ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

23 лютого 2023 року Справа № 906/1207/22

за позовом: Державного підприємства "Грозинське", с. Грозине, Коростенський р-н., Житомирська обл.

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротехніка", м. Луцьк

про визнання недійсним договору поставки

Суддя Кравчук А.М.

Секретар судового засідання Мачульська Л.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Ілларіонов Ю.В., довіреність від 01.02.2023 №3

від відповідача: Мартинюк С.В., довіреність від 09.01.2023

встановив: 15.12.2022 Державне підприємство "Грозинське" звернулося до Господарського суду Житомирської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротехніка" про визнання недійсним договору поставки майбутнього врожаю 2021 року, укладеного 20.07.2021 між ТОВ "Агротехніка" та ДП "Грозинське".

Позов обгрунтовує вчиненням правочину як значного господарського зобов`язання з порушенням передбаченого законодавством порядку та без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються ним.

Разом з позовною заявою позивачем подано заяву №96 від 05.12.2022 про забезпечення позову.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 19.12.2022 позовні матеріали Державного підприємства "Грозинське" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротехніка" про визнання недійсним договору поставки майбутнього врожаю 2021 року від 20.07.2021 та заяву № 96 від 05.12.2022 про забезпечення позову передано за територіальною підсудністю до Господарського суду Волинської області.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.01.2023 справу №906/1207/22 розподілено судді Кравчук А.М.

Ухвалами суду від 11.01.2023 у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову відмовлено. Позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 01.02.2023 о 10 год. 30 хв. Запропоновано відповідачу подати суду в порядку статей 165, 178 Господарського процесуального кодексу України не пізніше п`ятнадцяти календарних днів з дня вручення даної ухвали відзив на позов і всі документи, що підтверджують заперечення проти позову при їх наявності, копію відзиву надіслати позивачу, докази чого подати суду; позивачу - відповідь на відзив не пізніше 3-х календарних днів з дня отримання відзиву з доказами надіслання відповідачу; відповідачу - заперечення на відповідь позивача протягом 3-х календарних днів з дня отримання відповіді з доказами надіслання позивачу.

Відповідач ухвалу суду отримав 13.01.2023, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 113).

Строк для подання відзиву - по 30.01.2023.

24.01.2023 на адресу суду надійшло клопотання позивача про залучення Фонду державного майна України до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача.

Клопотання обґрунтоване тим, що до виключної компетенції фонду належить здійснення повноважень щодо реалізації прав держави як власника майна, переданого підприємству, пов`язані з володінням, користуванням, розпорядженням ним у межах, визначених законодавством, з метою забезпечення державних та суспільних потреб. Предметом даного спору є визнання недійсним договору поставки, що є значним правочином відповідно до положень статуту підприємства, згоду на укладення якого надає Фонд державного майна України.

Відповідно до ч.1 ст. 50 ГПК України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Слід зазначити, що метою участі третіх осіб у справі є захист ними власних прав і законних інтересів, на які може вплинути рішення чи ухвала суду. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, виступає в процесі на боці тієї сторони, з якою в неї існують певні правові відносини. Залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, до участі у справі вирішується господарським судом з урахуванням того, чи є у цієї особи юридичний інтерес до даної справи.

Що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з`ясовувати, чи буде у зв`язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов`язки, або змінено її наявні права та/або обов`язки, або позбавлено певних прав та/або обов`язків у майбутньому.

Про залучення третіх осіб до участі у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, на які права чи обов`язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі (ч. 4 ст. 50 ГПК України).

У постанові Великої Палати ВС від 25.06.2019 у справі № 910/17792/17 зазначено, що особа, яка бажає взяти участь у справі як третя особа без самостійних вимог, має перебувати з однією зі сторін у матеріальних правовідносинах, які в результаті прийняття судом рішення у справі зазнають певних змін.

Підставою для вступу (залучення) в судовий процес такої третьої особи є її заінтересованість у результатах вирішення спору - ймовірність виникнення в майбутньому в неї права на позов або пред`явлення до неї позовних вимог зі сторони позивача чи відповідача. Водночас предмет спору повинен перебувати за межами цих правовідносин, інакше така особа може мати самостійні вимоги на предмет спору. Для таких третіх осіб неможливий спір про право з протилежною стороною у зазначеному процесі. Якщо такий спір допускається, то ця особа повинна мати становище співвідповідача у справі, а не третьої особи. Отже, не можна покладати на третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, будь-які матеріально-правові обов`язки, а також установлювати чи захищати їх права, тобто винести рішення або ухвалу суду про права чи обов`язки цих третіх осіб.

Враховуючи вищевикладене, предмет та підстави позову, суд протокольною ухвалою від 01.02.2022 відмовив у задоволенні клопотання позивача про залучення Фонду державного майна України до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, оскільки позивачем не обґрунтовано належними та допустимим доказами яким чином рішення у даній справі вплине на права та обов`язки Фонду, якими новими правами буде наділений Фонд чи які нові обов`язки на нього будуть покладені, які його наявні права чи обов`язки будуть змінені, або яких певних прав чи обов`язків у майбутньому його буде позбавлено у зв`язку з прийняттям рішення у даній справі.

27.01.2023 на адресу суду надійшов відзив відповідача, згідно якого позовні вимоги заперечує, оскільки правомірність та реальність укладеного спірного договору підтверджується відповідністю предмету договору змісту господарської діяльності сторін; наявністю у сторін на момент укладення договору необхідних матеріальних та фінансових ресурсів для реального виконання умов договору; вчиненням сторонами дій, спрямованих на виконання договору; наявністю згоди уповноваженого державного органу управління на укладення договору; рішеннями судів, які набрали законної сили (а.с. 118-148).

Докази отримання позивачем відзиву в матеріалах справи відсутні.

Враховуючи вищевикладене, рівність всіх учасників судового процесу, відсутність доказів отримання позивачем відзиву на позовну заяву, неможливість обрахування строку для подання відповіді на відзив позивачем, надання можливості сторонам скористатися процесуальними правами у підготовчому провадженні, з метою повного та всебічного розгляду справи, суд протокольною ухвалою від 01.02.2023 підготовче засідання відклав на 08.02.2023 об 11 год. 00 хв.

Судом встановлено, що відзив позивачем отриманий 03.02.2023 (а.с. 154).

Строк для подання відповіді на відзив - по 06.02.2023.

08.02.2023 на адресу суду надійшла відповідь позивача на відзив відповідача, згідно якої позовні вимоги підтримує. Зазначає, що в аграрній розписці відсутнє твердження, що майбутній врожай кукурудзи посіяно саме на площі 390,0418 га, оскільки зазначений розмір лише відповідає земельній ділянці із зазначеним кадастровим номером. Підприємством у 2021 році засіяно ярої кукурудзи всього лише на площі 250 г. Відповідач, здійснюючи перевірку стану виконання договору ще у 21.07.2021, мав виявити розміри засіяної кукурудзою земельної ділянки, але не зробив це, що вказує на незаінтересованість відповідача у створенні правових наслідків, які обумовлюються цим договором. Керівник підприємства позивача уклав спірний договір без належного виконання відповідної умови, що містилась у розпорядчому акті органу управління щодо надання дозволу на укладення значного правочину (а.с. 155-167).

У судовому засіданні 08.02.2023 представник позивача заявив усне клопотання про поновлення строку для подання відповіді на відзив.

Представник відповідача поновлення такого строку не заперечив.

Враховуючи вищевикладене, що позивач відзив відповідача отримав у п`ятницю 03.02.2023, два дні із трьох припадають на вихідні дні, введення воєнного стану на всій території України, суд протокольною ухвалою від 08.02.2023 поновив строк для подання відповіді на відзив, долучив його до матеріалів справи. З метою повного та всебічного розгляду справи, надання можливості відповідачу скористатися своїм правом на подання заперечень на відповідь на відзив, суд оголосив перерву до 13.02.2023 на 12 год. 00 хв.

Строк для подання заперечень на відповідь на відзив - по 13.02.2023.

13.02.2023 на адресу суду надійшли заперечення відповідача на відповідь на відзив, згідно яких позовні вимоги заперечує, оскільки позивачем не надано жодного належного доказу, що спірний договір укладений без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим договором, наявності умислу з боку обох сторін на вчинення фіктивного правочину. Посилання позивача, що керівництвом ДП «Грозинське» не було виконано умову про відображення даних витрат у фінансовому плані підприємства на 2021 рік, є безпідставним. Зміст та структура долученого позивачем фінансового плану підприємства на 2021 рік не передбачають посилань на конкретні правочини чи контрагентів, з якими державним підприємством можуть укладатися правочини. Крім того, в результаті укладення спірного договору позивач отримав дохід, а не поніс збитки (а.с. 195-197).

Суд протокольною ухвалою від 13.02.2023 закрив підготовче провадження, розгляд справи по суті призначив на 23.02.2023 об 11 год. 00 хв.

У судовому засіданні представники позивача та відповідача дали пояснення з врахуванням аргументів, викладених у заявах по суті спору.

Згідно ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи, що норми ст. 74 ГПК України щодо обов`язку суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п. 4 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що ним, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за можливе розгляд справи проводити за наявними в ній матеріалами.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, господарський суд, -

в с т а н о в и в:

Згідно п. 1.1 статуту ДП «Грозинське» є державним унітарним підприємством, що діє як державне комерційне підприємство, засноване на державній власності та належить до сфери управління Фонду державного майна України (а.с. 62-87).

Згідно з п. 11.1 статуту значним господарським зобов`язанням (правочином) підприємства визнається господарське зобов`язання (правочин), що вчиняється підприємством, якщо ринкова вартість майна, робіт, послуг чи сума коштів, що є його предметом становить 10 і більше відсотків вартості активів підприємства за даними останньої фінансової звітності. У відповідності до п. 11.2 рішення про надання згоди на вчинення значного господарського зобов`язання (правочину) приймається суб`єктом управління підприємства.

Наказом Фонду державного майна України №1088 від 24.06.2021 надано згоду ДП «Грозинське» на вчинення значного господарського зобов`язання, а саме: укладення договору поставки майбутнього врожаю 2021 року з ТОВ «Агротехніка» на загальну суму 13 200 000 грн. 00 коп. за умови відображення даних витрат у фінансовому плані підприємства на 2021 рік. Додатком до наказу є проект спірного договору (а.с. 14, 126-129).

20.07.2021 між ТОВ «Агротехніка» (покупець) та ДП «Грозинське» (постачальник) укладено договір поставки майбутнього врожаю 2021 року (а.с. 55-59).

Згідно умов договору постачальник в порядку та на умовах цього договору у визначений сторонами строк передає покупцю у власність такий товар: кукурудзу в кількості 2400 тонн, з вартісними показниками: вологість не більше 14,0%, смітна домішка - не більше 2,0%, зернова домішка - не більше 10%, а покупець приймає та оплачує товар (п. 1.1). Строк поставки товару до 15.11.2021 (п. 1.2). Базис поставки: EXW зерновий елеватор ТОВ «Агротехніка» за адресою: Волинська обл., Луцький р-н., с Чаруків, вул. Вокзальна, 156, у відповідності до правил Інкотермс-2010 (п.1.4). З метою перевірки стану виконання даного договору сторони домовилися проводити спільний огляд посівів культур, поставка яких є предметом даного договору. Огляд посівів здійснюється комісією у складі представників постачальника та покупця (п. 2.2). Сторони погодили, що на момент укладення даного договору загальна вартість товару (сума договору) становить 13 200 000 грн. без ПДВ. Вказана сума розрахована виходячи з цін на продукцію, діючих на момент оформлення розписки і може бути перерахована кредитором у порядку, передбаченому основним договором (п. 3.1). Протягом 7-ми робочих днів після підписання даного договору та виконання постачальником умов п. 2.2 договору, покупець здійснює часткову попередню оплату вартості товару в сумі 5 000 000 грн. 00 коп. (п. 3.2). Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2021, але в будь якому випадку до повного виконання сторонами повного обсягу зобов`язань по цьому договору (п. 9.2).

Договір підписаний зі сторони покупця в.о. директора Дацюком А.П., постачальника - в.о. директора Перехрестом М.Ю.

20.07.2021 ДП «Грозинське» (боржник) видано товарну аграрну розписку, яка встановлює безумовне зобов`язання боржника здійснити поставку узгодженої сільськогосподарської продукції, а саме: кукурудзи в кількості 240 тонн, у строк до 15.11.2021 (п. 1.1). Розпискою забезпечується виконання за договором поставки майбутнього врожаю 2021 року від 20.07.2021 (п. 1.4).Сторони погодили, що на момент оформлення даної розписки загальна вартість продукції та загальна сума зобов`язань боржника становить 13 200 000 грн. без ПДВ. Вказана сума розрахована виходячи з цін на продукцію, діючих на момент оформлення розписки і може бути перерахована кредитором у порядку, передбаченому основним договором (п. 1.5). У забезпечення належного виконання своїх зобов`язань боржник передає в заставу кредитору майбутній врожай кукурудзи, вирощений на земельній ділянці площею 390,0418 га з кадастровим номером :03:000:0048 (п. 2.1). До отримання зерна майбутнього врожаю, що є предметом застави, предметом застави є посіви вищевказаної сільськогосподарської культури з зазначених вище земельних ділянок (п.2.3) (а.с. 15-22).

Рішенням Господарського суду Житомирської області №906/30/22 від 20.06.2022, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 18.10.2022, стягнуто солідарно з Державного підприємства "Грозинське" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Лєтол" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротехніка" 324 720,00 грн. пені, 4 870,80грн. витрат по сплаті судового збору (а.с. 130-145).

Частиною 1 ст. 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

За визначенням ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. ст. 6, 627, 628 ЦК України).

Частиною 7 ст. 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Частиною 1 ст. 181 ГК України передбачено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

У письмовій формі належить вчиняти, зокрема правочини між юридичними особами (п. 1 ч. 1 ст. 208 ЦК України).

Статтею 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів,згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України, є визнання правочину недійсним, який застосовується до оспорюваних правочинів.

За визначенням ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Кожна сторона під час укладення правочину має поводити себе добросовісно, обачливо й розумно, об`єктивно оцінювати ситуацію.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недійсність правочину зумовлюється наявністю недоліків його складових елементів: незаконність змісту правочину, недотримання форми, невідповідність дефекту суб`єктного складу, невідповідність волевиявлення внутрішній волі (п. 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.12.2019 у справі № 904/10956/16).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст. 215 ЦК України).

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Перелік вказаних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, є вичерпним.

При цьому дієздатність юридичної особи реалізується відповідно до ст. 92 ЦК України через її органи у межах визначених законом та статутом повноважень.

Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (ст. ст. 2, 80, 91, 92 ЦК України). При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (ч. 1 ст. 92 ЦК України).

Статтею 238 ЦК України встановлено, що представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента (постанова Верховного Суду від 20.03.2018 у справі № 910/8794/16).

Відповідно до ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

Наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним.

Верховний Суд також зазначав, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.06.2018 у справі № 668/13907/13-ц зробила такий правовий висновок: «Для визнання недійсним договору з тієї підстави, що його було укладено представником юридичної особи з перевищенням повноважень, необхідно встановити, по-перше, наявність підтверджених належними і допустимими доказами обставин, які свідчать про те, що контрагент такої юридичної особи діяв недобросовісно або нерозумно. При цьому тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці контрагента за договором несе юридична особа. По-друге, дії сторін такого договору мають свідчити про відсутність реального наміру його укладення і виконання».

Верховний Суд у постановах від 11.09.2018 у справі №910/18812/17, від 08.07.2019 №910/19776/17, від 04.03.2021 у справі №905/1132/20 дійшов висновку, що зі змісту норми ч. 1 ст. 241 ЦК України вбачається, що наступним схваленням правочину законодавець не вважає винятково прийняття юридичного рішення про схвалення правочину. Схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, здійснення чи прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу).

Предметом договору поставки майбутнього врожаю 2021 року від 20.07.2021 року є поставка кукурудзи врожаю 2021 року у кількості 2400 тонн, що мала бути вирощена ДП «ГРОЗИНСЬКЕ» і поставлена для ТОВ «АГРОТЕХНІКА».

Таким чином, сторони чітко визначили правові наслідки, які мали настати в результаті укладення та виконання договору поставки майбутнього врожаю 2021 року від 20.07.2021 року: отримання ДП «Грозинське» попередньої оплати від ТОВ «Агротехніка»; здійснення державним підприємством поставки сільськогосподарської продукції товариству; здійснення товариством повного розрахунку за отриману сільськогосподарську продукцію.

Основним видом господарської діяльності ДП «Грозинське» згідно КВЕД є: 01.11 вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур, що узгоджується з предметом та метою укладення договору.

Основними видами господарської діяльності ТОВ «Агротехніка» згідно КВЕД є: 10.91 виробництво готових кормів для тварин, що утримуються на фермах; 46.21 оптова торгівля зерном, необробленим тютюном, насінням і кормами для тварин.

Правові наслідки, настання яких передбачалося в результаті укладення та виконання договору, відповідають видам господарської діяльності учасників правочину.

Позивач зазначає, що згідно звіту про посівні площі сільськогосподарських культур під урожай на 2021 рік форми №4-сг, ДП «Грозинське» у 2021 році засіяно кукурудзи на площі лише 250 гектарів. При найвищій середній урожайності кукурудзи у 2021 році у Житомирській області на рівні 67.73 ц/га, заявлений у договорі поставки результат на рівні 2400 тонн був виробничо неможливим, у зв`язку з чим договір поставки укладений на економічно необґрунтованих та виробничо неможливих умовах.

Згідно опублікованих на офіційному інтернет ресурсі Державної служби статистики України статистичних даних про обсяг виробництва, урожайність та зібрану площу сільськогосподарських культур за їх видами по регіонах, врожайність кукурудзи в господарствах усіх категорій по Житомирській області за 2021 рік склала 92 ц з 1 га (а.с. 196 на звороті).

Позивач в підтвердження не можливості поставити 2 400 тонн кукурудзи з засіяної площі 250 га посилається на аудиторський звіт за результатами державного фінансового аудиту діяльності ДП «Грозинське» за період з 01.04.2020 по 30.06.2022, згідно якого урожайність кукурудзи у 2021 році склала 58,00 ц/га. Проте такі доводи не приймаються судом до уваги, оскільки до матеріалів справи долучені вибіркові аркуші проекту такого звіту, складеного 27.01.2023 більш ніж через рік після укладення спірного договору. Крім того в ньому зазначено, що урожайність кукурудзи підприємства у 2021 році на 38,00 ц/га нижча від середньої по Коростенському районі. З посівної площі 250 га зібрано 150 га. Тобто це підтверджує ймовірну урожайність 96 ц/га (58+38) (а.с. 161-166) та можливість поставки передбачених договором 2 400 тонн (250х9,6т).

Таким чином отримання з посівів на земельній ділянці площею 390 га врожаю кукурудзи у кількості 2400 тонн та виконання зобов`язань ДП «Грозинське», передбачених умовами договору поставки майбутнього врожаю від 20.07.2021, було можливим, як і з площі 250 га.

Докази вартості активів підприємства за даними останньої фінансової звітності перед укладенням договору в матеріалах справи відсутні. Отже позивач не довів належними та допустимим доказами відсутність повноважень у Перехреста М.Ю. на укладення спірного договору, як і відсутність намірів у ДП «Грозинське» щодо його виконання. Відповідач на виконання умов договору перерахував 5 000 000 грн. 00 коп., позивач користувався ними більше року, не повернув кошти ні після зміни керівництва підприємства, ні на час розгляду справ про стягнення коштів, ні на день розгляду даної справи.

В матеріалах справи також відсутня переписка та специфікація щодо погодження ціни кукурудзи. Згідно договору позивач зобов`язався поставити 2400 тонн на 13 200 000 грн. без ПДВ. Сума договору з ПДВ 15 840 000 грн., що спростовує твердження позивача про заподіяння йому значних збитків укладенням даного правочину. Крім того умовами договору передбачено визначення ціни товару на день поставки з врахуванням курсової різниці долара США до гривні. Оцінка договору щодо його недійсності здійснюється станом на момент його укладення. Позивач посилається на переписку після його укладення.

Судом також враховано, що у договорі зазначено лише кількість 2 400 тонн, загальна вартість товару - 13 200 000 грн. без ПДВ та порядок визначення ціни на час укладення договору та поставки товару. Площа посівів не зазначена. У товарній розписці зазначена площа земельної ділянки 390,0418 з кадастровим номером :03:000:0048, на якій вирощений майбутній урожай кукурудзи передається в заставу.

Докази погодження відповідачем зменшення засіяної площі, обізнаності про фактичну площу земельної ділянки, на якій буде зібраний майбутній урожай, на день укладення договору відсутні.

Предметом договору була лише кількість та вартість насіння кукурудзи без прив'язки до засіяної площі.

З розписки не вбачається про використання під кукурудзу меншої площі вказаної земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0048.

Предметом застави зазначено урожай кукурудзи з усієї площі земельної ділянки.

П. 4.2 розписки передбачено штраф за вирощування на ній іншого предмета застави.

Тобто, з наявних матеріалів справи вбачається обов`язок позивача засіяти кукурудзою 390,0418 га і можливість зібрати урожай понад 2 400 тонн, навіть при меншій урожайності.

Вищевикладене спростовує доводи позивача про відсутність наміру створення правових наслідків, обумовлених правочином.

Необхідно зазначити, що у разі здійснення підприємницької діяльності особа має усвідомлювати, що господарська діяльність здійснюється нею на власний ризик, особа має здійснювати власний комерційний розрахунок щодо наслідків здійснення відповідних дій, самостійно розраховувати ризики настання несприятливих наслідків в результаті тих чи інших її дій та самостійно приймати рішення про вчинення (чи утримання від) таких дій (аналогічна правова позиція викладена у пункті 6.42 постанови Великої Палати Верховного Суду від 2 липня 2019 року в справі № 910/15484/17).

Кожна сторона несе ризики настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею тих чи інших дій.

Відповідно до статті 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

Схвалення стороною правочину, вчиненого від її імені з перевищенням повноважень або без повноважень (стаття 241 Цивільного кодексу України), має юридичне значення також для інших заінтересованих осіб, а сторона оспорюваного правочину, дії якої вказують на її волю зберегти дійсність правочину, не може надалі оспорювати правочин з підстав, про які вона знала або повинна була знати при виявленні цієї волі, що випливає із вказаної норми та засад добросовісності, на яких ґрунтується зобов`язання (частина третя статті 509 Цивільного кодексу України).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 листопада 2018 року в справі № 910/19179/17.

Зі змісту норми частини першої статті 241 Цивільного кодексу України вбачається, що наступним схваленням правочину законодавець не вважає винятково прийняття юридичного рішення про схвалення правочину.

Схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, здійснення чи прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2018 року в справі № 910/18812/17, від 8 липня 2019 року в справі №910/19776/17.

Наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним. Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з`ясовувати пов`язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів тощо).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Північно-західного апеляційного господарського суду № 924/925/19 від 19.02.2020.

Судом встановлено, що спірний договір та аграрна розписка зі сторони ДП «Грозинське» підписані виконуючим обов`язки директора Перехрестом М.Ю.

Дозвіл на вчинення спірного значного господарського зобов`язання наданий суб`єктом управління ДП «Грозинське» - Фондом державного майна України (а.с. 14).

При посвідченні аграрної розписки приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Куртою Н.В. встановлено дієздатність та правоздатність ДП «Грозинське» та повноваження його представника (а.с. 15-22).

Судом враховано, що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на ДП «Грозинське» не зазначено обмежень у повноваженнях керівника на укладення договорів.

На виконання умов договору відповідачем здійснено попередню оплату в сумі 5 000 000 грн. 00 коп., що підтверджується платіжним дорученням №9697, та зареєстровано податкову накладну від 21.07.2021 (а.с. 123-124).

Докази повернення попередньої оплати позивачем (зокрема і після зміни керівника та призначення Романова М.І., Матюхіної С.) товариству в матеріалах справи відсутні.

Згідно позовної заяви з 01.12.2021 директором ДП «Грозинське» був призначений Романов М.І. (а.с. 6), який підписав специфікацію №1, чим схвалив спірний договір. Докази відсутності повноважень у Романова М.І. в матеріалів справи відсутні, зокрема і щодо вартості активів підприємства за даними останньої фінансової звітності.

Крім того, у позовній заяві позивач посилається на специфікацію №1 до договору поставки, якою змінено суму зобов`язань, переписку між сторонами правочину щодо зміни умов поставки майбутнього врожаю.

Таким чином факт засіяння позивачем кукурудзи, здійснення часткової попередньї оплати відповідачем, прийняття цих коштів позивачем, реєстрації податкової накладної, здійснення переписки між учасниками правочину, укладення специфікації до договору (на яку посилається позивач у позовній заяві) свідчить про намір виконання договору, подальше схвалення правочину саме юридичною особою ДП «Грозинське», що виключає можливість визнання правочину недійсним.

Щодо не відображення керівником Перехрестом М.Ю. у фінансовому плані державного підприємства на 2021 рік витрат, що на думку позивача є підставою для визнання договору поставки недійсним не приймається судом, оскільки ведення фінансової звітності ДП «Грозинське» є внутрішньою діяльність підприємства, неналежне ведення якої немає породжувати негативних наслідків для його контрагентів.

Крім того, з долученого до матеріалів справи звіту не вбачається не відображення у ньому саме спірної фінансової операції.

Посилання позивача на усвідомлення відповідачем мнимості спірного правочину у зв`язку з відсутністю дій товариства щодо моніторингу виконання умов договору не приймається судом до уваги.

Згідно п. 2.2 договору поставки з метою перевірки стану виконання даного договору сторони домовилися проводити спільний огляд посівів культур, поставка яких є предметом даного договору. Огляд посівів здійснюється комісією у складі представників постачальника та покупця.

В той же час, вказаний пункт наділив відповідача правом, а не обов`язком перевірки стану виконання умов договору.

Укладаючи спірний договір ТОВ «Агротехніка» могло розраховувати на добросовісність поведінки ДП «Грозинське» при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.

Посилання позивача на ст. 232 ЦК України щодо вчинення правочину внаслідок зловмисної домовленості представників сторін взагалі не обґрунтоване та не доведене доказами.

Твердження, що метою укладення даного договору є створення штучних умов для стягнення з державного підприємства заборгованості, що виникла внаслідок підписання керівництвом підприємства завідомо мнимих угод, не береться судом до уваги, оскільки не відповідає дійсності.

Результатом укладення спірного договору державне підприємство несло не витрати, а отримувало дохід у вигляді оплати вартості товару, який підлягав поставці, в тому числі і попередньої оплати в сумі 5 000 000 грн. 00 коп.

В той же час, відповідач поніс збитки у вигляді неотримання товару, на який він розраховував в своїй господарській діяльності.

Постанови Верховного Суду, на які посилається позивач, не є аналогічними.

Враховуючи вищевикладене, встановивши, що спірний договір не суперечить положенням чинного законодавства України, містить всі істотні умови встановленні законодавством для даного виду правочину, не доведеність перевищення повноважень представників позивача щодо укладення спірного договору, зважаючи на підтвердженість фактів прийняття до виконання та вчинення дій щодо схвалення сторонами спірного правочину, виходячи з положень законодавства України, матеріалів та обставин справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову про визнання договору поставки майбутнього врожаю 2021 року від 20.07.2021 недійсним.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (постанова Конституційного суду України №3-рп/2003 від 30.01.2003 року).

ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У зв`язку з відмовою у позові правові підстави для покладення судових витрат на відповідача відсутні.

Керуючись ст. ст. 13, 14, 73-80, 232, 236-240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

в и р і ш и в:

У задоволенні позову Державного підприємства «Грозинське» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агротехніка» про визнання недійсним договору поставки майбутнього врожаю 2021 року від 20.07.2021 відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду відповідно до ст. ст. 255, 256, п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Повний текст рішення

складений 06.03.2023.

Суддя А. М. Кравчук