СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2023 року м. Харків Справа № 922/1226/22

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Тихий П.В., суддя Геза Т.Д. , суддя Терещенко О.І.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Завод "Електроважмаш" (вх.№13Х/1-43) на рішення господарського суду Харківської області від 07.12.2022 (суддя І.В.Трофімов, повне рішення складено 07.12.2022) у справі №922/1226/22

за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю ІТ-Інтегратор, м. Київ

до Акціонерного товариства "Завод "Електроважмаш", м. Харків;

про стягнення 90878,30 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю ІТ-Інтегратор звернулося до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Акціонерного товариства "Завод "Електроважмаш", в якій просить стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 90'878,30 грн, з яких: 67'298,53 грн - основна заборгованість; 22'170,14 грн - інфляційні втрати; 1409,63 грн - 1% річних. Також позивач просить стягнути з відповідача судові витрати, які складаються із судового збору у розмірі 2481 грн; витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15'000 грн та гонорар успіху у розмірі 10 % від ціни позовної заяви за представництво в Господарському суді Харківської області.

Рішенням господарського суду Харківської області від 07.12.2022 у справі №922/1226/22 позов задоволено частково. Стягнуто з Акціонерного товариства "Завод "Електроважмаш" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ІТ-Інтегратор основну заборгованість в сумі 67'298,53 грн, 22'170,14 грн інфляційних втрат, 1% річних у сумі 1'409,62 грн, 2481,00 грн судового збору та витрати на професійну правову допомогу в сумі 9000 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Акціонерне товариство "Завод "Електроважмаш" з рішенням господарського суду першої інстанції не погодилось, звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 07.12.2022 у справі №922/1226/22 в частині в частині стягнення 22 170,14 грн інфляційних втрат та 1% річних у сумі 1 409,62 грн., ухвалити в цій частині нове рішення, яким: стягнути з АТ Завод Електроважмш на корить ТОВ ІТ-Інтегратор 140,96 грн. 1% річних, в задоволенні позовних вимог в частині стягнення інфляційних нарахувань відмовити, здійснити розподіл судових витрат пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зокрема зазначає, що позивачем не надано до матеріалів справи доказів обчислення індексу інфляції центральним органом виконавчої влади. Вважає, Позивач неправильно нарахував Відповідачу розмір інфляційних втрат.

Вважає, що суд не врахував вимоги ч. 1 ст. 233 ГК України, та ч. 3 ст. 551 ЦК України. Позивачем не подано до матеріалів справи будь-яких доказів понесення ним збитків внаслідок допущеного відповідачем порушення грошових зобов`язань.

Зазначає, що АТ Завод Електроважмаш не отримує ані бюджетного фінансування, а ні будь-яких дотаційних чи преференцій. Зазначає, що у зв`язку із тяжкої економічною ситуацією, яка склалася не тільки у галузі важкого машинобудування, але й у всій державі, підприємством було запроваджено низку операційних заходів, основною метою яких є збереження робочих місць, додержання соціальних гарантій працівників та своєчасного наповнення бюджету держави.

Апелянт вказує, що перебуває у Переліку об`єктів великої приватизації державної власності. Накладення стягнення надмірних сум штрафних санкцій, значно зменшує вартість підприємства, що в результаті приватизації завдасть збитків державі внаслідок недоотримання реальної власності підприємства та вплине на ділову репутацію.

Важливим фактом не можливості здійснення оплати за контрактом, що став предметом розгляду даної справи, стали саме арешти які були накладені державною виконавчою службою на рахунки відповідача у вересні та жовтні 2021 року. Фактично арешти накладені, в сумі яка є непомірною для АТ Завод Електроважмаш та повністю заблокувало господарську діяльність підприємства. Можливість оплати за контрактами, та іншими зобов`язаннями була фактично заблокована з об`єктивних, не залежних від підприємства, підстав. (надаю витяги з постанов про арешт коштів).

Також відповідач посилається на судову практику Верховного Суду, зокрема правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18.

02.01.2023 системою автоматизованого розподілу судових справ між суддями для розгляду справи №922/1226/22 визначено колегію суддів Східного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Тихий П.В., суддя Геза Т.Д., суддя Терещенко О.І.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 09.01.2023 у справі №922/1226/22 апеляційну скаргу залишено без руху. Встановлено АТ "Завод "Електроважмаш" десятиденний строк з моменту отримання цієї ухвали на усунення встановлених при поданні апеляційної скарги недоліків, а саме надати до Східного апеляційного господарського суду докази сплати судового збору у розмірі та належні докази надсилання копії апеляційної скарги позивачу.

26.01.2023 від Акціонерного товариства "Завод "Електроважмаш" надійшло клопотання про усунення недоліків на виконання вимог ухвали суду від 09.01.2023. До вказаного клопотання апелянт додав платіжне доручення №515 від 26.01.2023 на суму 3721,30 грн. та докази надсилання копії апеляційної скарги на адресу позивача.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 27.01.2023 зокрема відкрито апеляційне провадження за апеляційною Акціонерного товариства "Завод "Електроважмаш" на рішення господарського суду Харківської області від 07.12.2022 у справі №922/1226/22. Встановлено позивачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу з доказами надсилання його скаржнику. Ухвалено здійснювати розгляд апеляційної скарги Акціонерного товариства "Завод "Електроважмаш" на рішення господарського суду Харківської області від 07.12.2022 у справі №922/1226/22 здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

24.02.2023 до Східного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №922/1226/22.

09.03.2023 від Товариства з обмеженою відповідальністю ІТ-Інтегратор надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№2756ел.4401), в якому він зазначає про безпідставність доводів апеляційної скарги та просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Крім того, позивач повідомив суд, про те, що станом на момент подання Відзиву, позивачем очікується понесення витрат: 1. вартість послуг на надання професійної правничої допомоги під час апеляційного розгляду справи у Східному апеляційному господарському суді, у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень 00 копійок; 2. вартість відправки кореспонденції, що буде надіслана Відповідачу (квитанції будуть надані додатково).

Клопотань від учасників справи про розгляд апеляційної скарги з їх повідомленням (викликом) до суду не надійшло.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 20 травня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю ІТ-Інтегратор (позивачем, постачальником) та Акціонерним товариством "Завод "Електроважмаш" (відповідачем, замовником) укладено договір № 217-10/20 (надалі - Договір) .

Згідно з пунктом 1.1. Договору постачальник зобов`язується передати у власність замовника продукцію, а замовник зобов`язується прийняти від постачальника продукцію і оплатити її в порядку, передбаченому цим договором.

Відповідно до пункту 1.4. Договору замовлення на поставку продукції повинно бути оформлено замовником у формі листа або заявки, які включають в себе найменування, кількість і термін поставки продукції.

Згідно з пунктом 2.1. Договору постачальник здійснює передачу продукції замовнику протягом 14 календарних днів з моменту направлення письмової заявки від замовника.

Відповідно до пункту 3.1. Договору загальна вартість продукції за даним договором складає 127'005,49 грн, в тому числі ПДВ 20% 21'167,58 грн.

Пунктом 4.1. Договору передбачено, що розрахунок проводиться шляхом 100% оплати за продукцію протягом 30 календарних днів з моменту постачання і приймання її за якістю та кількістю.

Відповідно до пункту 4.3. Договору при відвантаженні продукції постачальник надає замовнику наступні документи: накладну, рахунок-фактуру, товарно-транспортну накладну. У разі неправильного заповнення документів оплата замовником не проводиться, документи повертаються постачальнику для переоформлення. У разі затримки надання належним чином оформлених документів замовник має право перенести термін оплати пропорційно кількості днів прострочення їх надання. Відповідальність за несвоєчасну оплату замовник в даному випадку не несе.

Згідно з пунктом 5.1. Договору замовник зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі здійснювати оплату продукції, на умовах цього договору.

Як свідчать матеріали справи, на виконання умов договору, позивач поставив відповідачу обумовлений Договором товар загальною вартістю 67'298,53 грн, що підтверджується відповідними накладними, рахунками-фактурами та товарно-транспортними накладними.

Позивач зазначає, що відповідач не розрахувався за поставлений товар, у зв`язку з чим у останнього виникла заборгованість у розмірі 67'298,53 грн.

Наведені обставини стали підставою для звернення позивача до господарського суду з відповідним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача 367'298,53 грн. основного боргу, господарський суд першої інстанції виходив з того, місцевий суд визнав їх обґрунтованими та доведеними.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 22'170,14 грн інфляційних витрат за період з липня 2020 року по червень 2022 року та 1% річних у сумі 1'409,63 грн за період з 25 червня 2020 року по 05 серпня 2022 року, місцевий суд, перевіривши розрахунки позивача, період нарахування останнім вказаних сум інфляційних витрат та 1% річних, дійшов висновку про те, що вимога про стягнення з відповідача 1% річних підлягає частковому задоволенню у розмірі 1'409,62 грн, водночас вимога про стягнення інфляційних втрат у розмірі 22'170,14 грн підлягає задоволенню у повному обсязі.

Водночас, судом відмовлено в задоволенні клопотання про зменшення суми процентів річних.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до вимог частини 1 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи вимоги процесуального законодавства, суд апеляційної інстанції здійснює перегляд рішення Господарського суду Харківської області від 07.12.2022 у справі №922/1226/22 виключно у межах доводів та вимог апеляційної скарги Акціонерним товариством "Завод "Електроважмаш", які зводяться до незгоди апелянта із судовим рішенням в частині стягнення суми 1% відсотків річних та інфляційних втрат.

Апеляційний господарський суд, переглядаючи у апеляційному порядку оскаржуване судове рішення, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.

Згідно із ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також 3 % річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлено інший розмір відсотків.

Відповідно до статті 10.5. Договору за порушення строку оплати продукції, передбачених цим договором, постачальник має право вимагати оплату 1% річних та індексу інфляції.

Оскільки має місце прострочення відповідача з оплати за поставлений товар, то господарський суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 1% річних у розмірі 1409,62 грн., інфляційні втрати у розмірі 22170,14 грн.

Суд першої інстанції, перевіривши наданий позивачем розрахунки 1% річних та інфляційних нарахувань суд встановив, що дані розрахунки інфляційних втрат є арифметично вірними та здійснені у відповідності до вимог чинного законодавства, водночас розрахунок 1% річних містить помилку та вимога про стягнення 1% річних підлягає частковому задоволенню.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком місцевого суду та вважає безпідставними доводи апеляційної скарги відповідача.

Відповідач в апеляційній скарзі також зазначає, що позивачем не надано до матеріалів справи доказів обчислення індексу інфляції центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сферістатистики та публікації в офіційних періодичних виданнях останнього. Також, зазначає, не надано доказів того, що величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка та не надано доказів того, що Держстатом здійснено публікацію щодо цього не пізніше 10 числа місяця, шо настає за звітним, в офіційних періодичних виданнях.

Судова колегія зазначає, що індекси інфляції розраховуються Державним комітетом статистики України (раніше - Міністерство статистики України), починаючи з серпня 1991 року щомісячно і публікуються, зокрема, у газеті «Урядовий кур`єр». Повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на Державний комітет статистики України ці показники згідно зі статтями 19, 21 і 22 Закону України «Про інформацію» є офіційними.

Натомість свого контрразрахунку відповідач не надав. Разом з тим, судами перевірено розрахунок позивача. Відтак, доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Щодо зменшення розміру 1% річних, колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до п. 3.1. Постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.13 р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Згідно п. 4.1. Постанови ВГСУ №14 від 17.12.13 р., сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора. (п. 8.33. Постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18).

Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові від 18.03.2020 № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19) дійшла висновку, що, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 913/89/18, від 04.12.2018 у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18).

При цьому слід враховувати, що правила ст.551 ЦК України та ст. 233 ГК України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.

Судова колегія враховує правову позицію, викладену в рішенні Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013 р., про те, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

При цьому, зменшення суми неустойки є правом, а не обов`язком суду, яке може бути реалізовано ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів (позиція Верховного Суду, викладена в постановах від 13.01.2020 у справі № 902/855/18, від 14.01.2020 у справі №911/873/19, від 10.02.2020 у справі № 910/1175/19, від 20.08.2020 у справі № 904/3546/19).

Колегія суддів констатує, що розмір відсотків річних не є надмірним, а визначено в Договорі в розмірі 1%, тобто навіть меншому, ніж передбачає стаття 625 ЦК України.

Крім того, колегія суддів враховує також і те, що відповідачем заборгованість за поставлений товар взагалі не сплачувалася, а нараховані суми відсотків річних та інфляційних втрат не є значними в порівнянні із сумою заборгованості.

З огляду на викладене, судом не вбачається підстав для зменшення сум відсотків річних та інфляційних втрат.

Доводи апелянта з посиланням на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі №902/417/18 є безпідставними з огляду на таке.

Так, згідно висновків Великої Палати у справі №902/417/18, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум санкцій у вигляді штрафу, пені і процентів річних, враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, справедливим, пропорційним є обмеження розміру санкцій сумами штрафу і пені, які вже присуджені до стягнення судами попередніх інстанцій, та відмовити у їх стягненні з цих підстав.

За обставинами означеної справи, розмір процентної ставки, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України, сторони встановили в розмірі 48%, заборгованість за договором поставки, яка станом на момент звернення з позовом складала 98 381 грн 92 коп., сплачена відповідачем у повному обсязі після відкриття провадження у справі, позивач нарахував 40 306,19 грн. пені, 30 830,83 грн. штрафу, 110 887,30 грн. відсотків річних, що разом складає 182 024,32 грн, перевищуючи майже в два рази суму прострочення.

Дані обставини є відмінними від обставин справи №922/1226/22, згідно якої позивач просив суд стягнути з відповідача 67'298,53 грн. основної заборгованості, 1% річних у розмірі 1409,63 грн., інфляційні втрати у розмірі 22'170,14 грн., що є співмірним до заявлених позовних вимог, а тому відсутні підстави зменшувати розмір 1% річних.

Посилання відповідача на постанови Верховного Суду від 06.11.2018 у справі №913/89/18, від 04.12.2018 у справі №916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі №904/5830/18 щодо нарахування позивачем трьох процентів річних та інфляційних втрат, порушено принципи розумності, справедливості та пропорційності, а ТОВ ІТ-Інтегратор не поніс жодних втрат, які б передбачали компенсації є недоречним, оскільки нарахування інфляційних втрат на суму боргу та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Аналогічної думки дотримується і Верховний Суд, у наданні правової оцінки у спірному питанні (постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 № 464/3790/16-ц, від 16.01.2019 № 373/2054/16-ц, від 20.03.2019 № 761/26293/16-ц від 23.10.2019 № 723/304/16-ц).

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції та взагалі не стосуються обставин справи.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції, що вимоги позивача про стягнення із відповідача інфляційних втрат у сумі 22170,14 грн та 1% річних у сумі 1409,62 грн. є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Статтею 236 ГПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам статті 236 ГПК України, а тому відсутні підстави для його скасування в оскарженій частині.

Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги Акціонерного товариства "Завод "Електроважмаш" без задоволення, а рішення Господарського суду Харківської області від 07.12.2022 у справі №922/1226/22 в оскаржуваній частині без змін.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, п. 1 ст. 275, ст. 276, ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Завод "Електроважмаш" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 07.12.2022 у справі №922/1226/22 в частині стягнення з Акціонерного товариства "Завод "Електроважмаш" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ІТ-Інтегратор стягнення інфляційних втрат у сумі 22170,14 грн та 1% річних у сумі 1409,62 грн. залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню.

Головуючий суддя П.В. Тихий

Суддя Т.Д. Геза

Суддя О.І. Терещенко