РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.02.2023Справа № 910/7305/20
Господарський суд міста Києва у складі судді Картавцевої Ю.В., за участю секретаря судового засідання Негоди І.А., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Дочірнього підприємства "Метелик"

до 1) Публічного акціонерного товариства "Український Професійний Банк"

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

про визнання договорів недійсними

Представники:

від позивача: Нікітін О.С.

від відповідача 1: Кустова Т.В.

від відповідача 2: Косарецьков В.М.

від третьої особи: Кустова Т.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Дочірнє підприємство "Дрінкс Україна" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Український Професійний Банк" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста" про визнання договору недійсним, що був укладений між Публічним акціонерним товариством "Український Професійний Банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста".

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у період з 26.05.2015 по 27.05.2015 кредитні зобов`язання перед Публічним акціонерним товариством «Український професійний банк» виконані та достроково сплачено борг по кредиту та відсотках за користування коштами, у зв`язку із чим сторонами укладені 27.05.2015 договори про розірвання кредитних договорів.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.03.2021, яке залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 29.06.2021 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Верховного Суду від 01.12.2022 задоволено частково касаційну скаргу Дочірнього підприємства «Дрінкс Україна» (після зміни назви Дочірнє підприємство «Метелик»); скасовано Рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.06.2021 у справі № 910/7305/20 та передано справу № 910/7305/20 на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

13.12.2022 справа № 910/7305/20 надійшла до Господарського суду міста Києва.

За наслідками проведеного автоматизованого розподілу справу № 910/7305/20 передано для розгляду судді Картавцевій Ю.В.

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 12 Господарського процесуального кодексу України визначено, що загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Відповідно до ч. 3 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Так, зважаючи на категорію та складність спору, суд приходить до висновку про здійснення розгляду даної справи у порядку загального позовного провадження.

Згідно з приписами статті 181 Господарського процесуального кодексу України для виконання завдання підготовчого провадження в кожній судовій справі, яка розглядається за правилами загального позовного провадження, проводиться підготовче засідання. Дата і час підготовчого засідання призначаються суддею з урахуванням обставин справи і необхідності вчинення відповідних процесуальних дій.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.12.2022 прийнято справу № 910/7305/20 до розгляду; справу ухвалено розглядати за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 17.01.2023.

17.01.2023 через відділ діловодства суду від відповідача 2 надійшли письмові пояснення.

17.01.2023 через відділ діловодства суду від відповідача 1 надійшов відзив.

У підготовче засідання 17.01.2023 прибули представники сторін та третьої особи.

Представник відповідача 1 підтримав клопотання про поновлення строку на подачу відзиву.

Відповідно до ч. 1 ст. 119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Так, у підготовчому засіданні 17.01.2023 судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу про поновлення строку на подачу відзиву.

Відповідно до ст. 177 Господарського процесуального кодексу України підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду по суті цей строк може бути продовжений не більше ніж на тридцять днів за клопотанням однієї із сторін або з ініціативи суду.

З метою належної підготовки справи для розгляду у підготовчому засіданні 17.01.2023 судом продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та оголошено перерву до 07.02.2023.

01.02.2023 через відділ діловодства суду від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб надійшло клопотання про проведення судового засідання, призначеного на 07.02.2023, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду у справі № 910/7305/20.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.02.2023 відмовлено у задоволенні клопотання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про проведення судового засідання, призначеного на 07.02.2023, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду у справі № 910/7305/20, у зв`язку з відсутністю у суду технічної можливості.

06.02.2023 через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на письмові пояснення.

07.02.2023 від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання.

У підготовче засідання 07.02.2023 прибули представники позивача та відповідача 2. Представники відповідача 1 та третьої особи в підготовче засідання не прибули.

За наслідками розгляду клопотання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про відкладення підготовчого засідання, судом відмовлено у його задоволенні, оскільки, у клопотанні не зазначено належних підстав та не надано доказів, наявність яких в силу приписів процесуального законодавства є підставою для відкладення підготовчого засідання.

Разом з тим, у підготовчому засіданні 07.02.2023 судом оголошено перерву до 14.02.2023.

У підготовче засідання 14.02.2023 прибули представники сторін та третьої особи.

У підготовчому засіданні 14.02.2023 судом з`ясовано, що в процесі підготовчого провадження у даній справі вчинені всі необхідні дії передбачені ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 185 Господарського процесуального кодексу України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Відповідно до п. 18 ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України у підготовчому засіданні суд призначає справу до розгляду по суті, визначає дату, час і місце проведення судового засідання (декількох судових засідань - у разі складності справи) для розгляду справи по суті.

Суд без виходу до нарадчої кімнати постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 21.02.2023.

У судове засідання 21.02.2023 прибули представники сторін та третьої особи.

У судовому засіданні оголошено перерву до 22.02.2023.

У судове засідання 22.02.2023 прибули представники сторін та третьої особи.

Представник позивача підтримав позовні вимоги, представники відповідачів та третьої особи проти задоволення позовних вимог заперечили.

У судовому засіданні 22.02.2023 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників справи та дослідивши докази, суд

ВСТАНОВИВ:

11.02.2013 між Публічним акціонерним товариством «Український професійний банк» (далі - відповідач-1, Банк) та Дочірнім підприємством «Дрінкс Україна» (після зміни назви Дочірнє підприємство «Метелик»; далі - позивач, Позичальник, Підприємство) укладено договір про відкриття кредитної лінії №709, відповідно до умов якого, Банк відкриває Позичальнику відкличну невідновлювальну кредитну лінію у розмірі 7 500 000,00 грн, терміном до 10.02.2014 на поповнення обігових коштів. Зменшення кредитної лінії здійснюється щомісячно починаючи з березня 2013 року, в сумі 50 000,00 грн та з остаточним погашенням кредиту в сумі 6 950 000,00 грн не пізніше 10.02.2014 (п. 1.1. договору).

В подальшому між сторонами укладено ряд Додаткових договорів про внесення змін до договору про відкриття кредитної лінії №709 від 11.02.2013.

Додатковим договором від 26.03.2015 про внесення змін до договору про відкриття кредитної лінії №709 від 11.02.2013 сторонами погоджено п. 1.1. договору №709 від 11.02.2013 в новій редакції, а саме Банк відкриває Позичальнику відкличну невідновлювальну кредитну лінію у розмірі 7 100 000,00 грн, терміном до 08.02.2016 на поповнення обігових коштів. Зменшення кредитної заборгованості здійснюється в сумі 1 800 000,00 грн до 10.00 годин 27 березня 2015 року, надалі щомісячно, починаючи з березня 2015 року, в сумі 50 000,00 грн та з остаточним погашенням кредиту в сумі 4 750 000,00 грн не пізніше 08.02.2016.

В рахунок забезпечення виконання зобов`язань за даним кредитним договором між Банком та Підприємством укладено договір застави майна №709-1 від 11.02.2013.

Відповідно до п. 1.1. договору застави майна №709-1 від 11.02.2013 заставодавець передає в заставу заставодержателя власне майно для забезпечення виконання своїх зобов`язань за договором про надання кредиту №709 від 11.02.2013.

Предметом застави є власне майно заставодавця (товари в обігу в загальному розмірі 18 145 003,29 грн та матеріали і сировина в загальному розмірі 18 719 013,95 грн) (п. 1.2. договору №709-1 від 11.02.2013).

12.05.2014 між відповідачем-1 та позивачем укладено договір про надання кредиту №822, відповідно до умов п.1.1. договору №822, в рамках Програми Німецько-Українського фонду «Кредит для малих підприємств», що впроваджується за рахунок власних коштів Німецько-Українського фонду, Банк надає Позичальнику кредит на суму 1 450 000,00 грн, терміном до 28.09.2016 на поповнення обігових коштів.

В рахунок забезпечення виконання зобов`язань за даним кредитним договором між Банком та Підприємством укладено договір застави майна №822-1 від 12.05.2014.

Відповідно до п. 1.1. договору застави майна №822-1 від 12.05.2014 заставодавець передає в заставу заставодержателя власне майно для забезпечення виконання своїх зобов`язань за договором про надання кредиту №822 від 12.05.2014.

Предметом застави є власне майно заставодавця (товари в обігу) в загальному розмірі 4 350 003,86 грн (п. 1.2. договору №822-1 від 12.05.2014).

03.04.2015 між Банком та Підприємством укладено договір про надання кредиту №904, відповідно до умов якого, в рамках Програми кредитування «Кредит для малих підприємств», що впроваджується за рахунок власних коштів Німецько-Українського фонду, Банк надав Позичальнику кредит у розмірі 2 500 000 грн терміном до 03.04.2018 року на поповнення обігових коштів (п. 1.1. Кредитного договору №904).

В рахунок забезпечення виконання зобов`язання за даним кредитним договором між Банком та Підприємством укладено договір застави майна №904-1 від 03.04.2015.

Відповідно до п. 1.1. договору застави майна №904-1 від 03.04.2015 заставодавець передає в заставу заставодержателя власне майно для забезпечення виконання своїх зобов`язань за договором про надання кредиту №904 від 03.04.2015.

Предметом застави є власне майно заставодавця (товари та готова продукція) в загальному розмірі 5 209 014,17 грн (п. 1.2. договору №904-1 від 03.04.2015).

В подальшому, 27.05.2015 між Банком та Підприємством укладено договір про розірвання договору про відкриття кредитної лінії №709 від 11.02.2013, за умовами якого сторони погодили з 27.05.2015 розірвати договір про відкриття кредитної лінії №709 від 11.02.2013.

Так, з наданих позивачем копій виписок з поточного рахунку ДП «Дрінкс Україна» № за період з 26.05.2015 по 27.05.2015 вбачається наступний рух коштів: погашення боргу 26.05.2015 за договором про надання кредиту №822 від 12.05.2014 в сумі 864 786,3 грн; 27.05.2015 за договором про відкриття кредитної лінії №709 від 11.02.2013 в сумі 2 757 465,76 грн; 27.05.2015 за договором про надання кредиту № 904 від 03.04.2015 в сумі 2 546 712,33 грн.

У свою чергу, 24.02.2020 між Публічним акціонерним товариством «Український професійний банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» (далі - відповідач-2, Товариство) укладено договір №80 про відступлення прав вимоги за кредитними договорами, договорами поруки, договорами застави та договорами іпотеки суб`єктів господарювання (надалі - договір відступлення прав).

Відповідно до п. 1 договору відступлення прав, за цим Договором в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Банк відступає Новому кредитору належні Банку, а Новий кредитор набуває права вимоги Банку до позичальників та/або заставодавців (іпотекодавців) та/або поручителів та/або фізичних осіб та/або фізичних осіб-підприємців та/або юридичних осіб, зазначених у Додатку №1 до цього Договору, надалі за текстом - Боржники, включаючи права вимоги до правонаступників Боржників, спадкоємців Боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки Боржників, за кредитними договорами (договорами про надання кредиту (овердрафту) та/або договорами поруки та/або договорами іпотеки (іпотечними договорами) та/або договорами застави та/або договорами та/або контрактами та/або, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у Додатку №1 до цього Договору. Новий кредитор сплачує Банку за Права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим договором.

Згідно із п. 2 договору відступлення прав, за цим Договором Новий кредитор в день укладення цього Договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання Банком у повному обсязі коштів, відповідно до пункту 4 цього Договору, набуває усі права кредитора за Основними договорами, включаючи: право вимагати належного виконання Боржниками зобов`язань за Основними договорами, сплати Боржниками грошових коштів, сплати процентів у розмірах, вказаних у Додатку №1 до цього Договору та передбачених Основними договорами, право вимагати сплати неустойок, пеней, штрафів, передбачених Основними договорами, право вимагати сплати сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України (індекс інфляції, 3,0% річних), право вимагати передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов`язань за Основними договорами, право вимагати застосуванню наслідків реституції при недійсності правочинів, нікчемності правочинів, право отримання коштів від реалізації заставного та іншого майна Боржників, вимоги, які випливають з розірвання та/або визнання недійсними договорів із Боржниками, права, що випливають із судових справ, у тому числі справ про банкрутство Боржників, виконавчих проваджень щодо Боржників, в тому числі щодо майна Боржників, яке не було реалізоване на торгах та підлягатиме передачі стягувачу в погашення боргу після укладення цього Договору, права вимоги за мировими угодами із Боржниками, договорами з арбітражними керуючими Боржників, охоронними організаціями, права участі в комітеті кредиторів Боржників, право одержати, переважно перед іншими кредиторами іпотекодавців/заставодавців, зазначених у Додатку №1 до цього Договору, у порядку, визначеному Основними договорами, Законом України «Про іпотеку», Законом України «Про заставу», Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», Цивільним кодексом України та іншими актами чинного законодавства України, у разі наявності у Банку такого переважного права, задоволення всіх своїх вимог (повернення суми основної заборгованості, сплати нарахованих процентів, комісій, можливої неустойки (штраф, пеня), відшкодування збитків, тощо), що випливають з умов Основних договорів, за рахунок майна, вказаного у договорах іпотеки/застави та додатках до цих договорів, зазначених у Додатку №1 до цього Договору, тощо. Розмір заборгованості за Основними договорами, Прав вимоги за якими переходять до Нового кредитора, вказаний у Додатку №1 до цього Договору. Права кредитора за Основними договорами переходять до Нового кредитора у повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення Права вимоги, за виключенням права на здійснення договірного списання коштів з рахунку/рахунків Боржників, що надане Банку відповідно до умов Основних договорів.

Крім того, права вимоги за Основними договорами переходять до Нового кредитора незалежно від того, чи відбувалося стягнення за цими Основними договорами. Якщо таке стягнення відбувалося, Новий кредитор має право на переведення всіх прав стягувача у виконавчому провадженні.

Новий кредитор ознайомлений з характером Прав вимоги, що відчужуються за цим Договором, з існуванням вимог третіх осіб, що виникають з нікчемних договорів та можуть бути пред`явлені або пред`являлися раніше до Боржників. Новий кредитор обізнаний з усіма обставинами та документами, якими підтверджені вимоги Банка до Боржників, усвідомлює та приймає усі ризики, пов`язані з укладенням цього Договору, що зумовлені у тому числі вимогами третіх осіб за нікчемними правочинами. Новий кредитор також обізнаний про існування арештів та обтяжень, вчинених на користь третіх осіб щодо нерухомого майна, яке виступає забезпеченням виконання зобов`язань за Основними договорами, відповідно до цього Договору. Новий кредитор обізнаний з наявністю судових спорів, у тому числі щодо застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та зобов`язується після укладення даного договору вжити усі передбачені процесуальним законодавством України заходи щодо заміни Банку, як сторони судового процесу. Крім того, Новий кредитор усвідомлює, що наслідком укладення даного договору Банк припиняє супроводження судових справ, не здійснюватиме подання жодних процесуальних документів, а також не здійснюватиме сплат судового збору.

Сторони підтверджують, що після набуття Новим кредитором Прав вимоги, Новий кредитор має право на власний розсуд відступати (продавати, здійснювати наступне відступлення) такі Права вимоги повністю або в частині третім особам в порядку, встановленому чинним законодавством України.

Пунктом 4 договору відступлення прав визначено, що за відступлення прав вимоги за Основними договорами, відповідно до цього Договору, а також за продаж Майнових прав за Договором № 80/1 від 24 лютого 2020 року купівлі-продажу майнових прав за договорами поруки, договорами застави, та договорами іпотеки суб`єктів господарювання Новий кредитор сплачує Банку грошові кошти у сумі 2 507 377,92 грн. (два мільйона п`ятсот сім тисяч триста сімдесят сім гривень 92 коп.). Ціна договору сплачена Новим кредитором Банку у повному обсязі до моменту набуття чинності цим Договором, відповідно до пункту 14 цього Договору, на підставі протоколу, сформованого за результатами відкритих торгів (аукціону), переможцем яких став Новий кредитор.

Цей договір набирає чинності з дати його підписання Сторонами і скріплення відтисками печаток Сторін (у випадку використання юридичними особами у своїй діяльності печатки) та нотаріального посвідчення (п. 14 договору відступлення прав).

Також, 24.02.2020 між Банком та Товариством укладено договір №80/1 про купівлю-продаж майнових прав за договорами поруки, договорами застави та договорами іпотеки суб`єктів господарювання (надалі - договір купівлі-продажу майнових прав).

Відповідно до п. 1 договору купівлі-продажу майнових прав, за цим договором в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Продавець передає у власність Покупцеві, а Покупець приймає у власність майнові права, які виникли та/або можуть виникнути у майбутньому та які включають:

- право оскаржувати, як у судовому, так і в позасудовому порядках припинення, ліквідацію позичальників, заставодавців, іпотекодавців та майнових поручителів (поручителів), зазначених у Додатку № 1 до цього Договору (надалі - Боржники), які є (були) боржниками за правами вимоги, договорами, наведеними у Додатку № 1 до цього Договору, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них (надалі - Укладені договори), та/або на інших підставах, наведених у Додатку № 1 до цього Договору (надалі - Права вимоги);

- право звернення до державних органів, установ та організацій всіх форм власності в мeжax прав та повноважень власника Прав вимоги;

- право звернення до правонаступників, спадкоємців та органів місцевого самоврядування в межах прав та повноважень власника Прав вимоги;

- права кредитора за Правами вимоги (зокрема, права вимоги застосування наслідків недійсності правочинів, вимоги з отримання коштів від реалізації заставного та іншого майна, вимоги, які випливають з розірвання та/або визнання недійсним договорів та/або визнання нікчемними договорів, права, які випливають із судових справ, в тому числі справ про банкрутство, виконавчих проваджень, в тому числі щодо майна, яке не було реалізоване на торгах та підлягатиме передачі стягувачу в погашення боргу після укладення цього договору, прав, які випливають з мирових угод, договорів з арбітражними керуючими, охоронними організаціями, права участі в колегіальних органах, в тому числі в комітеті кредиторів тощо), які виникнуть в майбутньому у разі скасування реєстрації припинення/ліквідації Боржників;

- право набути у власність гроші та/або майно на підставах, що пов`язані із здійсненням Продавцем кредитних операцій, укладенням відповідних договорів та фактичною грошових коштів;

- право отримання грошових коштів/відшкодування внаслідок порушення вимог закону при здійсненні господарської діяльності, вчинення кримінальних правопорушень; інші права, що пов`язані або випливають із Прав вимоги, надалі за текстом - «Майнові права».

За змістом п. 3.1. договору купівлі-продажу майнових прав, сторони домовились, що за продаж Майнових прав за цим Договором та відступлення прав вимоги за укладеними договорами, відповідно до Договору № 80 від 24 лютого 2020 року про відступлення прав вимоги за кредитними договорами, договорами поруки, договорами застави та договорами іпотеки суб`єктів господарювання, Покупець сплачує Продавцю грошові кошти у розмір 2 507 377,92 грн., надалі за текстом - «Ціна договору». Ціна договору сплачена Покупцем Продавцю у повному обсязі до моменту укладення цього Договору та Договору № 80 про відступлення прав вимоги за кредитними договорами, договорами поруки, договорами застави та договорами іпотеки суб`єктів господарювання на підставі протоколу, складеного за результатами відкритих торгів (аукціону), переможцем яких став покупець.

Цей Договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими особами та нотаріального посвідчення (п. 5.6. договору купівлі-продажу майнових прав).

Звертаючись до суду з позовом у справі № 910/7305/20 позивач зазначив, що у період з 26.05.2015 по 27.05.2015 кредитні зобов`язання перед Банком були виконані в повному обсязі, відтак, на момент укладення спірних договорів № 80, № 80/1 зобов`язання за договорами про надання кредиту №822 від 12.05.2014, №709 від 11.02.2013, № 904 від 03.04.2015 та договорами застави майна №709-1 від 11.02.2013, №822-1 від 12.05.2014, №904-1 від 03.04.2015 були припинені шляхом їх повного виконання, а тому, відступлення (продаж) Банком неіснуючих прав вимоги та майнових прав на користь Товариства порушує права позивача, суперечить приписам чинного законодавства та є підставою для визнання оспорюваних договорів недійсними в частині, що стосується вимог до позивача.

Відповідачі та третя особа проти задоволення позовних вимог заперечують та, зокрема, зазначають, що на момент оформлення транзакцій з погашення кредитної заборгованості (27.05.2015) Банк був неплатоспроможним у розумінні Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», відтак, реального руху коштів не відбулось, а безготівкові перерахування відбулися шляхом зміни обліку грошових зобов`язань у банківському балансі; договори фінансової допомоги на зворотній основі, укладені між позичальником (позивачем) та ТОВ «Розвиток-2012» не мали на меті досягнення визначеного чинним законодавством результату для таких договорів, відтак, здійснивши правочини по погашенню заборгованості позичальника по кредитним договором, ПАТ «УПБ» надав кредитору Банку - ТОВ «Розвиток-2012» переваги перед іншими кредиторами, а тому, вказані правочини є нікчемними; ПАТ «УПБ» було здійснено реалізацію активів неплатоспроможного Банку шляхом проведення електронного аукціону в межах норм чинного законодавства, а відтак, набуття Товариством вимог до позивача на підставі спірних договорів є правомірним, результати аукціону позивачем не оспорювалися; позивачем не доведено порушення його прав та обрано неефективний спосіб судового захисту.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом як порушеного права, так і охоронюваного законом інтересу.

Згідно з частиною першою статті 15 та частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Наявність інтересу означає, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав в інших осіб. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересу є визнання правочину недійсним (пункт 2 частина друга стаття 16 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх і непрацездатних дітей.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 Цивільного кодексу України).

Отже, відповідно до статей 16, 203, 215 Цивільного кодексу України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання оспорюваного правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20, у постанові Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя стаття 215 Цивільного кодексу України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки, від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (такий висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20, у постановах Верховного Суду від 02.02.2021 у справі № 904/6248/19, від 02.02.2021 у справі № 904/5976/19 та постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 у справі № 6-605цс16).

Свобода договору передбачає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, і свобода підприємницької діяльності, яка полягає у самостійному здійсненні без обмежень будь-якої підприємницької діяльність, не забороненої законом, є ключовими засадами цивільного права та господарського права, закріпленими у статтях 3, 627 Цивільного кодексу України, статтях 6, 43 Господарського кодексу України. Визнання договору недійсним за позовом третьої особи, не сторони договору, є суттєвим втручанням держави у зазначені принципи і порушений інтерес особи має бути таким, що вимагає такого втручання і таке втручання має бути єдиним можливим способом виправлення правової ситуації (такий висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20).

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що крім учасників правочину (сторін договору), позивачем у справі про визнання недійсним правочину може бути будь-яка заінтересована особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин (постанови від 10.04.2019 у справі № 587/2135/16-ц, від 15.01.2020 у справі № 587/2326/16-ц, від 19.02.2020 у справі № 387/515/18, від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц).

Разом з тим, право на судовий захист, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України, вимагає, щоб порушення, про яке стверджує особа, було реальним, обґрунтованим і стосувалось індивідуально виражених прав або інтересів такої особи.

Висновок щодо характеру порушення прав і інтересів, за захистом якого звертається особа, містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29.04.2020 у справі № 9901/14/20, від 15.04.2020 у справі № 9901/580/19, від 11.03.2020 у справі № 9901/590/19 та у постановах Верховного Суду від 13.05.2020 у справі № 820/3018/17, від 13.05.2020 у справі № 826/12446/18.

У даній справі Дочірнє підприємство «Метелик» оспорює договори № 80, № 80/1, як заінтересована особа у розумінні частини третьої статті 215 Цивільного кодексу України, оскільки в результаті укладення зазначених правочинів були відступлені права вимоги за припиненими кредитними договорами, а також передані майнові права за припиненими договорами застави, якими такі кредитні договори були забезпечені. Позивачем було зазначено, що в результаті укладення спірних договорів відповідач - 2, як новий кредитор, набув можливості вимагати повторної сплати позивачем вже погашеного боргу та має намір задовольнити свої вимоги за рахунок переданого в заставу майна позивача.

Зазначене підтверджується обставиною звернення Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» до Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків щодо стягнення з ДП «Метелик» заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії № 709, договорами про надання кредиту № 822, № 904 укладеними між Публічним акціонерним товариством «Український професійний банк» та Дочірнім підприємством «Дрінкс Україна», яка в подальшому була відступлена банком Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» за договором про відступлення права вимоги № 80, що оспорюється позивачем.

Відтак, суд зазначає, що оспорювані позивачем договори зачіпають права та охоронювані законом інтереси ДП «Метелик», а обраний позивачем спосіб захисту є належним та ефективним, чим спростовуються доводи відповідачів та третьої особи в цій частині.

Статтею 514 Цивільного кодексу України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

З наведених норм вбачається, що права вимоги (майнові права) можуть бути відступлені (продані) лише за існуючим зобов`язанням; первісний кредитор може відступити (продати) тільки ті права вимоги (майнові права), які дійсно існують та йому належать; відступлення (продаж) прав вимоги (майнових прав) здійснюється виключно в межах того обсягу прав, який має в такому зобов`язанні кредитор.

Відповідно до статей 598, 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, у разі підтвердження доводів позивача, що на момент укладення вказаних договорів № 80, № 80/1 зобов`язання за договорами про надання кредиту №822 від 12.05.2014, №709 від 11.02.2013, № 904 від 03.04.2015 та договорами застави майна №709-1 від 11.02.2013, №822-1 від 12.05.2014, №904-1 від 03.04.2015 були припинені шляхом їх повного виконання, відступлення (продаж) банком неіснуючих прав вимоги та майнових прав на користь ТОВ «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» суперечить статті 514 Цивільного кодексу України, та є підставою для визнання оспорюваних договорів № 80, № 80/1 в цій частині недійсними.

Саме таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 01.12.2022, якою касаційну скаргу Дочірнього підприємства «Дрінкс Україна» (після зміни назви Дочірнє підприємство «Метелик») задовольнив частково, рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.06.2021 у справі № 910/7305/20 скасував, а справу № 910/7305/20 передав на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Відповідно до ч. 5 ст. 310 Господарського процесуального кодексу України висновки суду касаційної інстанції, у зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Відтак, встановлюючи обставину припинення/наявності у позивача зобов`язань за договорами про надання кредиту №822 від 12.05.2014, №709 від 11.02.2013, № 904 від 03.04.2015 та договорами застави майна №709-1 від 11.02.2013, №822-1 від 12.05.2014, №904-1 від 03.04.2015, суд виходив з наступного.

Згідно з частинами 4, 5 ст. 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність» НБУ не пізніше дня, наступного за днем прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, повідомляє про це банк та надсилає рішення до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у день отримання рішення Національного банку України про ліквідацію банку набуває прав ліквідатора банку та розпочинає процедуру його ліквідації відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». При цьому, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, в якому розпочата процедура його ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, тому даний Закон підлягає переважному застосуванню до спірних правовідносин в співвідношенні з іншими законодавчими актами, що також випливає з пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону.

Відповідно до пунктів 6 та 16 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом. Ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, 30.04.2015 постановою Правління Національного банку України №293/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банка» відповідача-1 віднесено до категорії проблемних та запроваджено особливий режим контролю за його діяльністю.

У постанові Правління Національного банку України №293/БТ від 30.04.2015 зазначено, що 30.01.2015 прийнято постанову Правління Національного банку України №73/БТ «Про затвердження особливого режиму контролю діяльністю ПАТ «УПБ» та призначення куратора», встановлено низку обмежень, зокрема, заборонено ПАТ «УПБ» використовувати для розрахунків у національній валюті прямі кореспондентські рахунки; зобов`язано здійснювати розрахунки в національній валюті виключно через кореспондентський рахунок, відкритий у НБУ (крім операцій за розрахунками з міжнародними платіжними системами згідно з укладеними договорами та за правочинами щодо цінних паперів за кореспондентським рахунком у ПАТ «Розрахунковий Центр»), зобов`язано перераховувати кошти в національній валюті з кореспондентських рахунків ПАТ «УПБ», відкритих у банках-кореспондентах, на кореспондентський рахунок, відкритий в Національному банку України.

Постановою Правління Національного банку України №293/БТ від 30.04.2015 «Про віднесення ПАТ «Український професійний банк» до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку» встановлювалися певні обмеження у господарській діяльності ПАТ «Український професійний банк» як юридичної особи, що входить до банківської системи України, зокрема: 1) заборонено передавати в забезпечення майно та активи Банку; 2) заборонено Банку використовувати для розрахунків у національній валюті прямі кореспондентські рахунки; 3) всі розрахунки у національній валюті повинні здійснюватися виключно через кореспондентський рахунок, відкритий у Національному банку України; 4) не здійснювати дострокового повернення коштів інсайдерам, пов`язаним особам та власникам істотної участі в ПАТ «УПБ», крім спрямування коштів на збільшення статутного капіталу та інші.

Постановою Правління Національного банку України від 28.05.2015 №348 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» до категорії неплатоспроможних» віднесено відповідача-1 до категорії неплатоспроможних.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 28.05.2015 №348 виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 28.05.2015 №107, яким запроваджено тимчасову адміністрацію в ПАТ «Український професійний банк» з 29.05.2015.

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 28 серпня 2015 року № 562 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «УПБ» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 28 серпня 2015 року № 158, «Про початок процедури ліквідації ПАТ «УПБ» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення від 18 серпня 2016 № 1556 відповідно до якого продовжено строки здійснення процедури ліквідації ПАТ «УПБ» на один рік до 30 серпня 2017 року включно.

На підставі пункту 2 частини п`ятої статті 12, частини першої статті 35, частини п`ятої статті 44, частини третьої статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення від 01 липня 2019 року № 1640 про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «УПБ» строком на один рік з 31 серпня 2019 року до 30 серпня 2020 року включно.

Статтею 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Відповідно до частин 1-3 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Протягом 15 днів, але не пізніше строків, встановлених уповноваженою особою Фонду, керівники банку забезпечують передачу уповноваженій особі Фонду печаток і штампів, матеріальних та інших цінностей банку, а також протягом трьох днів - передачу печаток і штампів бухгалтерської та іншої документації банку. У разі ухилення від виконання зазначених обов`язків винні особи несуть відповідальність відповідно до закону.

На період тимчасової адміністрації усі структурні підрозділи, органи та посадові особи банку підпорядковуються у своїй діяльності уповноваженій особі Фонду і діють у визначених нею межах та порядку.

Правочини, вчинені органами управління та керівниками банку після призначення уповноваженої особи Фонду, є нікчемними.

У силу вимог частин 1, 2 та 4 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Уповноважена особа Фонду зобов`язана забезпечити збереження активів та документації банку.

Протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов`язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Метою проведення такої перевірки є виявлення правочинів, у тому числі тих, які сприяли настанню негативних для неплатоспроможного банку наслідків, забезпечували виведення кредиторами та пов`язаними особами банку коштів з неплатоспроможного банку, та в подальшому унеможливили виконання цим банком зобов`язань перед вкладниками та іншими кредиторами.

Правочин є нікчемним відповідно до Закону, а не наказу банку, підписаного Уповноваженою особою Фонду. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення в силу Закону (частини другої статті 215 ЦК України та частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб») незалежно від того, чи була проведена передбачена частиною другою статті 38 цього ж Закону перевірка правочинів банку і виданий згаданий наказ. Наслідки нікчемності правочину також наступають для сторін в силу вимог закону.

Аналогічні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2019 по справі № 910/12294/16.

Так, відповідно до Протоколу №32 від 25.08.2015 засідання комісії з перевірки договорів (інших правочинів) на виконання Наказу №26/ТА від 29.05.2015 під час перевірки щодо виявлення правочинів, які є нікчемними згідно ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено наступне:

- здійснивши правочин по погашенню заборгованості ДП «Дрінкс Україна» по Договору про відкриття кредитної лінії № 709 від 11.02.2013 ПАТ «УПБ» порушено вимоги Постанови Національного банку України від 30.04.2015 року №293/БТ, відповідно до якої під час здійснення особливого режиму контролю всі розрахунки в національній валюті повинні проводитися через кореспондентський рахунок Банку, відкритий у Національному банку України, та яка забороняє Банку передавати в забезпечення третім особам майно та активи;

- Договір про розірвання Кредитного договору від 27.05.2015 було укладено з порушенням умов Кредитного договору;

- Банк, здійснивши правочин по погашенню заборгованості ДП «Дрінкс Україна» по Договору про відкриття кредитної лінії № 709 від 11.02.2013, прийнявши дострокове повне погашення заборгованості позичальником по Кредитному договору, прийняв на себе зобов`язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність», що прямо зазначено у п. 5 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» як ознака нікчемності правочину;

- в результаті здійснення правочину по погашенню заборгованості по Кредитному договору надаються переваги кредитору Банку - ТОВ «Розвиток-2012», а також переваги юридичним та фізичним особам, що перераховували кошти останньому, перед іншими кредиторами, не встановлені для них законодавством чи внутрішніми документами Банку, що прямо зазначено у п.7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» як ознака нікчемності правочину.

У результаті перевірки щодо виявлення нікчемних правочинів прийнято рішення про затвердження результатів перевірки, якими виявлено наступні правочини (договори), що є нікчемними згідно ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»:

1) правочин по проведенню ПАТ «УПБ» платіжних доручень №720 та №725, наданих ДП «Дрінкс Україна», для погашення заборгованості по Договору про відкритті кредитної ліні №709 від 11.02.2013;

2) Договір про розірвання Договору про відкриття кредитної лінії № 709 від 11.02.2013р. від 27 травня 2015 року;

3) всі документи за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів пов`язаних з погашенням 27 травня 2015 року заборгованості ДП «Дрінкс Україна» по Договору про відкриття кредитної лінії № 709 від 11.02.2013.

Відповідно до Протоколу № 33 від 25.08.2015 засідання комісії з перевірки договорів (інших правочинів) на виконання Наказу №26/ТА від 29.05.2015 під час перевірки щодо виявлення правочинів, які є нікчемними згідно ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що здійснивши правочин по погашенню заборгованості ДП «Дрінкс Україна» по Договору про відкриття траншевої кредитної лінії №822 від 12.05.2014 ПАТ «УПБ» порушено вимоги Постанови Національною банку України від 30.04.2015 року №293/БТ, відповідно до якої під час здійснення особливого режиму контролю всі розрахунки в національній валюті повинні проводитися через кореспондентський рахунок Банку, відкритий у Національному банку України, та яка забороняє Банку передавати в забезпечення третім особам майно та активи; в результаті здійснення правочину по погашенню заборгованості по Кредитному договору надаються переваги кредитору Банку - ТОВ «Розвиток-2012» та ДП «Пілснер Україна», перед іншими кредиторами, не встановлені для них законодавством чи внутрішніми документами Банку, що прямо зазначено у п.7 ч. З ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів Фізичних осіб» як ознака нікчемності правочину.

В результаті перевірки щодо виявлення правочинів прийнято рішення про затвердження результатів перевірки, якими виявлено наступні правочини (договори), що є нікчемними згідно ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»:

1) правочин по проведенню ПАТ «УПБ» платіжних доручень № 715, № 716 від 26.05.2014, наданих ДП «Дрінкс Україна», для погашення заборгованості по Договору про надання кредиту № 822 від 12 травня 2014 року;

2) всі документи за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів пов`язаних і погашенням 26 травня 2015 року заборгованості ДП «Дрінкс Україна», для погашення заборгованості по Договору про надання кредиту № 822 від 12 травня 2014 року.

Відповідно до Протоколу № 34 від 25.08.2015 засідання комісії з перевірки договорів (інших правочинів) на виконання Наказу №26/ТА від 29.05.2015 під час перевірки щодо виявлення правочинів, які є нікчемними згідно ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено наступне:

- здійснивши правочин по погашенню заборгованості ДП «Дрінкс Україна» по Договору про надання кредиту № 904 від 03.04.2015 ПАТ «УПБ» порушено вимоги Постанови Національного банку України від 30.04.2015 №293/БТ, відповідно до якої під час здійснення особливого режиму контролю всі розрахунки в національній валюті повинні проводитися через кореспондентський рахунок Банку, відкритий у Національному банку України, та яка забороняє Банку передавати в забезпечення третім особам майно та активи;

- Договір про розірвання Кредитного договору від 27.05.2015 було укладено з порушенням умов Кредитного договору;

- Банк, здійснивши правочин по погашенню заборгованості ДП «Дрінкс Україна» по Договору про надання кредиту № 904 від 03.04.2015, прийнявши дострокове повне погашення заборгованості позичальником по Кредитному договору, прийняв на себе зобов`язання (застава, порука, гарантія, при тримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність», що прямо зазначено у п. 5 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» як ознака нікчемності правочину;

- в результаті здійснення правочину по погашенню заборгованості по Кредитному договору надаються переваги кредитору Банку - ТОВ «Розвиток-2012», а також переваги юридичним та фізичним особам, що перераховували кошти останньому, перед іншими кредиторами, не встановлені для них законодавством чи внутрішніми документами Банку, що прямо зазначено у п.7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» як ознака нікчемності правочину.

У результаті перевірки щодо виявлення правочинів прийнято рішення про затвердження результатів перевірки, якими виявлено наступні правочини (договори), що є нікчемними згідно ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних»:

1) правочин по проведенню ПАТ «УПБ» платіжних доручень № 722 та № 724, наданих Дочірнім підприємством «Дрінкс Україна», для погашення заборгованості по Договору про надання кредиту № 904 від 03.04.2015;

2) Договір про розірвання Договору про надання кредиту № 904 віл 03.04.2015 від 27 травня 2015 року;

3) всі документи за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів пов`язаних з погашенням 27 травня 2015 року заборгованості Дочірнім підприємством «Дрінкс Україна» по Договору про надання кредиту № 904 від 03.04.2015.

Так, частиною 4 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що Уповноважена особа Фонду:

1) протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів;

2) вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами;

3) має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням.

Судом встановлено, що Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «УПБ» надіслано на адресу позивача листи від 22.09.2015 за №01-10/4231-1, №01-10/4232-1, №01-10/4233-1, якими повідомлено про введення в банк з 29.05.2015 тимчасової адміністрації Фонду гарантування вкладів, а також здійснено перевірку правочинів та виявлено ознаки нікчемності укладених правочинів, зокрема, по проведенню банком платіжних доручень № 720, № 725 про погашення заборгованості по Договору про відкритті кредитної лінії №709 від 11.02.2013, № 715, № 716 від 26.05.2014, про погашення заборгованості по Договору про надання кредиту № 822 від 12 травня 2014 року, № 722 та № 724, про погашення заборгованості по Договору про надання кредиту № 904 від 03.04.2015, договорів про розірвання Договору про відкриття кредитної лінії № 709 від 11.02.2013 від 27 травня 2015 року, № 822 від 12 травня 2014 року, № 904 від 03.04.2015 від 27 травня 2015 року, всіх документів за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів пов`язаних з погашенням 27 травня 2015 року заборгованості ДП «Дрінкс Україна» по Договору про відкриття кредитної лінії № 709 від 11.02.2013, 26 травня 2015 року заборгованості ДП «Дрінкс Україна» по Договору про надання кредиту № 822 від 12 травня 2014 року, 27 травня 2015 року заборгованості ДП «Дрінкс Україна» по Договору про надання кредиту № 904 від 03.04.2015, на підставі статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Так, відповідно до частини другої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов`язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною 3 цієї статті.

За результатами перевірки, здійсненої відповідно до статті 38 цього Закону, виявляються правочини, які є нікчемними в силу приписів (на підставі) закону. У разі виявлення таких правочинів Фонд, його уповноважена особа чи банк не наділені повноваженнями визнавати або встановлювати правочини нікчемними.

Відповідний правочин є нікчемним не за рішенням уповноваженої особи Фонду, а відповідно до закону. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення на підставі частини другої статті 215 Цивільного кодексу України, частини третьої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Наслідки нікчемності правочину також настають для сторін у силу вимог закону. Рішення уповноваженої особи Фонду не є підставою для застосування таких наслідків. Таке рішення є внутрішнім розпорядчим документом, прийнятим уповноваженою особою, яка здійснює повноваження органу управління банку

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/24198/16, від 04.07.2018 у справі № 819/353/16, від 05.12.2018 у справі № 826/23064/15, від 27.02.2019 у справі № 826/8273/16, у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 05.06.2020 у справі № 920/653/18 та у постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 910/13850/18.

З огляду на викладене, суд зазначає, що висновок комісії про виявлення правочинів, які є нікчемними в силу статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», є внутрішнім документом банку і не є беззаперечним доказом нікчемності здійснених операцій з погашення кредиту за кредитними договорами та правочинів про розірвання договорів про відкриття траншевої кредитної лінії. Нікчемними правочини є саме в силу закону, а не висновку відповідної комісії Фонду, яка лише наділяється правом перевірки правочинів укладених банком протягом одного року до дня запровадження в ньому тимчасової адміністрації і складення за її результатом висновку.

При цьому, як було зазначено вище, Фонд самостійно не може застосовувати наслідки недійсності нікчемних правочинів. У разі виявлення нікчемних правочинів Фонд зобов`язаний вчинити дії щодо застосування наслідків недійсності - звернутися до суду з відповідним позовом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 826/1476/15).

За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Разом з тим, у матеріалах даної справи відсутні докази на підтвердження обставин звернення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до суду з позовними вимогами про застосування наслідків недійсності нікчемних правочинів, що, в свою чергу, спростовувало б презумпцію дійсності правочинів, віднесених Фондом до нікчемних.

Відтак, суд приходить до висновку, що для правильного вирішення спору в даній справі підлягають дослідженню обставини щодо наявності чи відсутності ознак нікчемності правочинів з погашення заборгованості за спірними кредитними договорами.

Частиною третьою статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав:

1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без встановлення обов`язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;

2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов`язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору;

4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна;

5) банк прийняв на себе зобов`язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність";

6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов`язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

Слід відзначити, що встановлений у частині третій статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» перелік підстав нікчемності правочинів є вичерпним.

У статті 1072 ЦК України визначено, що банк виконує розрахункові документи відповідно до черговості їх надходження та виключно в межах залишку грошових коштів на рахунку клієнта, якщо інше не встановлено договором між банком і клієнтом.

Аналогічне положення закріплено у п. 22.9. статті 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (у редакції, чинній станом на момент здійснення спірних банківських операцій), за яким банки виконують розрахункові документи відповідно до черговості їх надходження та виключно в межах залишку коштів на рахунках платників, крім випадків надання платнику обслуговуючим його банком кредиту. Порядок визначення залишку коштів встановлюється Національним банком України. У разі недостатності на рахунку платника коштів для виконання у повному обсязі розрахункового документа стягувача на момент його надходження до банку платника цей банк здійснює часткове виконання цього розрахункового документа шляхом переказу суми коштів, що знаходиться на рахунку платника, на рахунок отримувача.

Такі ж вимоги закону були встановлені в Інструкції, затвердженій постановою НБУ «Про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті» від 21.01.2004 № 22 (далі - Інструкція № 22) - п. 2.22, п. 2.25, п. 3.6.

Відповідно до положень статті 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банки мають право відкривати своїм клієнтам: 1) вкладні (депозитні), 2) поточні та 3) кореспондентські рахунки. При цьому поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів, відповідно до умов договору та вимог законодавства України; кореспондентський рахунок - рахунок, що відкривається одним банком іншому банку для здійснення міжбанківських переказів. Відкриття кореспондентських рахунків здійснюється шляхом встановлення між банками кореспондентських відносин у порядку, що визначається Національним банком України, та на підставі відповідного договору.

Пунктом 16.1 статті 16 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» було передбачено, що до документів на переказ відносяться: 1) розрахункові документи, 2) документи на переказ готівки, 3) міжбанківські розрахункові документи, 4) клірингові вимоги та 5) інші документи, що використовуються в платіжних системах для ініціювання переказу. При цьому розрахунковим документом є документ на переказ коштів, що використовується для ініціювання переказу з рахунка платника на рахунок отримувача (п. 1.35 статті 1 цього Закону).

У п. 27.1 статті 27 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» унормовано, що міжбанківський переказ здійснюється шляхом: проведення суми переказу через кореспондентські рахунки, що відкриваються банками в національному банку України; проведення суми переказу через кореспондентські рахунки, що відкриваються банками в інших банках або в розрахунковому банку.

Внутрішньобанківський переказ здійснюється банком у порядку, визначеному цим Законом та нормативно-правовими актами Національного банку України.

Згідно з пунктами 30.1, 30.2 статті 30 цього Закону переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі.

Слід відзначити, що кореспондентські рахунки призначені для проведення міжбанківських розрахунків, в той час як з наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що погашення заборгованості по кредитним договорам було здійснено за допомогою відповідних розрахункових документів - платіжних доручень (не міжбанківських) і такі платежі здійснювалися всередині одного банку (внутрішньобанківський переказ).

При цьому, суд зазначає, що банк зобов`язаний виконувати розпорядження клієнта про перерахування коштів з його поточного рахунку, яке здійснюється в межах залишків коштів на цьому рахунку.

Оскільки, платежі в погашення заборгованості позивача перед Банком відбувались всередині банку, то їх проведення не могло відображатись на кореспондентському рахунку самого банку, відкритому в іншому банку (НБУ). Так само і не міг залишок коштів на кореспондентському рахунку ПАТ «УПБ» в НБУ (призначеному для міжбанківських розрахунків) впливати на можливість проведення клієнтом операції з перерахування коштів з одного рахунку, відкритого в банку, на інший рахунок, також відкритий в цьому банку.

При цьому, суд звертає увагу, що погашення заборгованості за кредитними договорами відбулося в період з 26.05.2015 по 27.05.2015, тоді-як, ПАТ «Український професійний банк» віднесено до категорії неплатоспроможних з 28.05.2015, що вбачається з постанови Правління Національного банку України від 28.05.2015 №348.

Так, Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 05.06.2020 у справі № 920/653/18 звернув увагу на те, що до діяльності банку, визнаного проблемним, не застосовуються норми, які регулюють діяльність банку, щодо якого введено тимчасову адміністрацію. Правове регулювання та обсяг повноважень банку, який визнано проблемним, та банку, до якого введено тимчасову адміністрацію, є різними. При цьому ні Законом України «Про банки і банківську діяльність», ні Положенням про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 17.08.2012 № 346, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 17.09.2012 за № 1590/21902, не встановлено заборони банку після визнання його проблемним укладати договори, відкривати поточні рахунки та зараховувати на рахунок кошти. Крім того, у постанові Національного банку України № 293/БТ не передбачено заборони на перерахування (списання) грошових коштів із поточних рахунків юридичних осіб, відкритих у такому банку, а невиконання посадовими особами банку наведених у постанові Національного банку України приписів про віднесення банку до категорії проблемних саме по собі не може бути підставою для висновку про нікчемність або недійсність вчиненого ним правочину.

Як було встановлено вище, Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «УПБ» надсилалися на адресу позивача листи від 22.09.2015 за №01-10/4231-1, №01-10/4232-1, №01-10/4233-1, якими позивача повідомлено про нікчемність правочинів відповідно до пунктів 5 та 7 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Згідно з частиною другою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Так, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідачі та третя особа посилаються, зокрема, на здійснення позивачем штучного погашення заборгованості по кредитам та перерахування коштів зі свого поточного рахунку в ПАТ «УПБ».

Суд зазначає, що укладення договору і спосіб його виконання не є тотожним. Правочин є нікчемним за п. 1 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у разі, якщо банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без встановлення обов`язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог. Проведення банком операції з погашення заборгованості по кредиту та перерахування коштів з поточного рахунку позивача в ПАТ «УПБ» не є правочином у розумінні статей 202, 626 ЦК України та Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а є його виконанням.

Водночас, слід зауважити, що, здійснюючи операції з перерахування коштів, банк не вчиняє окремі правочини, а виконує свої зобов`язання з обслуговування клієнтів банку, передбачені ЦК України, Законом України «Про банки і банківську діяльність» - така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 826/1476/15.

Судом встановлено, що 30.04.2015 ПАТ «УПБ» вже було віднесено до категорії проблемних, а тому здійснення спірних операцій з погашення позивачем заборгованості за кредитними договорами не могло спричинити неможливість виконання банком його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами. Протилежного в межах даного спору учасниками справи доведено суду не було.

Так, зокрема, з наявного в матеріалах справи звіту Аудиторської фірми ТОВ «Інтер-аудит» вбачається, що в балансі Банку за період з 30.04.2015 року по 28.05.2015 року спостерігалось суттєве зменшення активів, внаслідок відчуження майна, погашення значних обсягів кредитної заборгованості поручителями чи самими боржниками.

Разом з тим, відомості щодо позивача містяться лише у додатках до зазначеного вище звіту, у яких, зокрема, відображено інформацію щодо отримання позивачем коштів від ТОВ «Розвиток-2012» та повернення коштів позикодавцеві.

Обставини щодо наявності чи відсутності причинно-наслідкового зв`язку між здійсненням операцій з погашення заборгованості, укладенням договорів від 27.05.2015 та визнанням ПАТ «УПБ» неплатоспроможним в межах зазначеного вище дослідження не встановлювалися.

Також, посилаючись на ознаку нікчемності правочинів, визначену в пункті 7 частини третьої статті 38 Закону, відповідачі зазначають, що ТОВ «Розвиток-2012», який є кредитором банку, отримав переваги перед іншими кредиторами банку, оскільки набув можливість позачергово задовольнити свої вимоги.

Однак, суд вважає такі доводи безпідставними, оскільки, ТОВ «Розвиток-2012» отримав право вимоги до позивача, але не на підставі операцій з погашення заборгованості та укладенням договорів про розірвання кредитних договорів, а у зв`язку з виконанням кредитних зобов`язань, перерахувавши Банку грошові кошти, які були направлені на погашення зобов`язань за кредитними договорами. Саме на суму цих коштів ТОВ «Розвиток-2012» набуло право вимоги до позивача. Тобто, ТОВ «Розвиток-2012» набуло право на отримання в майбутньому задоволення своїх вимог не від банку, а від позивача.

Також, відповідач 2 зазначає, що кінцевими бенефіціарними власниками (контролерами) ТОВ «Розвиток-2012» є дві фізичні особи, однією з них є ОСОБА_1 , який мав значний вплив на ПАТ «УПБ», а саме був акціонером Банку та здійснював усі управлінські функції. Наведене свідчить про виконання відповідного договору фінансової допомоги, за рахунок якого погашено кредитні зобов`язання позивача, фактично з пов`язаною особою Банку, яка до того ж, була обізнана з обставинами щодо неплатоспроможності Банку.

Однак, суд відхиляє вказані вище доводи, оскільки, як зазначено вище, до категорії неплатоспроможних Банк було віднесено 28.05.2015 (після вчинення спірних правочинів), при цьому, у повідомленні про нікчемність, направлених позивачу, Фондом було зазначено про нікчемність правочинів тільки на підставі пунктів 5 та 7 частини третьої статті 38 вищевказаного Закону, а не пункту 8 частини третьої статті 38 Закону.

У зв`язку з викладеним вище, суд приходить до висновку, що наявними в матеріалах справи доказами не підтверджується нікчемність спірних правочинів, зокрема, по проведенню банком платіжних доручень № 720, № 725 про погашення заборгованості по Договору про відкритті кредитної лінії №709 від 11.02.2013, № 715, № 716 від 26.05.2014, про погашення заборгованості по Договору про надання кредиту № 822 від 12 травня 2014 року, № 722 та № 724, про погашення заборгованості по Договору про надання кредиту № 904 від 03.04.2015, договорів про розірвання Договору про відкриття кредитної лінії № 709 від 11.02.2013 від 27 травня 2015 року, № 822 від 12 травня 2014 року, № 904 від 03.04.2015 від 27 травня 2015 року, всіх документів за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів пов`язаних з погашенням 27 травня 2015 року заборгованості ДП «Дрінкс Україна» по Договору про відкриття кредитної лінії № 709 від 11.02.2013, 26 травня 2015 року заборгованості ДП «Дрінкс Україна» по Договору про надання кредиту № 822 від 12 травня 2014 року, 27 травня 2015 року заборгованості ДП «Дрінкс Україна» по Договору про надання кредиту № 904 від 03.04.2015, на підставі статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Зазначеного висновку суду не спростовує і наданий відповідачем-2 висновок експертів за результатами проведення комісійної судово-економічної експертизи №13/950/16-45/21074-21082/17-45 від 31.10.2017, оскільки, як вбачається з висновку, операції з погашення позичальником (позивачем) кредиту за договорами №822 від 12.05.2014, №709 від 11.02.2013, № 904 від 03.04.2015 не були безпосереднім предметом експертного дослідження та висновки щодо обставин недійсності спірних правочинів, експертами в межах зазначеного дослідження не надавалися.

Так, з наданих позивачем копій виписок з поточного рахунку ДП «Дрінкс Україна» № за період з 26.05.2015 по 27.05.2015 судом встановлено факт погашення боргу 26.05.2015 за договором про надання кредиту №822 від 12.05.2014 в сумі 864 786,3 грн; 27.05.2015 за договором про відкриття кредитної лінії №709 від 11.02.2013 в сумі 2 757 465,76 грн; 27.05.2015 за договором про надання кредиту № 904 від 03.04.2015 в сумі 2 546 712,33 грн.

Обставина надходження зазначених сум коштів (як надання позивачу поворотної фінансової допомоги від ТОВ «Розвиток-2012») та подальше погашення заборгованості Позичальника по Договору про відкриття кредитної лінії № 709 від 11.02.2013, по Договору про надання кредиту № 822 від 12 травня 2014 року, по Договору про надання кредиту № 904 від 03.04.2015 встановлена безпосередньо комісією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію ПАТ «УПБ» з перевірки договорів (інших правочинів), що підтверджується протоколами № 32 від 25.08.2015, № 33 від 25.08.2015, № 34 від 25.08.2015.

Зокрема, у вказаних протоколах зазначено, що ПАТ «УПБ» здійснило перерахування цих коштів на позичкові рахунки та рахунки нарахованих доходів по кредитних договорах, погасивши заборгованість Позичальника по договорах №822 від 12.05.2014, №709 від 11.02.2013, № 904 від 03.04.2015.

При цьому, суд звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні докази визнання недійсними договорів поворотної фінансової допомоги чи повернення Банком перерахованих сум грошових коштів, відтак, обставина віднесення спірних правочинів до нікчемних має своїм наслідком покладення на позивача обов`язку повторної сплати боргу за кредитними договорами, що не відповідає приписам чинного законодавства та порушує права позивача.

Згідно з частиною першою статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав (частина друга статті 656 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини третьої вказаної статті предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 514 Цивільного кодексу України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

З наведених норм вбачається, що права вимоги (майнові права) можуть бути відступлені (продані) лише за існуючим зобов`язанням; первісний кредитор може відступити (продати) тільки ті права вимоги (майнові права), які дійсно існують та йому належать; відступлення (продаж) прав вимоги (майнових прав) здійснюється виключно в межах того обсягу прав, який має в такому зобов`язанні кредитор.

Відповідно до статей 598, 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Так, згідно з ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відтак, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позивачем у період з 26.05.2015 по 27.05.2015 було виконано зобов`язання за кредитним договорам №822 від 12.05.2014, №709 від 11.02.2013, № 904 від 03.04.2015 та погашено заборгованість в повному обсязі, а, отже, на момент укладення між відповідачами договорів № 80, № 80/1 зобов`язання за договорами про надання кредиту №822 від 12.05.2014, №709 від 11.02.2013, № 904 від 03.04.2015 та договорами застави майна №709-1 від 11.02.2013, №822-1 від 12.05.2014, №904-1 від 03.04.2015 були припинені шляхом їх повного виконання.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що відступлення (продаж) банком неіснуючих прав вимоги та майнових прав на користь ТОВ «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» суперечить статті 514 Цивільного кодексу України, а, відтак, позовні вимоги про визнання недійсним договору № 80 про відступлення прав вимоги за кредитними договорами, договорами поруки, договорами застави та договорами іпотеки суб`єктів господарювання від 24.02.2020, в частині відступлення права вимоги за Договором про закриття кредитної лінії № 709 від 11.02.2013, Договором про надання кредиту № 822 від 12.05.2014 та Договором про надання кредиту № 904 від 03.04.2015, укладеними між Публічним акціонерним товариством «Український Професійний Банк» та Дочірнім підприємством «Дрінкс Україна» та визнання недійсним договору № 80/1 купівлі-продажу майнових прав за договорами поруки, договорами застави та договорами іпотеки суб`єктів господарювання від 24.02.2020, в частині купівлі-продажу майнових прав за Договором застави майна № 709-1 від 11.02.2013, Договором застави майна № 822-1 від 12.05.2014 та Договором застави майна № 904-1 від 03.04.2015, укладеними між Публічним акціонерним товариством «Український Професійний Банк» та Дочірнім підприємством «Дрінкс Україна», підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати позивача по сплаті судового збору покладаються на відповідачів з огляду на задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. 74, 76-80, 129, 236, 237, 238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним договір № 80 про відступлення прав вимоги за кредитними договорами, договорами поруки, договорами застави та договорами іпотеки суб`єктів господарювання від 24.02.2020, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мурською Н.В. та зареєстрований в реєстрі за № 209, в частині відступлення права вимоги за Договором про відкриття кредитної лінії № 709 від 11.02.2013, Договором про надання кредиту № 822 від 12.05.2014 та Договором про надання кредиту № 904 від 03.04.2015, укладеними між Публічним акціонерним товариством «Український Професійний Банк» та Дочірнім підприємством «Дрінкс Україна»;

3. Визнати недійсним договір № 80/1 купівлі-продажу майнових прав за договорами поруки, договорами застави та договорами іпотеки суб`єктів господарювання від 24.02.2020, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мурською Н.В. та зареєстрований в реєстрі за № 210, в частині купівлі-продажу майнових прав за Договором застави майна № 709-1 від 11.02.2013, Договором застави майна № 822-1 від 12.05.2014 та Договором застави майна № 904-1 від 03.04.2015, укладеними між Публічним акціонерним товариством «Український Професійний Банк» та Дочірнім підприємством «Дрінкс Україна».

4. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Український Професійний Банк" (02660, місто Київ, вулиця Марини Раскової, будинок 15; ідентифікаційний код: 19019775) на користь Дочірнього підприємства "Метелик" (03134, місто Київ, пр. Корольова Академіка, будинок 1; ідентифікаційний код: 24268368) судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2 102 (дві тисячі сто дві) грн 00 коп., судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3 153 (три тисячі сто п`ятдесят три) грн 00 коп., судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 4 204 (чотири тисячі двісті чотири) грн 00 коп.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста" (03035, місто Київ, вул. Сурикова, будинок 3, корпус 8Б, офіс 103; ідентифікаційний код: 41264766) на користь Дочірнього підприємства "Метелик" (03134, місто Київ, пр. Корольова Академіка, будинок 1; ідентифікаційний код: 24268368) судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2 102 (дві тисячі сто дві) грн 00 коп., судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3 153 (три тисячі сто п`ятдесят три) грн 00 коп., судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 4 204 (чотири тисячі двісті чотири) грн 00 коп.

6. Після набрання рішенням законної сили видати накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 06.03.2023

Суддя Ю.В. Картавцева