ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

21.02.2023м. СумиСправа № 920/566/22
Господарський суд Сумської області, у складі судді Яковенка В.В., за участю секретаря судового засідання Гребенюк С.В., розглянувши матеріали справи № 920/566/22

за позовом: Фізичної особи-підпримємця Ничик Віктора Володимировича ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 )

до відповідача: Державного підприємства Сумське лісове господарство (42355, Сумська область, Сумський район, смт Низи, Низівське лісництво, )

про стягнення 122222 грн 17 коп.,

представники учасників справи:

позивача (в режимі відеоконференції) Алфімов В.В.;

відповідача Черненко Д.О.

ВСТАНОВИВ:

09.08.2022 позивач звернувся з позовом до суду, в якому просить стягнути з відповідача 122 222 грн 17 коп. передплати за товар, який мав бути поставлений за Договором № 07/13-15 від 02.01.2020 купівлі-продажу необроблених круглих матеріалів.

Ухвалою від 11.08.2022 суд постановив прийняти позовну заяву до розгляду, відкрити провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначити розгляд справи по суті в судове засідання на 08.09.2022 з повідомленням сторін.

25.08.2022 представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки кошти, що стягуються не є попередньою оплатою, а є платою за отриманий товар, що підтверджується ТТН.

07.09.2022 позивач подав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що викладені у відзиві доводи суперечать фактичним обставинам справи, встановленим постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.09.2022 у справі № 920/120/21, яка набрала законної сили та вимогам статей 1, 9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, пунктам 2.1, 2.4, 2.5, 2.15 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України 24.05.1995 № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за № 168/704, статей 73-74, 76-79, 86, 236 ГПК України і є безпідставними.

Ухвалою від 08.09.2022 суд відклав розгляд справи по суті на 29.09.2022.

Ухвалою від 29.09.2022 суд постановив: клопотання представника відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження задовольнити; розгляд справи № 920/566/22 здійснювати за правилами загального позовного провадження та замінити засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням; призначити підготовче засідання на 25.10.2022.

24.10.2022 представник відповідача подав до суду клопотання про витребування доказів, в якому просить суд витребувати у Головного управління ДПС у Сумській області (40009, м. Суми, вул. Іллінська, 13, ) податкові декларації з податку на додану вартість фізичної особи-підприємця Ничика Віктора Володимировича за січень-грудень 2020 року з додатком 5 «Розшифровка податкових зобов`язань та податкового кредиту в розмірі контрагентів» (Д5).2; витяг з єдиного реєстру податкових накладних в частині податкового кредиту по фізичній особі-підприємцю Ничика Віктора Володимировича (індивідуальний податковий номер НОМЕР_1 ) за січень-грудень 2020 року.

Ухвалою від 25.10.2022 клопотання представника відповідача про витребування доказів задовольнити; витребувати у Головного управління ДПС у Сумській області податкові декларації з податку на додану вартість фізичної особи-підприємця Ничика Віктора Володимировича за січень-грудень 2020 року з додатком 5 Розшифровка податкових зобов`язань та податкового кредиту в розмірі контрагентів (Д5).2; витребувати у Головного управління ДПС у Сумській області Витяг з єдиного реєстру податкових накладних в частині податкового кредиту по фізичній особі-підприємцю Ничика Віктора Володимировича (індивідуальний податковий номер НОМЕР_1 ) за січень-грудень 2020 року.

12 грудня 2022 року на виконання ухвали суду Головне управління ДПС у Сумській області надало витребувані документи, які долучені до матеріалів справи.

Ухвалами від 25.10.22 та 29.11.2022 суд відкладав підготовче засідання.

Ухвалою суду від 13.12.2022 суд постановив відкласти підготовче засідання та доручити Роменському міськрайонному суду Сумської області забезпечити проведення судового засідання, призначене на 11.01.2023, 10:00 в режимі відеоконференції в приміщенні Роменського міськрайонного суду Сумської області. У зазначений час Роменський міськрайонний суд Сумської області не вийшов на зв`язок, тож відеоконференція по справі № 920/566/22 не відбулась, про що до справи долучено відповідний акт.

Ухвалою від 11.01.2023 суд постановив закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 07.02.2023.

У судовому засіданні 07.02.2023 оголошено перерву до 21.02.2023.

Згідно зі статтею 194 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

Статтею 114 ГПК України визначено, що суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

Враховуючи достатність часу, наданого сторонам для подачі доказів в обґрунтування своїх позицій по справі, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, господарським судом у межах наданих йому повноважень створено належні умови для реалізації учасниками процесу своїх прав.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши надані суду докази, суд дійшов наступних висновків.

02.01.2020 між Фізичною особою-підприємцем Ничиком Віктором Володимировичем (позивач - покупець) та Державним підприємством «Роменське лісове господарство», правонаступником якого є Державне підприємство «Сумське лісове господарства» (відповідач - продавець), було укладено договір № 07/13-15 купівлі-продажу необроблених круглих матеріалів, відповідно до умов якого за продавець зобов`язується передати, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити товар на умовах та способом, вказаним у цьому договорі.

Пунктами 2.1, 2.2, 2.3. договору передбачено, що ціна товару встановлюється в національній валюті України. Ціна вказується в належним чином оформлених товарно-транспортних накладних. Порядок оплати - 100% передплати за готову до відвантаження партію товару. Покупець сплачує за товар за цінами та кількістю, визначеними у рахунках, товарно-транспортних накладних, належним чином оформлених, на підставі заявки на поставку.

Загальна вартість договору визначається загальною вартістю поставленого товару відповідно до товарно-транспортних накладних (п. 2.4. договору).

Відповідно до п. 2.5. договору оплата товару здійснюється шляхом банківського переказу коштів на розрахунковий рахунок продавця за кожну партію товару, згідно виставленого рахунку-фактури.

Згідно з пунктом 3.1. договору термін поставки товару починається з моменту отримання грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця.

Датою передачі товару продавцем та прийому його покупцем, тобто датою поставки вважається дата товарно-транспортної накладної (п. 4.3. договору).

Пунктом 5.2.2. договору передбачено, що продавець зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі, відповідно до товарно-транспортних накладних та умов цього договору, передати покупцеві товар після оплати покупцем рахунку-фактури на протязі 5 (п`яти) робочих днів.

У відповідності до п. 5.4.1. договору покупець зобов`язаний здійснювати попередню оплату за кожну партію товару на протязі 3 робочих днів з дати пред`явлення покупцем рахунку-фактури до сплати.

Як зазначає позивач, на виконання умов договору згідно з виставленими ДП «Роменське лісове господарство» рахунків на оплату № 2 від 02.01.2020; № 42 від 09.01.2020; № 43 від 09.01.2020; № 44 від 09.01.2020 ним було здійснено передплату за товар на суму 122 222,17 грн, що підтверджується платіжними дорученнями № 4582 від 28.02.2020, № 4612 від 19.03.2020, № 4625 від 01.04.2020, № 4639 від 10.04.2020, № 4679 від 06.05.2020, № 4685 від 14.05.2020, № 4726 від 15.06.2020, № 4788 від 22.07.2020, № 4850 від 21.08.2020, № 5064 від 30.11.2020, однак відповідач поставку товару з моменту здійснення оплати та по даний час не здійснив.

07.07.2022 року на адресу відповідача рекомендованим листом №686 надіслано вимогу на суму 122 222,17 грн з проханням у семиденний строк з моменту отримання вимоги повернути позивачу суму попередньої оплати в розмірі 122 222,17 грн, проте надіслана вимога була залишена без розгляду та задоволення.

Позивач вважає, що зобов`язання за спірним договором відповідач не виконав, попередню оплату позивачу не повернув, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з відповідним позовом про стягнення з відповідача передплати у розмірі 122222,17 грн.

Як вбачається з матеріалів справи та зазначається у відзиві, відповідач на виконання умов договору у січні 2020 року здійснив передачу позивачу лісопродукцію на загальну суму 148014,57 грн, що підтверджується товарно-транспортними накладними № 382785 від 02.01.2020, № 321740 від 09.01.2020, № 321741 від 09.01.2020, № 321743 від 09.01.2020, які досліджувались у судовому засіданні.

Також відповідачем було виставлено позивачу рахунки на оплату товару № 2 від 02.01.2020 на суму 45305,74 грн; № 42 від 09.01.2020 на суму 14222,17 грн; № 43 від 09.01.2020 на суму 23009,21 грн; № 44 від 09.01.2020 на суму 65477,45 грн.

Оскільки позивачем була здійснена часткова оплата за поставлений товар (лісопродукцію), відповідачем надсилались позивачу претензії № 182 від 30.03.2020 на суму 113792,40 грн, № 277 від 09.06.2020 на суму 53792,40 грн, № 402 від 18.08.2020 на суму 33792,40 грн, які отримувались позивачем.

В обґрунтування позовних вимог позивач зауважує, що відповідач, порушивши умови договору № 07/13-15 купівлі-продажу необроблених круглих матеріалів від 02.01.2020, поставку товару з з моменту здійснення оплати не здійснив.

Згідно з нормами ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Юридичній особі, що сплатила за товари та послуги на підставі усного правочину з другою стороною, видається документ, що підтверджує підставу сплати та суму одержаних грошових коштів (ч. ч. 1, 2 ст. 206 ЦК України).

Відповідно до ст. ст. 625, 628, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України, ч. 1 ст. 173 ГК України).

Відповідно до ст. 638 ЦК України, яка кореспондується зі ст. 180 ГК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

У ч. 3 ст. 180 ГК України визначено, що при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

За договором поставки одна сторона постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір поставки укладається на розсуд сторін або відповідно до державного замовлення. Сторонами договору поставки можуть бути суб`єкти господарювання, зазначені у п. п. 1, 2 ч. 2 ст. 55 цього Кодексу. Сторони для визначення умов договорів поставки мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим Кодексом чи законами України. Поставка товарів без укладення договору поставки може здійснюватися лише у випадках і порядку, передбачених законом. Реалізація суб`єктами господарювання товарів негосподарюючим суб`єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення ЦК України про договір купівлі-продажу (ст. 265 ГК України).

Згідно зі ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Статтею 664 ЦК України встановлено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару (ч. 2 ст. 692 ЦК України).

Отже двосторонній характер договору поставки зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. З укладенням такого договору постачальник бере на себе обов`язок передати у власність покупця товар належної якості і водночас набуває права вимагати його оплати, а покупець зі свого боку набуває права вимагати від постачальника передачі цього товару та зобов`язаний здійснити оплату.

Згідно зі ст. 693 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Позивач здійснив часткову оплату за товар на підставі виставлених відповідачем рахунків. ДП «Сумське лісове господарство» поставило ФОП Ничику В.В. товар на загальну суму 148014,57 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Факт отримання позивачем поставленого відповідачем товару на загальну суму 148014,57 грн підтверджується матеріалами справи, а саме: співставленням змісту товарно-транспортних накладних № 382785 від 02.01.2020 на суму 45305,74 грн, № 321740 від 09.01.2020 на суму 23009,21 грн, № 321741 від 09.01.2020 на суму 14222,17 грн, № 321743 від 09.01.2020 на суму 65477,45 грн, рахунків на оплату № 2 від 02.01.2020 на суму 45305,74 грн, № 42 від 09.01.2020 на суму 14222,17 грн, № 43 від 09.01.2020 на суму 23009,21 грн, № 44 від 09.01.2020 на суму 65477,45 грн та здійсненням позивачем часткової оплати за договором на суму 122222,17 грн, що підтверджується платіжними дорученнями № 4582 від 28.02.2020 на суму 14222,17 грн, № 4612 від 19.03.2020 на суму 20000,00 грн, № 4625 від 01.04.2020 на суму 10000,00 грн, № 4639 від 10.04.2020 на суму 10000,00 грн, № 4679 від 06.05.2020 на суму 10000,00 грн, № 4685 від 14.05.2020 на суму 30000,00 грн, № 4726 від 15.06.2020 на суму 10000,00 грн, № 4788 від 22.07.2020 на суму 10000,00 грн, № 4850 від 21.08.2020 на суму 5000,00 грн, № 5064 від 30.11.2020 на суму 3000,00 грн.

Відповідно до визначень термінів, що міститься в статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Частинами 1 та 2 статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан та результати діяльності підприємства. Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо (частини 1, 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» в редакції, чинній у період здійснення спірної поставки товару).

Незважаючи на певні недоліки оформлення товарно-транспортних накладних, рахунки на оплату поставленого товару та платіжні доручення відповідно до вимог статей 1, 3, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» мають реквізити, містять відомості про господарську операцію та у сукупності з іншими доказами приймаються судом.

Згідно з даними Реєстру платників ПДВ позивач і відповідач є платниками ПДВ, які відповідно до положень Податкового кодексу України нараховують податкові зобов?язання та податковий кредит із податку на додану вартість.

За приписами частин 3, 8 статті 19 ГК України обов`язком суб`єктів господарювання є ведення бухгалтерського обліку та подання фінансової звітності згідно із законодавством, що забезпечує здійснення державою контролю і нагляду за господарською діяльністю суб`єктів господарювання, а також за додержанням ними податкової дисципліни.

Відповідно до пункту 201.1 статті 201 ПК України на дату виникнення податкових зобов?язань платник податку зобов?язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Згідно з пунктом 201.7 статті 201 ПК України податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов?язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою (п. 201.10 ст. 201 цього Кодексу).

Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, тобто спричиняють правові наслідки.

Підставою для виникнення в платника права на податковий кредит з податку на додану вартість є факт реального здійснення операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей з метою їх використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку, а також оформлення відповідних операцій належним чином складеними первинними документами, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст.

Встановлюючи правило щодо обов`язкового підтвердження сум податкового кредиту, врахованих платником ПДВ при визначенні податкових зобов?язань, законодавець безумовно передбачає, що ці документи є достовірними, тобто операції, які вони підтверджують, дійсно мали місце.

Такий висновок сформовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 29.06.2021 у справі № 910/23097/17 та Верховним Судом у постанові від 03.06.2022 у справі № 922/2115/19.

Після кожної операції із постачання позивачу лісопродукції відповідно до зазначених товарно-транспортних накладних, відповідачем складалися податкові накладні, які зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних 24.01.2020, а саме: від 02.01.2020 № 113 (на суму товарно-транспортної накладної № 382785 від 02.01.2020); від 09.01.2020 № 115 (на суму товарно-транспортної накладної № 321741 від 09.01.2020); від 09.01.2020 № 114 (на суму товарно-транспортної накладної № 321740 від 09.01.2020); від 09.01.2020 № 116 (на суму товарно-транспортної накладної № 321743 від 09.01.2020).

Матеріали справи містять докази декларування спірних господарських операцій позивачем, а тому доводи позивача щодо неотримання ним товару від відповідача визнаються судом необґрунтованими, у тому числі з огляду на те, що позивачем сформовано як покупцем податковий кредит за фактом поставки товару на підставі спірних видаткових накладних.

З урахуванням наведеного суд зазначає, що, оцінюючи податкові накладні у сукупності з іншими доказами у справі, господарські суди повинні враховувати фактичні дії як постачальника так і покупця щодо відображення ними в податковому та бухгалтерському обліку постачання спірного товару.

Якщо сторона заперечує факт передачі товару за договором поставки за податковими накладними, але одночасно реєструє податкові накладні на придбання товарів від постачальника та формує як покупець податковий кредит за фактом поставки товару на підставі спірних видаткових накладних, і жодним чином не пояснює свої дії та правову підставу виникнення в платника права на податковий кредит з ПДВ за цими накладними, то така поведінка сторони не є добросовісною та розумною. У такому випадку дії сторони з реєстрації податкових накладних засвідчують волю до настання відповідних правових наслідків, тому податкова накладна, виписана однією стороною в договорі (постачальником) на постачання послуг на користь другої сторони (покупця), може бути допустимим доказом факту прийняття товару від контрагента на визначену суму, якщо покупець вчинив юридично значимі дії, зокрема, відобразив податковий кредит за вказаною господарською операцією з контрагентом.

Наведеної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 03.06.2022 у справі № 922/2115/19.

Позивач не довів порушення відповідачем обов`язків з поставки товару, оскільки з матеріалів справи вбачається, що ФОП Ничник В.В. отримав поставлений позивачем товар, за який частково розрахувався на підставі зазначених вище рахунків, виставлених відповідачем на оплату поставленого товару.

Частиною 3 статті 2 ГПК України визначено, що основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема є: верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; обов`язковість судового рішення; розумність строків розгляду справи судом; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до частин 1, 3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частинами 1, 3 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. (стаття 79 ГПК України).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України, згідно з положеннями якої судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У відповідності до ч. 5 ст. 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

На підставі статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом були досліджені всі документи, які надані сторонами у справі, аргументи сторін та надана їм правова оцінка. Стосовно інших доводів сторін, які детально не зазначені в рішенні, то вони не підлягають врахуванню, оскільки суперечать встановленим судом фактичним обставинам справи та не стосуються предмета доказування в цій справі.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають .

Відповідно до ст. 129 ГПК України, враховуючи відмову в задоволенні позову, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

Згідно зі статтею 241 Господарського процесуального кодексу України, рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 22.02.2023.

Суддя В.В. Яковенко