ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

09.03.2023 р. справа № 914/2332/22

За позовом: Керівника Франківської окружної прокуратури м. Львова Львівської області, м. Львів

до відповідача-1: Львівської міської ради, м. Львів

до відповідача-2: Обслуговуючого кооперативу Гаражно-будівельний кооператив Пікап, с. Зелів, Яворівський р-н, Львівська обл.

про визнання недійсним рішення, скасування державної реєстрації прав

Суддя Мороз Н.В.

При секретарі Пришляк М. С.

Представники:

Від прокуратури: Леонтьєва Н. Т.

Від відповідача-1: не з`явився

Від відповідача-2: Медвідь Ю. О.

Суть спору:

На розгляді Господарського суду Львівської області перебуває справа за позовом Керівника Франківської окружної прокуратури м. Львова Львівської області до відповідача-1: Львівської міської ради та відповідача-2: Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Пікап» про визнання недійсним рішення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області № 4818 від 12.11.2020 «Про передачу у власність ОК «Гаражно-будівельний кооператив «Пікап» земельної ділянки»; скасування державної реєстрації права власності Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Пікап» (ідентифікаційний код юридичної особи в ) на земельну ділянку за кадастровим №:12:005:0112, площею 0,1073га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, номер запису про право власності / довірчої власності: 39297100.

30.11.2022 через службу діловодства господарського суду прокуратурою подано відповідь на відзив.

20.12.2022 відповідачем-2 подано письмові пояснення у справі разом із клопотанням про залишення позовної заяви без розгляду.

21.12.2022 через службу діловодства господарського суду прокуратурою подано клопотання про долучення доказів та поновлення пропущеного строку для подання доказів. Аналогічне клопотання надійшло також через систему «Електронний суд» 27.12.2022.

07.02.2023 через систему «Електронний суд» прокуратурою подано додаткові письмові пояснення у справі, а також додаткові пояснення щодо залишення позову без розгляду.

В судове засідання 09.03.2023 прокурор з`явився. Просить суд задоволити клопотання про долучення доказів та поновлення пропущеного строку для подання доказів від 21.12.2022.

Представник відповідача-1 в судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив.

Представник відповідача-2 в судове засідання з`явився. Дав пояснення щодо клопотання про залишення позову без розгляду, заявлені клопотання просить задоволити.

Розглянувши клопотання Обслуговуючого кооперативу Гаражно-будівельний кооператив Пікап про залишення позовної заяви без руху, викладене у відзиві на позовну заяву, суд зазначає.

В обґрунтування поданого клопотання заявник ствердив, що позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно в розумінні чинної ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та практики Верховного Суду є майновою вимогою, оскільки у разі задоволення позовних вимог відповідач-2 зазнає певних майнових втрат, що не випливають із зобов`язально-правових відносин щодо повернення майна позивачу (договірних зобов`язань); за своєю правовою природою позовна вимога пов`язана з позбавленням прав на нерухоме майно (земельну ділянку) власника відповідача-2, та їх перехід до нового власника органу місцевого самоврядування.

Відтак, відповідач-2 просить залишити без руху позовну заяву у даній справі у зв"язку із сплатою судового збору у неналежному розмірі.

Прокурор у відповіді на відзив зазначив, що вказана заява відповідача-2 є безпідставною та такою, яка не підлягає задоволенню. Зокрема вказав, що предметом позову є визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування та скасування державної реєстрації права власності, тому не вбачається законних підстав на визначення ціни позову у вказаному провадженні. Ствердив, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей застосування норм Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не призводить.

Порядок сплати та розміри ставок судового збору встановлено Законом України «Про судовий збір», який визначає правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 вказаного Закону, за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлюється у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (підпункт 1 пункту 2), а позовної заяви немайнового характеру - 1 прожитковий мінімум для працездатних осіб (підпункт 2 пункту 2).

У постанові від 25.08.2020 у справі № 910/13737/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що майновий позов (позовна вимога майнового характеру) - це вимога про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що підлягає грошовій оцінці.

Згідно з п.3 ч.3 ст.162, п.п.1-3 ч.1 ст.163 ГПК України, позовна заява повинна містити зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці. Ціна позову визначається: 1) у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку; 2) у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна; 3) у позовах, які складаються з кількох самостійних вимог, - загальною сумою всіх вимог.

Тобто, будь-який майновий спір має ціну. Різновидами майнових спорів є, зокрема, спори, пов`язані з підтвердженням прав на майно та грошові суми, на володіння майном і будь-які форми використання останнього.

Отже, судовий збір з позовної заяви про визнання права власності на майно, стягнення, витребування або повернення майна як рухомих речей, так і нерухомості визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру.

Наявність вартісного, грошового вираження матеріально-правової вимоги позивача свідчить про її майновий характер, який має відображатися у ціні заявленого позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2019 у справі № 907/9/17).

Натомість, до позовних заяв немайнового характеру відносяться вимоги, які не підлягають вартісній оцінці. Під немайновим позовом слід розуміти вимогу про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що не піддається грошовій оцінці.

Предметом позову у справі № 914/2332/22 є визнання недійсним рішення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області № 4818 від 12.11.2020 «Про передачу у власність ОК «Гаражно-будівельний кооператив «Пікап» земельної ділянки» та скасування державної реєстрації права власності Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Пікап» на земельну ділянку.

Суд зазначає, що згідно з положеннями ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності необхідним є, передусім, встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Аналогічну позицію містить Постанова Верховного Суду від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18.

Стосовно практики Верховного Суду, на яку посилається відповідач-2 обґрунтовуючи своє клопотання, суд зазначає, що кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів.

Суд зазначає, що справи наведені представником Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Пікап» різняться за суб`єктним складом сторін спору, змістом правовідносин, фактичними обставинами справи, відтак має місце неоднакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що вимога прокурора про скасування державної реєстрації права власності Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Пікап» на земельну ділянку є немайновою, відтак відсутні правові підстави для задоволення клопотання відповідача-2 про залишення позовної заяви без руху.

Щодо клопотання прокуратури про долучення доказів та поновлення пропущеного строку для подання доказів, суд зазначає наступне.

Подане клопотання обґрунтоване тим, що листом Спеціалізованої екологічної прокуратури від 06.12.2022, окружною прокуратурою отримано копію звернення ОК ГБК «Пікап» до Рясне-Руської сільської ради з додатками. Так, згідно вказаних документів встановлено, що 11.11.2020 до Рясне-Руської сільської ради надійшло звернення ОК «Гаражно-будівельний кооператив «Пікап» про надання у власність кооперативу земельних ділянок: площею 0,0982 га, площею 0,0982 га, площею 0,0982 га, площею 0,0982 га, площею 0,1239 га, площею 0,1000 га, площею 0,10га, площею 0,10 га, площею 0,10 га, площею 0,10 га, площею 0,10 га площею 3,2914 га. До звернення кооперативу долучено виписку з Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, графічні матеріали.

Вказане, на думку прокурора, підтверджує, що звернення кооперативу та додані до нього документи не містять обґрунтування (розрахунку) щодо необхідності виділення членам кооперативу відповідної земельної ділянки відповідної площі.

З урахуванням того, що місцезнаходження вказаних доказів прокурору, який подавав позовну заяву, у зв`язку з їх не передачею разом з рішеннями ради у архівний відділ Яворівської районної державної адміністрації швидше встановити не вдалось, такі докази неможливо було подати раніше. Так, прокурором встановлено, що вказані документи були вилучені в ході тимчасового доступу до речей та документів, здійсненим в ході досудового розслідування кримінального провадження № 0000015, досудове розслідування у якому здійснюється ГУ НП у Львівській області. Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 42 ГПК України, учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Згідно з положеннями ст. 80 ГПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає обґрунтувала неможливість їх неподання у вказаний строк, з причин, що не залежали від неї.

Тобто, положення ст. 80 ГПК України відображають приватноправові засади змагальності господарського процесу, відповідно до чого тягар доказування цілком покладається на сторін. У такому контексті зазначений обов`язок із доказування характеризується специфічністю та виникає тоді, коли особа реалізує своє право на судовий захист. При цьому особа наділена правом самостійно обирати коло доказів, на які вона посилається і які подає суду, виходячи із своєї процесуальної заінтересованості та позиції у справі. Поряд із цим, таке право сторони також має свої межі. Тоді, коли особа використовує свої процесуальні права у сфері доказування всупереч їх меті, діє недобросовісно, то починає зачіпатися загальний публічно-правовий інтерес в ефективному відправленні правосуддя, що повинно мати наслідком відповідну реакцію суду.

Згідно з ст. 118 ГПК України, право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 119 ГПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Вирішення питання щодо поновлення строку перебуває в межах дискреційних повноважень суду, який за заявою сторони, прокурора чи з своєї ініціативи може визнати причину пропуску встановленого законом процесуального строку поважною і відновити пропущений строк, крім випадків, передбачених ГПК України. Отже, вирішуючи це питання, суд, з урахуванням конкретних обставин справи, має оцінити на предмет поважності причини пропуску встановленого законом процесуального строку, і в залежності від встановленого - вирішити питання про поновлення або відмову у поновленні цього строку.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09.10.2019 у справі № 910/22695/13.

Із правового контексту норм ст. 118, 119 ГПК України вбачається, що законодавець не передбачив обов`язку суду автоматично відновлювати пропущений строк за наявності відповідного клопотання заявника, оскільки у кожному випадку суд має чітко визначити, з якої саме поважної причини такий строк було порушено скаржником, та чи підлягає він відновленню. Як свідчить правовий аналіз норм чинного процесуального законодавства, господарський суд може відновити пропущений процесуальний строк лише у виняткових випадках, тобто причини відновлення таких строків повинні бути не просто поважними, але й мати такий характер, не зважати на який було б несправедливим і таким, що суперечить загальним засадам законодавства.

Аналогічний правовий висновок сформульовано у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 30.07.2020 у справі № 910/15481/17.

Беручи до уваги доводи, наведені прокурором у клопотанні про поновлення строку на подання доказів та долучення їх до матеріалів справи, а також з метою всебічного, повного та об`єктивного розгляду справи, суд дійшов висновку про наявність правових підстав до задоволення вказаного клопотання.

З метою надання учасниками справи можливості реалізації прав, наданих їм Господарським процесуальним кодексом України, для об`єктивного та всестороннього розгляду спору, суд дійшов висновку про необхідність відкладення підготовчого засідання та здійснення розгляду справи у розумний строк із застосуванням ст. ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3 Конституції України та ст. ст. 2, 11 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 2, 119, 177, 182, 183, 185, 234 ГПК України, суд,

У Х В А Л И В:

1. В задоволенні клопотання Обслуговуючого кооперативу Гаражно-будівельний кооператив Пікап від 17.11.2022 про залишення позовної заяви без руху відмовити.

2. Клопотання Керівника Франківської окружної прокуратури м. Львова Львівської області від 21.12.2022 про долучення доказів та поновлення строку на подання доказів задоволити.

3. Поновити Керівникау Франківської окружної прокуратури м. Львова Львівської області строк на подання доказів, поданих разом з клопотанням від 21.12.2022 і долучити надані докази до матеріалів справи.

4. Відкласти підготовче провадження на 04.04.23 о 11:20 год. Засідання відбудеться в приміщенні господарського суду Львівської області за адресою: м. Львів, вул. Личаківська,128 зал судових засідань №6.

5. Прокурору та сторонам: забезпечити явку повноважних представників в судове засідання, явка обов`язкова.

Ухвала набирає законної сили в порядку та строк, передбачені ст.235 ГПК України.

Суддя Мороз Н.В.