ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.03.2023 року м.Дніпро Справа № 904/3258/22

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Іванова О.Г. (доповідач),

суддів: Дарміна М.О., Березкіної О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику (повідомлення) сторін апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю РБО Україна на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.12.2022 (суддя Новікова Р.Г., м. Дніпро, повний текст якого підписаний 12.12.2022) у справі №904/3258/22

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Автоспецтранс-КР м. Кривий Ріг

до Товариства з обмеженою відповідальністю РБО Україна м. Кривий Ріг

про стягнення суми боргу у розмірі 141600грн., пені у розмірі 26446грн.68коп., 3% річних у розмірі 2492грн.52коп., інфляційної складової у розмірі 24312грн. 20коп.

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю Автоспецтранс-КР звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю РБО Україна про стягнення 194 851,39 грн., з яких: основна заборгованість у розмірі 141600 грн., 26446грн.68коп. пені, 3% річних у розмірі 2492грн.52коп., інфляційна складова у розмірі 24312грн.20коп.

Позовні вимоги обгрунтовано неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань з повної та своєчасної оплати наданих послуг за договором про надання послуг вантажної техніки №0112/21 від 01.12.2021.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 12.12.2022 позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "РБО Україна" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Автоспецтранс-КР" суму боргу в розмірі 141600грн., пеню в розмірі 18512грн.68коп., 3% річних в розмірі 2492грн.52коп., інфляційну складову в розмірі 24312грн.20коп. та витрати зі сплати судового збору в розмірі 2922грн.77коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду в частині стягнення пені в сумі 18512,68 грн, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю РБО Україна, в якій, з посиланням на порушення при його ухваленні норм матеріального і процесуального права, просить його скасувати повністю, ухвалити нове рішення, яким частково задовольнити позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в сумі 141 600 грн, пені в розмірі 839,85 грн., 3% річних в розмірі 2492,52 грн., інфляційної складової в розмірі 24 312,20 грн, в іншій частині позовних вимог відмовити.

При цьому, скаржник в апеляційній скарзі посилається на те, що пунктом 5.2 договору сторони визначили: «За порушення строків оплати, Замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від суми неоплачених послуг».

Таким чином вважає, що укладеним Договором не передбачено застосування змінної ставки НБУ (тобто немає прив`язки ставки НБУ до моменту виникнення прострочки), а тому є очевидним, що при укладанні Договору сторони досягли згоди про застосування облікової ставки, яка діяла на момент укладання договору та яка становить 8,5% річних. Проте, в порушення досягнутої згоди і відповідно умов договору, розрахунок пені був здійснений Позивачем не із зафіксованої ставки НБУ, а зі ставки, яка діяла на момент прострочки, чому суд першої інстанції уваги не приділив.

Також апелянт вважає, що при винесені рішення, суд не надав жодної оцінки і періоду, який обрав Позивач для розрахунку пені. Так, згідно з матеріалами справи зобов`язання по оплаті за надані послуги у розмірі 78400,00 грн. наступили 31.01.2022, і з цієї ж дати Позивач розраховує інфляційні втрати та 3% річних, а тому і нарахування пені відповідно до умов договору повинно було бути здійсненим саме з 01.02.2022 та відповідно з ч.6 ст.232 припинитись 31.08.2022. Проте, як зазначено у позовній заяві, розрахунок пені здійснюється позивачем за період з 16.03.2022 по 16.09.2022, і зроблено це у зв`язку із тим, що з червня 2022 року розмір облікової ставки збільшився до 25%, а отже, Позивачу було більш цікаво розрахувати штрафні санкції із значно більшою обліковою ставкою.

Крім того, апелянт не погоджується із висновками суду першої інстанції щодо звільнення його від відповідальності через настання обставини непереборної сили (форс-мажорних обставин), пов`язаних з початком 24.02.2022 військової агресії російської федерації проти України, на які відповідач посилався у відзиві на позов.

Вказує, що нарахування пені здійснюється позивачем за період з 16.03.2022 по 16.09.2022, тобто вже після початку бойових дій на території України. При цьому, відповідачем до відзиву на позов і в судовому засіданні зазначалось, що більше 75% виробничих потужностей та працівників підприємства заходяться у м. Маріуполь та м. Авдіївка, де відповідач вже більше дев`яти років, на постійній основі, виконує підрядні роботи на ПАТ «МК Азовсталь» та ПрАТ «АКХЗ». На підтвердження вказаних обставин суду були наданні діючі контракти із зазначеними контрагентами, а також докази наявності працівників, які залишились на непідконтрольних територіях. З початком бойових дії на території України відповідач втратив все виробництво, що знаходилось у м. Маріуполі та м.Авдіївка, а також майже весь кваліфікований персонал, та поніс значні фінансові втрати і збитки внаслідок знищення або втрати доступу до майна, яке залишилось на непідконтрольній території. Крім того, у зв`язку із руйнуванням заводів ПАТ «МК Азовсталь» та ПрАТ «АКХЗ» вказані підприємства заблокували всі оплати і на сьогоднішній день сума заборгованості перед підприємством відповідача складає 3 012 789,71 грн., та більше трьох мільйонів по виконаним, але не прийнятим роботам внаслідок початку війни. Також, частина працівників підприємства, які перебувають на підконтрольній території самостійно вступили в ряди ЗСУ, а частина робітників були мобілізовані і на сьогоднішній день перебувають на фронті, що, в свою чергу, також суттєво впливає на виробничі показники роботи та роботу підприємства в цілому.

Апелянт наголошує, що прямим наслідком всіх вище зазначених обставини, є неспроможність підприємства не лише розрахуватись із кредиторами, а і своєчасно виплачувати податки та інші обов`язкові платежі, а оплата усієї суми боргу неминуче призведе до зупинки та припинення функціонування підприємства. Таким чином, починаючи з 24.02.2022 відповідач не мав змоги виконати свої грошові зобов`язання перед Позивачем з об`єктивних причин - внаслідок непереборної сили. Відповідні форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) з 24 лютого 2022 року було засвідчено ТТП України листом від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 на всій території України.

Апелянт вважає, що з огляду на положення договору та існування обставин непереборної сили правильним є розрахунок та застосування пені лише на суму боргу 78400,00 грн. (для робіт прийнятих за актом №315) та лише за період з 31.01.2022 по 24.02.2022, до початку настання форс-мажорних обставин, з використанням облікової ставки НБУ вісім цілих п`ять десятих відсотків /відповідний розрахунок доданий до апеляційної скарги/. Що стосується пені, розрахованої за прострочку оплати суми 63 200,00 грн., то вважає, що вона взагалі не повинна нараховуватись.

Одночасно у змісті апеляційної скарги викладено клопотання про поновлення строку на подання апеляційної скарги, яке мотивовано отримання рішення суду лише 22.12.2022, на підтвердження чого апелянтом надано роздруківку щодо відстеження поштового відправлення.

Позивач відзив на апеляційну скаргу не надав, правом, передбаченим ст.263 ГПК України, не скористався. Про надання часу для подачі відзиву повідомлявся належним чином ухвалою суду, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення ухвали суду № 264.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.01.2023 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді Іванова О.Г. (доповідач), судді Березкіна О.В., Дармін М.О.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 11.01.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.12.2022 у справі №904/3258/22; з урахуванням суми спору, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку письмового провадження, без повідомлення (виклику) сторін; сторонам наданий час на подачу відзиву, заяв, клопотань. Також, з огляду на безпідставність, відхилено клопотання відповідача про поновлення процесуального строку на подачу апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлені наступні неоспорені обставини справи.

01.12.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю Автоспецтранс-КР (далі виконавець за договором, позивач по справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю РБО Україна (далі замовник за договором, відповідач по справі) укладений договір №0112/21 про надання послуг вантажної техніки (далі договір).

Договір підписаний сторонами без зауважень та заперечень до нього, скріплений печатками обох сторін.

Відповідно до пункту 1.1 договору виконавець зобов`язується за заявками замовника надавати замовнику послуги вантажних транспортних засобів (далі - техніка), зазначеної в додатках до цього договору, які є невід`ємною частиною, з особами, які мають право на керування такою технікою, в технічно справному стані для використання її у виробничій діяльності замовника, а замовник зобов`язується приймати виконані послуги та оплачувати їх вартість на умовах цього договору.

Згідно з пунктами 2.1, 2.3 договору виконавець надає послуги за цим договором на підставі усного чи письмового замовлення замовника, в якому зазначається місце проведення робіт, вид робіт, тип необхідної техніки, дату початку робіт, термін роботи. Замовлення має бути здійснено не пізніше ніж за 3 (три) доби до початку надання послуг. підтвердженням надання замовлення є факт надання послуг, оформлений відповідно до умов цього договору.

По закінченню звітного періоду, в якому було надано послуги техніки, сторонами складається акт наданих (виконаних) послуг, в якому зазначається вид послуг, обсяг та вартість. звітним періодом є 7 (сім) календарних днів.

У пунктах 3.1, 3.2 договору вказано, що вартість послуг зазначається у додатку №1 до цього договору. Вартість послуг є орієнтовною, що пов`язано зі змінами об`ємів послуг, об`ємів інтенсивності та остаточно визначається у рахунках-фактурах та /або актах наданих (виконаних) послуг.

Сума, яка підлягає сплаті за надані послуги, визначається на підставі підписаних сторонами актів наданих (виконаних) послуг чи/або визначається арифметичним способом на підставі даних подорожніх листів, виходячи з вартості послуг, визначених у пункті 3.1. договору та додатку №1 до нього, які є його невід`ємною частиною.

Додатком №1 до договору сторони визначили перелік та найменування техніки, вартість машино-години, вартість 1 тони вантажу, вартість машино-години без урахування палива.

Відповідно до пунктів 3.3, 3.4 договору, розрахунки за послуги здійснюються замовником протягом 30-ти календарних днів після закінчення звітного періоду та оформлення акту наданих (виконаних) послуг у відповідності до п.2.4. цього договору шляхом переказу замовником грошових коштів на поточний рахунок виконавця, зазначений у цьому договорі. За згодою сторін замовник може виконувати авансову оплату за надані послуги на підставі наданих виконавцем рахунків.

Згідно з підпунктом 4.1.1 пункту 4.1 та підпунктом 4.2.1 пункту 4.2 договору виконавець зобов`язується надавати замовнику послуги та має право отримувати плату за надання послуг відповідно до умов цього договору.

В свою чергу, підпунктом 4.3.1 пункту 4.3 договору визначено, що замовник зобов`язується приймати надані виконавцем послуги та здійснювати їх оплату на умовах цього договору.

Відповідно до пункту 5.2 договору за порушення строків оплати, замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від суми неоплачених послуг.

Пунктом 7.1 договору визначено, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання та діє до 31.12.2022, а в частині здійснення розрахунків - до повного їх виконання. Договір може бути продовжено за згодою сторін.

На виконання умов договору позивачем надано послуги, а відповідачем прийняті послуги вантажних транспортних засобів на загальну суму 141600грн., що підтверджується підписаними сторонами без зауважень та заперечень актами надання послуг №315 від 31.12.2021 на суму 78400грн. та №4 від 31.01.2022 на суму 63200грн.

З огляду на положення пункту 3.3 договору, відповідач був зобов`язаний сплатити вартість наданих послуг за актом надання послуг №315 від 31.12.2021 на суму 78400грн. - до 30.01.2022 включно; за актом надання послуг №4 від 31.01.2022 на суму 63200грн. - до 02.03.2022 включно.

Відповідач вказані послуги у визначені договором строки не оплатив.

Матеріали справи містять акт звірки взаєморозрахунків між сторонами на загальну суму 141600грн. за період від 01.12.2021 - 03.05.2022, підписаний та скріплений печатками сторін без зауважень та заперечень.

03.05.2022 позивач листом №0305-2022 звернувся до відповідача із вимогою про сплату заборгованості у розмірі 141600грн.

Зазначену претензію отримано відповідачем 05.05.2022, згідно відмітки на титульному аркуші листа.

Відповідач суму заборгованості не сплатив на претензію відповіді не надав, що і стало підставою для звернення позивача з відповідним позовом до господарського суду.

Крім того, із посиланням на пункт 5.2 договору, позивач нарахував та заявив до стягнення пеню в розмірі 26446грн.68коп. за загальний період з 04.03.2022 по 16.09.2022 та на підставі статті 625 Цивільного кодексу України нарахував та заявив до стягнення 3% річних в розмірі 2492грн.52коп. за загальний період з 31.01.2022 по 16.09.2021 й інфляційні втрати в розмірі 24312грн.20коп. за загальний період з лютого 2022 року по серпень 2022 року.

Задовольняючи позовні вимоги частково, господарський суд дійшов висновку, що позивачем належним чином виконані зобов`язання з надання послуг за договором №0112/21 від 01.12.2021, в свою чергу, відповідач в порушення строків оплати, не здійснив оплату отриманих послуг вчасно та в повному обсязі, що є підставою для задоволення позовних вимог в частині основного боргу.

Щодо вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, судом здійснена перевірка розрахунку позивача, встановлена його арифметична правильність, тому в цій частині позовні вимоги задоволені у повному обсязі.

Щодо вимог про стягнення пені, то з урахуванням шестимісячного періоду нарахування позивачем та приписів п.7 розділу ІХ Прикінцеві положення Господарського кодексу України, згідно якого під час дії карантину строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжені на строк дії такого карантину, та здійсненої судом перевірки розрахунку визначено, що до стягнення підлягає розмір пені більший, ніж визначений позивачем, а тому встановив, що задоволенню підлягають позовні вимоги у заявленому розмірі.

При цьому, судом відхилені доводи відповідача про звільнення від відповідальності у зв`язку із настанням форс-мажорних обставин, оскільки Відповідачем не надано ні сертифікату ТПП, отриманого в порядку Регламенту за конкретним зобов`язанням, ні належних та допустимих доказів впливу саме воєнного стану на можливість виконання зобов`язань за договором.

В той же час, із застосуванням дискреційних повноважень, суд згідно зі ст.233 Господарського кодексу України та ст.551 ЦК України зменшив розмір стягуваної пені на 30%, та із заявлених 26446грн.68коп. присудив до стягнення 18512грн.68коп.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів констатує, що рішення господарського суду оскаржується апелянтом лише в частині стягнутої суми пені в розмірі 18 512,68грн. та відхилення доводів про настання форс-мажорних обставин, які є підставою для звільнення від відповідальності.

Оскільки рішення суду в частині стягнення основної заборгованості, суми 3% річних та інфляційних втрат заявником апеляційної скарги не оскаржується, тобто не є вимогою апеляційної скарги, тому суд апеляційної інстанції законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в цій частині не перевіряє.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо задоволення позову в частині стягнення пені в розмірі 18 512,68 грн та відсутності підстав для звільнення від відповідальності, з наступних мотивів.

Виходячи з предмета та підстав заявленого позивачем позову та відповідних заперечень відповідача, предметом доказування у цій справі є, зокрема, факт надання послуг, факт настання/ненастання строку за надані послуги, належне/неналежне виконання відповідачем обов`язків з оплати наданих послуг, наявність/відсутність підстав для стягнення неустойки, інфляційних втрат та відсотків річних та правильність здійсненого позивачем розрахунку заявлених до стягнення сум, наявність/відсутність підстав для звільнення від відповідальності.

Як правильно встановлено господарським судом, укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором з надання послуг.

Правовідносини, що виникли між сторонами у справі на підставі договору надання послуг є господарськими зобов`язаннями, тому, згідно положень ст.ст. 4, 173-175 і ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, до цих відносин мають застосовуватися відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей передбачених Господарським кодексом України.

Частиною 1 статті 901 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до частини 1 статті 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Таким чином, відносини, що виникли між сторонами по справі на підставі Договору про надання послуг, є господарськими зобов`язаннями, а згідно з приписами статей 193 ГК України, 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України регламентовано, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, на виконання умов договору позивачем надано послуги, а відповідачем прийняті послуги вантажних транспортних засобів на загальну суму 141600грн., що підтверджується підписаними сторонами без зауважень та заперечень актами надання послуг №315 від 31.12.2021 на суму 78400грн. та №4 від 31.01.2022 на суму 63200грн.

З огляду на положення пункту 3.3 договору, відповідач був зобов`язаний сплатити вартість наданих послуг за актом надання послуг №315 від 31.12.2021 на суму 78400грн. - до 30.01.2022 включно; за актом надання послуг №4 від 31.01.2022 на суму 63200грн. - до 02.03.2022 включно.

Відповідач вказані послуги не оплатив, із зазначеною сумою заборгованості згоден.

Відповідно до пункту 5.2 договору за порушення строків оплати, замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від суми неоплачених послуг.

Оскільки розмір пені визначений подвійною обліковою ставкою НБУ за кожен день прострочення, відтак, застосовується змінна облікова ставка (подвійна), яка діє саме на момент прострочення, відхиляються, як невірні та здійснені на власний розсуд, доводи апеляційної скарги, що укладеним Договором не передбачено застосування змінної ставки НБУ, а сторонами при укладенні договору досягнуто згоди про застосування облікової ставки, яка діяла на момент укладання договору та яка становить 8,5% річних.

Колегія суддів зазначає, що всупереч цим доводам апелянта умови п.5.2 договору не містять прив`язки до фіксованої облікової ставки НБУ, ні на день укладення договору, ні на день сплати заборгованості.

Посилаючись на пункт 5.2 договору, позивач нарахував та заявив до стягнення пеню в розмірі 26446грн.68коп. за загальний період з 04.03.2022 по 16.09.2022, а саме:

- в розмірі 14412грн.71коп. за порушення строків оплати вартості послуг за актом №315 від 31.12.2021 на суму 78400грн. з 16.03.2022 по 16.09.2022;

- в розмірі 12033грн.87коп. за порушення строків оплати вартості послуг за актом №4 від 31.01.2022 на суму 63200грн. з 04.03.2022 по 16.09.2022.

Згідно з частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання,якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Слід наголосити, що з урахуванням зазначеної норми та строку виконання зобов`язань вірним був би період нарахування пені за актом № 315 від 31.12.2021 (зі строком оплати до 30.01.2022) з 31.01.2022 по 30.07.2022, а за актом №4 від 31.01.2022 (зі строком оплати до 02.03.2022) з 03.03.2022 по 02.09.2022.

В той же час, відповідно до пункту 7 розділу ІХ Прикінцеві положення Господарського кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Відтак, законодавець у наведеній нормі присічний строк визнав продовжуваним, а тому позивач на період дії карантину не обмежений шестимісячним строком нарахування пені.

З огляду на наведену норму та кінцеву дату у розрахунку позивача період нарахування пені мав би виглядати так: за актом № 315 від 31.12.2021 (зі строком оплати до 30.01.2022) з 31.01.2022 по 16.09.2022, а за актом №4 від 31.01.2022 (зі строком оплати до 02.03.2022) з 03.03.2022 по 16.09.2022.

В той же час, за приписами ч.1 ст.14, ч.2 ст.237 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Таким чином, здійснивши перевірку розрахунку пені, складеного позивачем, з огляду на положення пункту 7 розділу ІХ Прикінцеві положення Господарського кодексу України, судом першої інстанції вірно встановлено, що періоди нарахування пені відповідають вимогам чинного законодавства, а розрахунок пені є більшим, ніж визначений позивачем, а саме: за актом №315 від 30.12.2021 сума пені становить 14 777,86 грн, порівняно із позовними вимогами в сумі 14 412,71 грн. та за актом № 4 від 31.01.2022 сума пені становить 12 328,33 грн порівняно із заявленими до стягнення 12 033,97 грн. Тому судом правомірно визнано такими, що підлягають задоволенню вимоги по стягненню пені в заявленій позивачем сумі 26 446,68 грн.

Наведеним спростовуються доводи відповідача, наведені в апеляційній скарзі, щодо ненадання оцінки господарським судом невірному обранню позивачем періоду нарахування пені.

Відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно зі статтею 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності в законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі №904/5830/18, від 13.01.2020 у справі №902/855/18, від 04.02.2020 у справі №918/116/19, від 29.09.2020 у справі №909/1240/19 (909/1076/19), від 24.12.2020 №914/1888/19, від 26.01.2021 №916/880/20, від 23.01.2021 №921/580/19, від 26.01.2021 №916/880/20.

Визначення конкретного розміру зменшення штрафних санкцій належить до дискреційних повноважень суду. При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені статтями 551 Цивільного кодексу України та 233 Господарського кодексу України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 Цивільного кодексу України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил статті 86 Господарського процесуального кодексу України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обставин справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08.10.2020 у справі №904/5645/19, від 14.04.2021 у справі №922/1716/20.

Чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Подібний за змістом правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 05.03.2019 у справі №923/536/18, від 10.04.2019 у справі №905/1005/18, від 06.09.2019 у справі у справі №914/2252/18, від 30.09.2019 у справі №905/1742/18, від 14.07.2021 у справі №916/878/20.

Відповідно до наведених правових норм та здійснивши аналіз матеріалів і обставин справи, судом першої інстанції, з урахуванням його дискреційних повноважень визнано можливим зменшити розмір пені на 30% від розміру, який підлягає до стягнення, а тому обґрунтовано стягнуто пеню в розмірі 18512грн.68коп.

Щодо доводів апелянта про наявність форс-мажорних обставин та наявність підстав для звільнення від відповідальності, судом встановлено наступне.

Так, статтею 617 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Згідно із статтею 14-1 Закону України Про Торгово-промислові палати в Україні Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Ознаками форс-мажорних обставин є наступні елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності.

Форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом.

Наявність форс-мажорних обставин засвідчується Торгово-промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами відповідно до статей 14, 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України" шляхом видачі сертифіката.

Статтями 4.1, 4.2, 4.3 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин ( обставин непереборної сили ), затвердженого рішенням Президії Торгово-промислової палати України від 18.12.2014 №44 (5), Торгово-промислова палата України відповідно до ст. 14 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" здійснює засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) з усіх питань договірних відносин, інших питань, а також зобов`язань/обов`язків, передбачених законодавчими, відомчими нормативними актами та актами органів місцевого самоврядування, крім договірних відносин, в яких сторонами уповноваженим органом із засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) визначено безпосередньо регіональну ТПП.

У листі Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, на який посилається апелянт, зазначається, що Торгово-промислова палата України (далі - ТПП України) на підставі статей 14, 14-1 Закону України Про торгово-промислові палати в Україні від 02.12.1997 №671/97-ВР, Статуту ТПП України, цим засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України Про введення воєнного стану в Україні №64/2022 від 24.02.2022. Враховуючи це, ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Верховний Суд у своїх постановах, зокрема від 30.11.2021 у справі №913/785/17, від 15.06.2018 у справі №915/531/17, від 26.05.2020 у справі №918/289/19, від 17.12.2020 у справі № 913/785/17, неодноразово зазначав, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.

Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Зокрема у даній справі, Відповідач не надав сертифікату ТПП, отриманого в порядку Регламенту за конкретним зобов`язанням (по договору №0112/21 від 01.12.2021), не повідомляв позивача про наявність обставин, які роблять неможливим або перешкоджають виконанню ним зобов`язань за договором; будь-яких дій, спрямованих на узгодження з позивачем перенесення строків виконання своїх зобов`язань за договором, не вживав; не надано відповідачем і належних та допустимих доказів впливу саме воєнного стану на можливість виконання зобов`язань за договором.

При цьому наказ ТОВ РБО Україна про призупинення дії трудового контракту з працівниками №232 від 01.06.2022 та довідка №24/10/22-к від 24.10.2022 стосуються підрозділів в м. Маріуполь та м. Авдіївка та не підтверджують те, що загальна кількість працівників підприємства вичерпується лише працівниками вказаних підрозділів, а воєнний стан на території України не означає, що відповідач не може здійснювати підприємницьку діяльність.

З урахуванням наведеного, господарським судом правомірно відхилено посилання відповідача на наявність підстав для звільнення його від відповідальності за порушення строку оплати наданих послуг.

Наведеним спростовуються доводи апеляційної скарги про наявність обставин непереборної сили, які є підставою для звільнення відповідача від відповідальності.

Щодо посилань апелянта, що оплата усієї суми боргу неминуче призведе до зупинки та припинення функціонування підприємства, то останній, при належному обґрунтуванні і підтвердженні доказами, не позбавлений права звернутись до господарського суду із заявою в порядку ст.331 ГПК України щодо відстрочення або розстрочення виконання судового рішення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 275 та статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції при вирішенні даної справи правильно застосував норми матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини сторін, прийняв законне та обґрунтоване рішення, тому у відповідності до ст. 276 ГПК України в задоволенні скарги слід відмовити, а оскаржуване судове рішення слід залишити без змін.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати, понесені у зв`язку із апеляційним оскарженням, згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявника у скарзі і відшкодуванню не підлягають.

Оскільки загальна ціна позову становить 194 851,39 грн., тобто не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 12 ГПК України дана справа відноситься до категорії малозначних справ, у зв`язку з чим відповідно до ст. 287 ГПК України судові рішення у даній справі не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 282-284 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю РБО Україна на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.12.2022 у справі №904/3258/22 - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області 12.12.2022 у справі №904/3258/22 - залишити без змін.

Судові витрати Товариства з обмеженою відповідальністю РБО Україна за подання апеляційної скарги на рішення суду покласти на заявника апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду лише у випадках, передбачених пунктом 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України, протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 13.03.2023.

Головуючий суддя О.Г. Іванов

Суддя О.В. Березкіна

Суддя М.О. Дармін