ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" лютого 2023 р.,

м. Київ

Справа № 911/1559/22

Суддя Черногуз А.Ф., за участю секретаря Смоляк М.Д., розглянувши в порядку загального позовного провадження

позов заступника керівника Білоцерківської окружної прокуратури Київської обласної прокуратури (09100, вул. Шолом Алейхема, 38-а, Київська обл., м. Біла Церква) в інтересах держави в особі:

(1) Державної екологічної інспекції Столичного округу (03035, місто Київ, вул. Солом`янська, будинок 1, )

(2) Тетіївської міської ради (09800, Київська обл., Тетіївський р-н, місто Тетіїв, вул. Януша Острозького, будинок 5, )

до Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» (07201, Київська обл., Іванківський р-н, селище міського типу Іванків, вулиця Івана Проскури, будинок 24, )

про стягнення 735127,58 грн шкоди завданої внаслідок незаконної порубки лісу,

за участю представників:

прокуратури: Набок Юлія В`ячеславівна;

позивача: не з`явився;

відповідача: не з`явився,

ВСТАНОВИВ:

Процесуальний перебіг розгляду справи

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява заступника керівника Білоцерківської окружної прокуратури Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції Столичного округу та Тетіївської міської ради до Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» про стягнення грошових коштів у сумі 735127,58 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач послався на порушення відповідачем вимог законодавства про охорону навколишнього природного середовища, зокрема, під час ведення лісового господарства.

Відповідно до протоколу розподілу справи між суддями позовну заяву передано на розгляд судді Грабець С.Ю.

Ухвалою суду від 06.09.2022 відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 05.10.2022.

В день судового засідання на адресу Господарського суду Київської області від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

У засідання з`явилися представники прокуратури та позивача 1. Представники позивача 2 та відповідача у засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили.

Ухвалою від 05.10.2022 задоволено заяву судді Грабець С. Ю. про самовідвід у справі №911/1559/22. В цій заяві зазначено що чоловік судді, ОСОБА_1 , працює на посаді заступника керівника Київської обласної прокуратури та до його обов`язків входить організація роботи щодо забезпечення представництва інтересів держави в судах, зокрема, у справі №911/1559/22. З цих обставин, з метою уникнення сумнівів у неупередженості судового розгляду цієї справи, суддя Грабець С. Ю. заявила самовідвід.

Розпорядженням керівника апарату від 12.10.2022 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 911/1559/22 на підставі ухвали від 05.10.2022, якою задоволено заяву про самовідвід судді Грабець С. Ю.

Згідно ч. 1 ст. 32 ГПК України визначення судді, а в разі колегіального розгляду - судді-доповідача для розгляду конкретної справи здійснюється Єдиною судовою інформаційно-телекомунікаційною системою під час реєстрації документів, зазначених в частині другій статті 6 цього Кодексу, а також в інших випадках визначення складу суду на будь-якій стадії судового процесу, з урахуванням спеціалізації та рівномірного навантаження для кожного судді, за принципом випадковості та в хронологічному порядку надходження справ.

Тож, відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.10.2022 справу передано на розгляд судді Черногузу А.Ф.

Відповідно до частини 14 статті 32 Господарського процесуального кодексу України у разі зміни складу суду на стадії підготовчого провадження розгляд справи починається спочатку, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. Зважаючи на це, суд призначив нову дату і час проведення підготовчого засідання в іншому складі суду.

У підготовче судове засідання 14.11.2022 з`явилась представник прокуратури. Суд встановив строк на надання відповіді на відзив до наступного судового засідання. З цих підстав, суд в порядку ч. 2 ст. 183 ГПК України відклав підготовче засідання на 05.12.2022 на 15:15.

Початок судового засідання 05.12.2022 припав на момент коли у місті Київ була оголошена повітряна тривога. Задля безпеки учасників судового процесу суд у порядку статті 183 ГПК України відклав розгляд справи на 16.01.2023 на 15:15.

У судовому засіданні 16.01.2023 були присутні представники прокуратури, позивача та відповідача. Представник відповідача зазначила, що отримала відповідь на відзив на позовну заяву та не має наміру готувати заперечення на відповідь на відзив. Враховуючи вищевикладене, суд в порядку п. 3 ч. 2 ст. 185 ГПК України закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 14.02.2023 на 15:00.

У засідання 14.02.2023 з`явилась представник прокуратури. Інші учасники справи не були присутні. З огляду на обмеженість процесуальних строків для розгляду справи по суті, достатність у матеріалах справи заяв доказів, необхідних для прийняття рішення, наявність чітких позицій сторін у заявах по суті спору та відсутність інших заяв, що потребують вирішення суд прийняв рішення у справі.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Реалізація норми ст. 81 ГПК України щодо витребування господарським судом документів і матеріалів, необхідних для вирішення спору, безпосередньо залежить від суб`єктивної реалізації сторонами їх диспозитивного права витребовувати через суд докази.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне та обгрунтоване рішення у справі неможливо.

Згідно з положеннями статті 236 ГПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Від повноти встановлення відповідних обставин справи та правильної оцінки доказів залежить обґрунтованість висновків суду при ухваленні судом рішення по суті спору. При цьому, суд в кожному випадку повинен навести мотиви через які він приймає одні докази та відхиляє інші.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що положеннями п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України однією з засад судочинства визначено змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарський суд вважає, що судом, в межах наданих повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за можливе розглядати справу за наявними у справі документами.

Обставини спірних правовідносин, позиції учасників справи

Відповідно до Акту № 1 огляду місця вчинення лісопорушення від 13.09.2021 заступник генерального директора ДП «СЛП«Київоблагроліс» Станчик В.Б., за участю лісничого Тетіївського агролісництва Шевчука П.В., помічника лісничого Тетіївського агролісництва Гринюка Р.С., лісника Тетіївського агролісництва Гука Я.А, майстра лісу Тетіївського агролісництва Лобода Ю.П. склав цей акт про те, що 13.09.2021 о 9:10 в Тетіївському агролісництві у квадраті 22, виділі 11, площею 2,5 га, було виявлено незаконну порубку дерев, за що передбачена відповідальність визначена статтею 65 КУпАП. В результаті виявлених порушень шкода заподіяна лісовому господарству становила 24721,49 грн, зазначено в акті.

Акт № 1 підписано ОСОБА_2 та іншими учасниками огляду місця вчинення лісопорушення: лісничим, лісником, майстром лісу. До акту додано зведену відомість матеріально грошових оцінок рубки та відомість обчислення розміру шкоди.

Цими ж посадовими особами 13.09.2021 було складено інші акти стосовно проведеного в цей день огляду місця вчинення лісопорушення та виявленої незаконної порубки лісу в інших виділах квадратів Тетіївського агролісництва:

Акт № 2 щодо квадрату 33, виділу 15 виявлено заподіяну шкоду на суму 13443,96 грн;

Акт № 3 щодо квадрату 33, виділу 10 47177,10 грн заподіяної шкоди;

Акт № 4 щодо квадрату 34, виділу 3 44465,82 грн заподіяної шкоди;

Акт № 5 щодо квадрату 33, виділу 8 49425,69 грн заподіяної шкоди;

Акт № 6 щодо квадрату 30, виділу 2 106059,83 грн заподіяної шкоди;

Акт № 7 щодо квадрату 30, виділу 3 146486,84 грн заподіяної шкоди;

Акт № 8 щодо квадрату 33, виділу 12 27065,21 грн заподіяної шкоди;

Акт № 9 щодо квадрату 33, виділу 18 26169,68 грн заподіяної шкоди.

Відповідно до копії листа № 381 ДП «СЛП«Київоблагроліс» 30.09.2021 просило Київську обласну прокуратуру та Тетіївський РВ ГУМВС України в Київській області розслідувати факт скоєння незаконної рубки сироростучих дерев в кварталах 30, 33 та 34 Тетіївського агролісництва.

Вбачається, що за фактом встановлених актами обставин за ознаками злочину передбаченого статтею 246 КК України відкрито кримінальне провадження № 000260 від 12.10.2021. Виявлено порушення майнових інтересів держави.

До матеріалів позовної заяви долучено Висновок експерта проведеного 17.03.2022 відповідно до постанови старшого слідчого відділення розслідування злочинів загальнокримінальної спрямованості від 21.01.2022 про призначення судово інженерно-екологічної експертизи за матеріалами кримінального провадження № 000260. Вбачається, що на вирішення питання експерта поставлені питання щодо розміру шкоди заподіяної внаслідок незаконної порубки дерев у 30 та 33 кварталах Тетіївського лісництва. Провівши дослідження наданих матеріалів, експертом розраховано розмір шкоди, який відповідно до сформованого висновку становить 735127,58 грн.

Білоцерківська окружна прокуратура у позовній заяві вказала, що ними 15.06.2022 було направлено лист до Державної екологічної інспекції Столичного округу щодо встановленого факту порушення вимог лісового господарства, що спричинило шкоду інтересам держави. Водночас, інспекцією не було вжито дієвих заходів щодо захисту інтересів держави в контексті наданих матеріалів. З аналогічним листом прокуратура звернулась до Тетіївської міської ради, однак радою також не вживались заходи щодо стягнення розміру шкоди.

Тож, прокуратура вбачала за необхідне звернутися з цим позовом до суду на захист інтересів держави в особі органів, уповноважених здійснювати функції держави у спірних правовідносинах в порядку ст. 53 ГПК України, ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" у зв`язку з нездійсненням Тетіївською міською радою та Державною екологічною інспекцією Столичного округу захисту інтересів держави в суді, як суб`єктами, до компетенції яких віднесено відповідні повноваження.

Прокуратура у позовній заяві передусім акцентувала увагу на тому, що в день виявлення самовільної рубки дерев, тобто 13.09.2021, до правоохоронних органів заяви не надходили, повідомлення про вказаний факт надійшло лише 05.10.2021, тобто через 22 дні. Прокуратура зазначала, що проблемним питанням, що виникає при розслідуванні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 246 КК України (незаконна порубка або незаконне перевезення, зберігання, збут лісу) є наявність довготривалого проміжку часу між безпосереднім вчиненням кримінального правопорушення та його виявленням, що ускладнює в подальшому встановлення винних осіб. У вказаних обставинах має місце випадок несвоєчасного повідомлення правоохоронних органів лісогосподарським підприємством про вчинення на території, яку воно обслуговує, незаконної порубки лісу, що унеможливило слідчим та оперативним підрозділам розкрити кримінальне правопорушення "по гарячих слідах". Це призвело до значних матеріальних збитків, завданих лісовим ресурсам, які залишаються невідшкодованими, винні y скоєнні незаконних рубок особи до встановленої законом кримінальної відповідальності не притягуються.

Відповідач, проаналізувавши надані з позовною заявою докази на предмет протиправності поведінки постійного лісокористувача, подав до суду відзив, де заперечив наявність підстав для задоволення позову. Відповідач вважає, що в цьому випадку позивач повинен довести конкретне вираження дій які не вчинив відповідач, вчинення яких входить до його обов`язків відповідно до закону.

На думку позивача до предмету доказування з боку позивача має бути включено встановлення (визначення) переліку дій (заходів) спрямованих на охорону лісових ресурсів, недотримання яких лісовим господарством призвело до незаконної порубки лісу. Відповідач звертав увагу суду, що матеріали справи не містять будь-яких актів перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства щодо лісів.

З аналізу норм чинного законодавства України відповідач формує висновок, що допустимими та належними доказами порушення вимог природоохоронного законодавства в цьому випадку мають бути акти Державної екологічної інспекції.

Відповідач вважає, що визначені в позовній заяві невжиті відповідачем заходи пов`язуються лише з несвоєчасним повідомленням правоохоронних органів. Фактично позиція сторони позивача сформована на невиконані відповідачем "всіх можливих" заходів, що свідчить про абстрактність та неконкретність доводів, через що останні не можуть бути доведені або спростовані з боку відповідача. Крім того, процедури перевірки територій, обходів, виявлення порушень у лісових масивах дотримано з боку постійного користувача. Адже, саме працівники відповідача виявили та встановили факт незаконної порубки та передали матеріали до правоохоронних органів, вказав відповідач.

Відповідач стверджує, що неналежний захист лісу не є лісовим правопорушенням, яке тягне за собою матеріальну відповідальність. Також відповідач зазначає, що у випадку встановлення відповідними правоохоронними органами осіб, що вчинили незаконну рубку держава отримає подвійне відшкодування шкоди: з лісокористувача та визнаної винною особи.

Відповідач наводить детальний аналіз правових норм, на яких грунтуються позовні вимоги та зазначає, що нормами Лісового кодексу України не передбачено відповідальність за незабезпечення захисту та збереження лісу, а обов`язок постійного лісокористувача полягає в тому, щоб не охороняти ліс від самовільних рубок, а здійснювати комплекс заходів щодо його захисту.

У відзиві відповідач також наводить аналіз понять охорона та захист у лінгвістичному розумінні та зазначає про ряд істотних відмінностей в їх тлумаченні. Судом взято до уваги всі наведені відповідачем аналітичні висновки в контексті наявних спірних відносин.

У відповіді на відзив прокуратурою наведено аргументи стосовно спростування позиції відповідача. Незгода з позицією відповідача прокуратурою у відповіді на відзив більшою мірою обгрунтована актуальною практикою Верховного Суду. Прокуратура наполягала на наявності підстав для задоволення позовних вимог з огляду на невиконання відповідачем обов`язків покладених на нього чинним законодавством.

Відтак, суд вважає за можливе розглядати справу за наявними документами, оскільки вважає, що сторонам було надано всі процесуальні можливості для реалізації наданих процесуальним законом прав.

Висновки господарського суду

За статтею 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

В силу статті 1 Лісового кодексу України ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.

Статтею 5 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" визначено, що державній охороні і регулюванню використання на території України підлягають: навколишнє природне середовище як сукупність природних і природно-соціальних умов та процесів, природні ресурси, як залучені в господарський обіг, так і невикористовувані в економіці в даний період (земля, надра, води, атмосферне повітря, ліс та інша рослинність, тваринний світ), ландшафти та інші природні комплекси.

Перш за все, суд вважає за необхідне наголосити на тому, що згідно з ч. 1 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

У відповідності до ч. ч. 3, 4 ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Разом з тим, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Враховуючи, що відповідне обґрунтування підставності здійснення представництва інтересів держави прокурором визначено в позові, яке судом визнано обгрунтованим, та яке цілком узгоджується з вимогами, що ставляться до питань представництва прокурором інтересів держави суд виходить із того, що звернення прокурора до суду з позовом в інтересах держави відповідає приписам ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" та ст. 53 ГПК України.

Відповідно до статей 16, 17 Лісового кодексу України право користування лісами здійснюється в порядку постійного та тимчасового користування лісами. У постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи.

Згідно вимог статті 17 Лісового кодексу України відповідач є постійним лісокористувачем, на якого чинним законодавством покладено обов`язок забезпечити охорону лісів на підвідомчій лісовому господарству території.

Як правильно зазначив відповідач, під час здійснення своєї діяльності саме працівниками ДП «СЛП«Київоблагроліс» було виявлено та встановлено факт незаконної порубки. Відповідні матеріали були передані до правоохоронних органів.

Судом досліджено положення Статуту ДП «СЛП«Київоблагроліс» та встановлено, що згідно пункту 3.2 підприємство здійснює свою діяльність відповідно до законодавства та цього статуту.

Метою діяльності підприємства відповідно підпункту 2.2.3 пункту 2.1 є отримання прибутку на основі, зокрема, охорони лісів і захисних лісонасаджень від незаконних порубів, пошкоджень, самовільного сінокосіння, випасання худоби в заборонених місцях та інших лісопорушень.

В силу підпунктів 7.2.3 та 7.2.12 пункту 7.2 на підприємство покладено обов`язок виконувати норми і вимоги щодо охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання орення природних і ресурсів та забезпечення екологічної безпеки.

Частиною другою статті 19 Лісового кодексу України визначено, що постійні лісокористувачі зобов`язані, зокрема, забезпечувати охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень, посилення їх корисних властивостей, підвищення родючості ґрунтів, вживати інших заходів відповідно до законодавства на основі принципів сталого розвитку; дотримуватися правил і норм використання лісових ресурсів; створювати сприятливі умови для їх охорони, захисту та відтворення.

Відповідно до пункту 5 статті 64 Лісового кодексу України, підприємства, установи, організації і громадяни здійснюють ведення лісового господарства з урахуванням господарського призначення лісів, природних умов і зобов`язані, зокрема, здійснювати охорону лісів від пожеж, захист від шкідників і хвороб, незаконних рубок та інших пошкоджень.

Статтею 86 Лісового кодексу України передбачено, що організація і забезпечення охорони і захисту лісів, яка передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження та охорону лісів, зокрема, від незаконних рубок та інших пошкоджень, покладається на постійних лісокористувачів відповідно до цього Кодексу.

Статтею 93 Кодексу передбачені завдання контролю за охороною, захистом, використанням та відтворенням лісів. Зокрема, такими завданнями є запобігання порушенням законодавства у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів, своєчасне виявлення таких порушень і вжиття відповідних заходів щодо їх усунення.

Організація і забезпечення охорони та захисту лісів, яка передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження та охорону лісів, зокрема, від незаконних рубок та інших пошкоджень, покладається на постійних лісокористувачів. Порушення вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених у сфері охорони, захисту та використання лісів, є підставою для покладення на постійного лісокористувача цивільно-правової відповідальності. При цьому, не важливо, хто конкретно здійснював незаконне вирубування дерев на ділянках лісу, наданих у постійне користування, оскільки визначальним є факт порушення постійним лісокористувачем встановлених правил лісокористування, що спричинило завдання державі збитків внаслідок незаконної рубки дерев третіми особами на підконтрольній постійному лісокористувачу ділянці лісу. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27.03.2018 у справі N 909/1111/16, та у постанові від 20.02.2020 у справі № 920/1106/17.

Згідно статті 105 Лісового кодексу України особи, винні у порушенні лісового законодавства, зокрема у незаконному вирубуванні та пошкодженні дерев і чагарників, порушенні порядку заготівлі та вивезення деревини, порушенні інших вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених законодавством у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів, несуть встановлену законом дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність.

Відповідно до статті 107 Лісового кодексу України, підприємства, установи, організації і громадяни зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними лісу внаслідок порушення лісового законодавства, у розмірах і порядку, визначених законодавством України.

Згідно статті 68 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища", підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України. Застосування заходів дисциплінарної, адміністративної або кримінальної відповідальності не звільняє винних від компенсації заподіяної навколишньому природному середовищу шкоди.

Суд зазначає, що відшкодування шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства, за своєю правовою природою є відшкодуванням позадоговірної шкоди, тобто є деліктною відповідальністю.

Частиною 1, пунктом 3 частини 2 статті 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі.

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної шкоди містяться у статті 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Водночас, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування завданої шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, наявності шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою, вини особи, яка заподіяла шкоду. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Обов`язок доказування наявності шкоди та протиправності поведінки заподіювача шкоди покладається на особу, якій завдано збитків. При цьому, відсутність своєї вини доводить особа, яка завдала шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України).

В контексті наведених норм суд відхиляє доводи відповідача про абстрактність вимог прокуратури щодо всіх можливих заходів націлених на охорону лісу. В той час, як прокуратура заявляє про бездіяльність відповідача, останній не наводить жодних аргументів чи доказів, які б свідчили про те що ним вживалися будь-які заходи, які в свою чергу вже могли б виявитися достатніми в межах наявних у відповідача повноважень задля збереження природного фонду лісу, які б намагались усунути можливості рубки дерев. Лише активна поведінка позивача у цьому контексті могла б нести за собою наслідок повного чи часткового звільнення відповідача від матеріальної відповідальності. Водночас, пізнє виявлення вже наявного тривалого порушення на думку суду є недостатнім для звільнення відповідача від такої відповідальності.

Згідно зі статтею 1172 ЦК України юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Факт виявлення незаконної рубки лісу та відсутність безпосередньо у відповідача, як особи, зобов`язаної здійснювати контроль за збереженням лісів, будь-якої інформації з приводу даного факту та своєчасного його виявлення свідчить про наявність вини відповідача щодо неналежної охорони лісу (бездіяльність), внаслідок чого скоєно незаконне вирубування лісу. Схожий правовий висновок наведено у постанові Верховного Суду від 24.02.2021 у справі № 906/366/20.

Суд вказує, що відповідно до наданого прокуратурою висновку експерта, кількість зрубаних дерев дорівнює 114 шт. Висновок експерта містить детальний перелік пнів дерев, що піддались зрубуванню за їх діаметром та визначає розмір шкоди нанесений лісу щодо кожного зрубаного дерева у грошовому еквіваленті. Враховуючи, що кількість виявлених 13.09.2021 зрубаних дерев свідчить про систематичну їх рубку напередодні та відсутність заходів з боку відповідача, що могли б стати причиною запобігання подальшого зрубу. Це вчергове свідчить про несвоєчасність виявлення порушення. А обставина пізнього повідомлення правоохоронних органів лише посилює підставність звернення з позовом, з огляду на неналежне виконання відповідачем своїх обов`язків.

Окремо слід зупинитись на тому, що доводи відповідача не скасовують порушення ним наведених вище норм чинного законодавства України. Відповідач у своїх запереченнях розмежовує поняття "охорона", як недопущення будь-якого порушення постійно, та "захист", як недопущення порушень після настання певної події. Також стверджує, що законодавством на постійних лісокористувачів не покладено обов`язку здійснювати саме охорону лісового фонду, а такий обов`язок покладено на Державну лісову охорону. В той же час твердження відповідача йдуть всупереч Статуту підприємства, де визначається його обов`язок саме охороняти ліси, в тому числі від незаконних порубок (пп. 2.2.3 Статуту), виконувати норми щодо охорони навколишнього середовища (пп. 7.2.3, 7.2.12 Статуту), а не лише щодо захисту після виявлення порушення.

Суд поділяє бажання відповідача віднайти точніші лінгвістичні визначення, вдатися до різних способів тлумачення норм закону та пропонує відповідачу звернути увагу на те, що він, відповідно до проаналізованої ним же статті 19 Лісового кодексу України, є постійним лісокористувачем. Саме так законодавець іменує суб`єктів користування лісовими ресурсами, на яких відповідно до цієї статті покладено обов`язок забезпечувати охорону та захист лісових насаджень та створення сприятливих умов для їх охорони та захисту. Відповідач здійснює свою господарську діяльність як постійний лісокористувач, має можливість належним чином здійснювати охорону і захист лісу постійно. До суду не подано доказів того, що відповідач не здійснював свою господарську чи будь-яку іншу діяльність напередодні виявлення незаконної рубки лісу. За наявних обставин відповідачем не було належним чином реалізовано своїх можливостей та не було дотримано своїх обов`язків.. Як наслідок це призвело до вирубки значних об`ємів лісу в трьох квадратах Тетіївського агролісництва та нанесло державі немалих збитків.

Окремо слід зазначити, що відповідно до статті 4 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" одним із принципів охорони навколишнього природного середовища є запобіжний характер заходів щодо охорони навколишнього природного середовища. Тобто, такі заходи покликані усувати будь-які можливості незаконного впливу іншими особами на природній фонд та запобігати вчиненню цих порушень в першу чергу. Лише потім завданнями охорони навколишнього природного середовища постає вчинення дій щодо зупинення виявлених порушень та запобігання їх продовження.

Таким чином спроби відповідача уникнути відповідальності з огляду на те, що на нього не покладено постійного обов`язку охороняти лісовий фонд не визнаються судом такими, що узгоджуються з чинним законодавством та Статутом підприємства.

Відповідачем не надано жодних доказів відсутності його вини та вчинення ним дій, спрямованих на збереження та охорону лісів та недопущення самовільної рубки лісу. Тож суд приходить до висновку про наявність складу цивільного правопорушення та правових підстав для задоволення позовних вимог прокурора.

В контексті наведених вище висновків суду, відповідач, допустивши протиправну бездіяльність у вигляді невчинення дій, направлених на забезпечення охорони і збереження лісу від незаконного вирубування на підвідомчій йому території земель лісового фонду, діяв неправомірно. Розмір збитків встановлено висновком експерта приймається судом в повному обсязі та визнається беззаперечним доказом обсягу нанесених державі збитків через недотримання положень законодавства України у природоохоронній сфері. Суд вважає за можливе задовольнити позов у повному обсязі.

За приписами статті 47 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» та пункту 7 частини третьої статті 29, пункту 4 частини першої статті 69-1 Бюджетного кодексу України, грошові стягнення за шкоду, заподіяну внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища зараховуються до спецфондів Державного, обласних та місцевих (сільського, селищного, міського) бюджетів за місцем скоєння правопорушення.

В силу пункту 7 частини 3 статті 29 Бюджетного кодексу України джерелами формування спеціального фонду Державного бюджету України в частині доходів (з урахуванням особливостей, визначених пунктом 1 частини другої статті 67-1 цього Кодексу), зокрема, є 30 відсотків грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності.

Пунктом 4 частиною 1 ст. 69-1 Бюджетного кодексу України встановлено, що до надходжень спеціального фонду місцевих бюджетів належать, у тому числі 70 відсотків грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності, в тому числі: до бюджетів місцевого самоврядування (крім бюджетів міст Києва та Севастополя) - 50 відсотків, обласних бюджетів та бюджету Автономної Республіки Крим - 20 відсотків.

Отже, шкода, заподіяна відповідачем внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища підлягає стягненню з відповідача у наступному порядку: 30 % від суми до спеціального фонду Державного бюджету України; 20 % від суми до обласного бюджету; 50 % від суми до місцевого бюджету.

Вирішення питання щодо судових витрат, підсумки розгляду справи

Пунктом 12 частини 3 статті 2 ГПК України закріплено, що основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

В силу частини 4 статті 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов задоволено у повному обсязі, то витрати зі сплати судового збору покладаються судом на відповідача повністю. Зважаючи на те, що саме прокуратурою подано позовну заяву та сплачено судовий збір, стягнення цих витрат відбувається на користь заявника прокуратури.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", "Серявін та інші проти України" обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Відтак, сторони, звертаючись до суду повинні враховувати те, що визначення та наповнення доказової бази переданого на розгляд суду спору покладаються саме на сторони, а не на суд. Суд вирішує спір на підставі поданих та витребуваних в порядку статті 81 ГПК України сторонами доказів.

Керуючись ст.ст. 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» (07201, Київська обл., Іванківський р-н, селище міського типу Іванків, вулиця Івана Проскури, будинок 24, ):

на користь Державного бюджету України 30 % заподіяної шкоди, що становить 220538,27 грн;

на користь обласного бюджету Київської області 20% заподіяної шкоди, що становить 147025,52 грн;

на користь місцевого бюджету Тетіївської міської ради (09800, Київська обл., Тетіївський р-н, місто Тетіїв, вул. Януша Острозького, будинок 5, ) 50 % заподіяної шкоди, що становить 367563,79 грн.,

що разом становить - 735127,58 гривень шкоди, завданої внаслідок незаконної порубки лісу.

Стягнути з Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» (07201, Київська обл., Іванківський р-н, селище міського типу Іванків, вулиця Івана Проскури, будинок 24, ) на користь Київської обласної прокуратури (м. Київ, бульвар Лесі Українки, 27/2; ; реквізити: отримувач - прокуратура Київської області; назва банку - Державна казначейська служба України м. Київ; МФО банку 820172; розрахунковий рахунок отримувача UA0015641) судовий збір, сплачений за подання до суду позовної заяви, у сумі 11026,91 грн.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України.

Рішення підлягає оскарженню в порядку та строки, визначені статтями 254-256 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 07.03.2023.

Суддя А.Ф. Черногуз