок заявленого до стягнення штрафу, суд помилки не виявив, а тому заявлений позивачем штраф у розмірі 14846,98 грн, є такими що передбачений договором та законом.

Разом з тим, позивачем здійснено нарахування пені за кожною видатковою накладною окремо за загальний період з 17.07.2021 по 19.10.2022, однак, щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України.

Частиною 6 ст. 232 ГК України передбачено нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Тобто законодавець надав можливість сторонам договору самостійно встановити інший строк нарахування пені у більші або менші строки.

За умовами договору, сторони зазначили що пеня стягується за кожен календарний день прострочення платежу, разом з тим в Постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» зазначено, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

З огляду на викладене, суд приходить до переконання, що оскільки інший строк нарахування пені договором не встановлено, то підлягає застосуванню ч. 6 ст. 232 ГК України, а саме нарахування пені повинно бути припинено через 6 місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Суд, здійснивши перерахунок заявленої до стягнення пені в системі «Ліга Закон» за кожною видатковою накладною окремо за загальний період з 17.07.2021 по 11.05.2022, зазначає, що арифметично вірний загальний розмір пені становить 27003,78 грн, тому вимога позивача про стягнення з відповідача 97285,35 грн - пені, підлягає частковому задоволенню у розмірі визначеному судом (розрахунок долучено до матеріалів справи).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок заявлених до стягнення інфляційних втрат та 3% річних в системі «Ліга Закон», за період визначений позивачем, суд помилок не виявив, тому вимоги позивача про стягнення з відповідача 74 754,32 грн - інфляційних втрат та 9 973,38 грн -3% річних підлягають задоволенню, як такі що відповідають закону.

Як визначає ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.ст. 76, 77, 78, 79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Виходячи з встановлених обставин справи та наведених вище законодавчих приписів, враховуючи що, доказів, спростовуючих викладене, відповідачем суду надано не було, з огляду на що позов підлягає задоволенню судом частково.

Витрати по сплаті судового збору, у відповідності до ст. 129 ГПК України, покладаються судом на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з частинами 1 та 6 статті 55 Господарського кодексу України суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством. Суб`єкти господарювання, мають право відкривати свої філії, представництва, інші відокремлені підрозділи без створення юридичної особи.

Відповідно до частини 4 статті 89 Цивільного кодексу України до єдиного державного реєстру вносяться відомості про організаційно-правову форму юридичної особи, її найменування, місцезнаходження, органи управління, філії та представництва, мету установи, а також інші відомості, встановлені законом.

Статтею 95 Цивільного кодексу України визначено, що філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій (ч 1). Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення (ч. 3). Керівники філій та представництв призначаються юридичною особою і діють на підставі виданої нею довіреності (ч. 4). Відомості про філії та представництва юридичної особи включаються до єдиного державного реєстру (ч. 5).

Згідно ст. 15 Закон України "Про виконавче провадження" сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення. Статтею 52 даного Закону передбачено, що виконавець звертає стягнення на кошти боржника - юридичної особи, що перебувають у касах або інших сховищах боржника - юридичної особи, у банках або інших фінансових установах, у порядку, встановленому цим Законом. Інформацію про наявні у боржника рахунки виконавець отримує в податкових органах, інших державних органах, на підприємствах, в установах та організаціях, які зобов`язані надати йому інформацію невідкладно, але не пізніше ніж у триденний строк, а також за повідомленнями стягувача. Виконавець може звернути стягнення на кошти боржника - юридичної особи, розміщені на його рахунках і на рахунках, відкритих боржником - юридичною особою через свої філії, представництва та інші відокремлені підрозділи (ч.ч.1.2). У разі відсутності у боржника - юридичної особи коштів в обсязі, необхідному для покриття заборгованості, стягнення звертається на інше майно, належне такому боржникові або закріплене за ним, у тому числі на майно, що обліковується на окремому балансі філії, представництва та іншого відокремленого підрозділу боржника - юридичної особи (крім майна, вилученого з цивільного обороту, або обмежено оборотоздатного майна, майна, на яке не може бути звернено стягнення), незалежно від того, хто фактично використовує таке майно (ч.5).

З врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що відповідачем по справі та одночасно боржником за рішенням суду є передусім юридична особа Товариство з обмеженою відповідальністю "ТНВ", в той час як Філія №11 Товариства з обмеженою відповідальністю "ТНВ" не є суб`єктом із самостійною цивільною правоздатністю та цивільною дієздатністю, а тому не може нести самостійно цивільну відповідальність. В той же час усе майно філії, у тому числі кошти, належать юридичній особі. Отже, рішенням суду стягуються кошти з юридичної особи, але це не виключає під час примусового виконання рішення суду звернення стягнення на кошти та майно філії цієї юридичної особи.

У п. 1.7. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (із змінами) роз`яснено, що коло повноважень відокремленого підрозділу юридичної особи стосовно здійснення у господарському суді повноваження сторони у справі від імені цієї особи визначається установчими документами останньої, положенням про відокремлений підрозділ, яке затверджено юридичною особою, або довіреністю, виданою нею ж у встановленому порядку керівникові цього підрозділу. При цьому слід мати на увазі, що стороною у справі є юридична особа, від імені якої діє відокремлений підрозділ, і рішення приймається саме стосовно підприємства чи організації - юридичної особи, але в особі її відокремленого підрозділу, наприклад: "Стягнути з підприємства "А" в особі його відокремленого підрозділу - філії № 1 на користь організації "Б" в особі її Н-ської філії таку-то суму".

Необхідно також враховувати, що саме лише зазначення в установчих документах чи положенні про наявність у відокремленого підрозділу права представляти юридичну особу в суді (господарському суді) не свідчить про надання такому підрозділові відповідних повноважень та визначення їх кола.

З огляду на вищевикладене, юридичну особу в господарських відносинах може представляти її відокремлений підрозділ. При цьому, стороною у справі є юридична особа, від імені якої діє відокремлений підрозділ, і рішення приймається саме стосовно підприємства чи організації - юридичної особи.

Керуючись статтями 2, 3, 7, 13, 46, 73, 74, 76-80, 86, 91, 113, 118, 129, 232, 233, 236, 238, 240, 241, 242, 252, 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТНВ" (вул. Покровська, буд. 169, м. Житомир, 10031, ) в особі Філії №11 Товариства з обмеженою відповідальністю "ТНВ" (вул. Пшенична (Святошинський р-н), буд. 8, м. Київ, 03134, код ЄДРПОУ ВП 43816385) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "СТС-ГРУПП" (вул. Промислова, буд. 4-А, м. Київ, 01013, ) 296 979,66 грн. - основного боргу, 27 003,78 грн - пені, 14 846,98 грн - 5% штрафу, 74 754,32 грн - інфляційних втрат, 9 973,38 грн -3% річних та 6353,38 грн. - відшкодування витрат на сплату судового збору.

3. У позові в частині стягнення 70281,57 грн. - пені відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

5. Примірник повного судового рішення надіслати відповідачу рекомендованим листом та на відомі суду адреси електронної пошти: позивача - , відповідача - .

Апеляційна скарга на рішення подається протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення (ч.1 ст.256 ГПК України).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано (ч.1 ст.241 ГПК України).

Апеляційна скарга подається у порядку, визначеному ст. 256, 257 ГПК України.

Повне рішення складено 06 березня 2023 р.

Суддя Ігор МАСЛІЙ

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - відповідачу (вул. Покровська, буд. 169, м. Житомир, 10031)