ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" січня 2023 р. Справа№ 910/4598/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Кропивної Л.В.

суддів: Майданевича А.Г.

Барсук М.А.

за участю секретаря судового засідання : Зорі В.С.

за участю представників згідно протоколу судового засідання

вивчивши матеріали апеляційної скарги Міністерства оборони України

на рішення Господарського суду міста Києва від 23.06.2022 (повний текст рішення складено 14.07.2022)

у справі № 910/4598/20 (суддя - Плотницька Н.Б.)

за позовом Міністерства оборони України

до Акціонерного товариства "Європейський промисловий банк"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Ферст Груп"

про стягнення 13 783 770 грн 00 коп.,-

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

03.04.2020 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Міністерства оборони України з вимогами до Акціонерного товариства "Європейський промисловий банк" про стягнення 13783770 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок допущеного принципалом (Товариством з обмеженою відповідальністю "Ферст Груп") прострочення у виконанні зобов`язань з поставки товару за договором поставки від 02.07.2019 № 286/1/19/24, яке забезпечено банківською гарантією від 25.06.2019 № 008/19-01ГР-4, гарант - Акціонерне товариство "Європейський промисловий банк" повинен сплатити повну суму банківської гарантії у розмірі 13783770 грн на вимогу бенефіціара. З таким зверненням до банку позивач звернувся 28.10.2020., проте банк своїх зобов`язань не виконав.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням господарського суду міста Києва від 23.06.2022 у справі № 910/4598/20 у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

Відмовляючи позивачу у задоволенні його позову, суд першої інстанції виходив з того, що на момент розгляду спору позивач не довів настання гарантійного випадку, у зв`язку з відсутністю обставин прострочення у виконанні принципалом зобов`язання з поставки товару, зафіксованого актом приймання-передачі продукції № за 116 від 03.09.2019, адже до договору поставки були внесені зміни судовим рішенням за позовом постачальника.

Суд першої інстанції вважав, що за даних обставин закон вимагає від бенефіціара повторного звернення з вимогою до гаранта, і тільки тоді, коли така вимога буде залишена ним без задоволення, позивач вправі звернутися з позовом до суду.

Установивши, що з повторною вимогою бенефіціар до гаранта не звертався, суд визнав позов про стягнення з відповідача 13783770 грн. необґрунтованим і у його задоволенні відмовив.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з висновками суду та мотивами, якими він при цьому керувався, Міністерство оборони України звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване судове рішення та прийняти нове про задоволення позову.

Апелянт вважав, що при вирішенні спору суд першої інстанції невірно застосував положення ст. 530, 560, 563, 565, 568 ЦК України, ст. 200 ГК України, Положення про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземних валютах, затвредженого постановю правління Національного банку України від 12.12.2004 № 639, і не застосував Уніфікованих правил для гарантій за вимогою в редакції 1992 року (Публікація Міжнародної торгової палати № 458).

До того ж, вказував апелянт, обставини порушення принципалом строків постачання товару були установлені судом у справі № 904/1633/20, отже суд першої інстанції під час вирішення справи, рішення якого оскаржується, здійснив неправомірну переоцінку обставин, установлених у іншій справі.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

Товариство з обмеженою відповідальністю "Ферст Груп" не погодилося з викладеними в апеляційній скарзі доводами, пославшись на ту обставину, що рішенням Господарського суду м. Києва від 23.01.2020, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.05.2020, внесено зміни у договір поставки.

Так, строк поставки продукції до військової частини НОМЕР_1 (АДРЕСА_1) в обсязі 1980 т продовжено до 30.10.2019;

Строк поставки поставка 2090 т палива продовжений до 14.12.2019; 1460 т - до 31.12.2019.

За вказаних обставин, на думку ТОВ "Ферст Груп", поставка продукції за актом приймання - передачі № 116 від 03.09.2019, який зазначений у вимозі № 286/9/6714 від 28.10.2019, не може вважатися простроченою, адже здійснена у межах зміненого у судовому порядку строку виконання, що виключає твердження бенефіціара про допущені принципалом порушення зобов`язань, забезпечених банківською гарантією.

Обставини справи, встановлені судом першої та апеляційної інстанцій у даній справі

02.07.2019 між Міністерством оборони України (замовник за договором, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Ферст Груп" (постачальник за договором, третя особа у справі) укладено договір № 286/1/19/24 про постачання для державних потреб нафти і дистилятів (09130000-9) (бензин), для техніки спеціалізованого призначення (за кошти Державного бюджету України) (далі - договір), умовами якого передбачено, що постачальник зобов`язується поставити у 2019 році (нафти і дистилятів (09130000-9) (бензин) (лот 2 (09132000-3) (бензин автомобільний довготривалого зберігання А-80-ДЗ) (далі - продукція) для потреб Міністерства оборони України згідно специфікації, а замовник забезпечити приймання продукції та її оплату в асортименті, кількості, у строки і за цінами згідно нижчевикладеною специфікацією.

25.06.2019 Акціонерним товариством "Європейський промисловий банк" (гарант) було видано гарантію № 008/19-01ГР-4, згідно якої гарант зобов`язався сплатити на користь Міністерства оборони України (бенефіціар) суму, що складає 13 783 770 грн 00 коп., після одержання письмової вимоги бенефіціара, в якій стверджується, що принципал не виконав (неналежним чином виконав) свої зобов`язання щодо якості, кількості, строків постачання товару відповідно до договору

Термін дії гарантії - з 25.06.2019 по 31.01.2020. Гарантією передбачено, що будь-яка письмова вимога бенефіціара на оплату має бути отримана гарантом за адресою : Україна, 01024, м. Київ, бульвар Тараса Шевченка, буд. 11, приміщення 51.

З матеріалів справи випливає, що 28.10.2019 року Міністерство оборони України направило гаранту вимогу про сплату суми гарантії у розмірі 13 783 770 грн 00 коп., у зв`язку з допущеним принципалом простроченням на чотири дні зобов`язань з поставки палива, яке мало бути поставлено не пізніше 30.08.2019 року військовій частині А 136 м. Харкова.

Банк, отримавши вимогу бенефіціара, її не виконав, але повідомив про неї принципала.

Бенефіціар, не отримавши від гаранта виконання своєї вимоги у квітні 2020 р звернувся до суду з даним позовом.

Здійснюючи перегляд справи у межах доводів апеляційної інстанції, колегія суддів виходить з того, що у відповідності до статті 546 ЦК України банківська гарантія є способом забезпечення зобов`язання, за яким гарант відповідає перед бенефіціаром за третю особу - боржника в основному зобов`язанні (принципала).

Правильність такого висновку випливає з .ч. 1 ст. 560 ЦК України та розділу 1 Положення про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземній валюті, затвердженого Постановою НБУ №639 від 15.12.2004 р. з наступними змінами.

За гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов`язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (ч.1 ст.560 ЦК України).

Частиною 1 статті 562 ЦК України установлено, що зобов`язання гаранта перед кредитором не залежить від основного зобов`язання ( його припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли в гарантії міститься посилання на основне зобов`язання.

Наведена норма означає, що гарантія не припиняється з припиненням основного зобов`язання і не змінюється у зв`язку з його зміною, а сама банківська гарантія не має ознак акцесорності, тобто не слідує за основним зобов`язанням.

На момент направлення вимоги до банку у бенефіціара до принципала могла виникнути лише вимога про сплату договірної чи законної неустойки за прострочку у поставці першої партії товару.

На момент звернення бенефіціара до господарського суду з позовом до банку (28.10.2019 р.) основне зобов`язання, забезпечене банківською гарантією, було виконано більш як на 99 відсотків, що за умовами укладеного договору означало повне виконання зобов`язань та договору з поставки (п. 5.5 Договору - договір вважається виконаним при умові постачання 99% продукції.)

Оскільки обов`язком гаранта є виплата коштів за принципала, бенефіціар, звертаючись до суду, мав вказати, яке із зобов`язань принципала не було виконано на дату подання позову.

Водночас, в силу принципу незалежності банківської гарантії від основного зобов`язання, гарант не може відмовити бенефіціару у платежі по гарантії на тій підставі, що принципалом вже виконано зобов`язання

Частина 3 статті 565 ЦК України вказує на те, що якщо гарант після пред`явлення до нього вимоги кредитора дізнався про недійсність основного зобов`язання або про його припинення, він повинен повідомити про це і кредитора, і боржника .

Повторна вимога кредитора, одержана банком після такого повідомлення, підлягає в силу закону безумовному виконанню.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції враховує, що позовні вимоги до гаранта мають містити підстави для виплати гарантійної суми з урахуванням балансу інтересів сторін та недопущення неправомірного збагачення однієї сторони за рахунок іншої.

У даній справі, з огляду на встановлені судом апеляційної інстанції обставини, позивач просив стягнути з банку повну суму гарантії - 13 783 770 грн.

Виплативши таку суму бенефіціару, гарант отримував право у регресному порядку за рахунок принципала повернути виплачену суму.

У свою чергу принципал після виплати гаранту 13 783 770 грн., отримав би право на стягнення цієї суми з бенефіціара як отриманої кредитором двічі.

Тож, для виключення можливості змови між бенефіціаром і принципалом проти гаранта, а також для вирішення проблеми подвійного виконання зобов`язання перед кредитором, гарант в силу ч. ч. 1 ст. 545 ЦК України має право вимагати від кредитора повернення йому гарантії.

У свою чергу кредитор, якого закон зобов`язує при здійсненні своїх прав діяти розумно, обачно і добросовісно, не порушуючи при цьому цивільних прав інших осіб, повинен повернути гарантію банку на його вимогу.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що при вирішенні спору про існування обов`язку гаранта сплатити за гарантією до предмета доказування входить, у першу чергу, дослідження наявності чи відсутності виникнення відповідного обов`язку - гарантійного випадку (порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією), а не формальне дослідження виключно наявності заяви про сплату за гарантією (подібні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 04.03.2021 у справі №910/3500/19, а також у постановах від 27.11.2019 у справі №910/20306/17, від 18.06.2021 у справі №910/16898/19).

Велика палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 у справі №147/66/17 визначила, що добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Отже, принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації своїх прав та передбаченого договором та/або законом виконання своїх зобов`язань.

Відповідно до частини 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи у разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

З огляду на обставини справи, а також з урахуванням балансу інтересів сторін та недопущення неправомірного збагачення однієї сторони за рахунок іншої, колегія суддів дійшла до висновку, що позовні вимоги до гаранта з підстав, вказаних у позові, задоволенню не підлягають .

Аргументи апелянта в частині порушення принципалом строків поставки товару за актами приймання-передачі товару № 200 від 23.11.2019, № 231 від 17.12.2019, № 321 від 16.12.2019, що підтверджується рішенням суду у справі 904/1633/20, яким з принципала стягнуто неустойку, не є підставою для стягнення з гаранта повної суми гарантії. Інших доводів про стягнення з гаранта 13 783 770 грн. банківської гарантії позовна заява не містить .

Висновки суду

За наведених обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення, з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові, залишається без змін.

Розподіл судових витрат

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 275, 276, 282 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 23.06.2022 у справі № 910/4598/20 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/4598/20 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України

Повний текст постанови складено 06.03.2023

Головуючий суддя Л.В. Кропивна

Судді А.Г. Майданевич

М.А. Барсук