ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2023 року Справа № 918/1115/22

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Бучинська Г.Б.

розглянувши апеляційну скаргу керівника Дубенської окружної прокуратури на ухвалу Господарського суду Рівненської області від 2 січня 2022 року по справі №918/1115/22 (суддя Романоюк Ю.Г.)

за позовом керівника Дубенської окружної прокуратури Рівненської області

в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області

до

Відповідача 1: Мирогощанського аграрного фахового коледжу

Відповідача 2: Фермерського господарства "ДУМОЛКО"

про визнання договору про надання сільськогосподарських послуг недійсними, зобов`язання звільнити земельну ділянку та привести її у придатний для використання стан

Апеляційну скаргу розглянуто судом без повідомлення учасників справи, відповідно до частин 2, 10 статті 270, частини 13 статті 8 та частини 3 статті 252 ГПК України

ВСТАНОВИВ:

Керівник Дубенської окружної прокуратури Рівненської області (надалі Прокурор) в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області (надалі Позивач) звернувся до Господарського суду Рівненської області з позовом з вимогами до Мирогощанського аграрного фахового коледжу (надалі Відповідач 1), Фермерського господарства "Думолко" (надалі Відповідач 2) про:

· визнання недійсним договору про надання сільськогосподарських послуг № 18 від 26 квітня 2022 року з додатками, що укладений між Відповідачем 1 та Відповідачем 2;

· зобов`язання Відповідача 2 повернути Відповідачу 1 земельні ділянки з кадастровими номерами :08:017:0029 площею 60 Га, :08:014:0032, площею 45,7309 Га, :08:016:0029, площею 24,5445 Га, :08:001:0004, площею 29,7246 Га, всього розміром 160 Га, які розташовані за адресою: с. Мирогоща Друга Дубенського району Рівненської області, загальною вартістю 20 580 756 грн 16 коп. та які знаходяться на території Мирогощанської сільської ради Дубенського району Рівненської області.

В обґрунтування позову Прокурор вказує, що договір про надання сільськогосподарських послуг №18 від 26 квітня 2022 року з додатками укладено директором Відповідача 1 Духнич І.В. без погодження з уповноваженим органом управління державним майном - Міністерством освіти і науки України, що є порушенням вимог Закону України "Про управління об`єктами державної власності" та постанови Кабінету Міністрів України № 296 від 11 квітня 2012 року "Про затвердження порядку укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 %, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном". Оскільки правочин, укладений щодо розпорядження земельними ділянками загальною вартістю 20 580 756 грн 16 коп., даний спірний правочин повинен бути погоджений із Міністерством освіти і науки України, а оскільки таке погодження відсутнє - відтак наведений правочин підлягає визнанню недійсним.

При цьому Прокурор при зверненні з позовом в інтересах держави визначив орган, на який Закон прямо покладає обов`язок захищати інтереси держави у земельних правовідносинах, оскільки саме Позивач здійснює контроль за використанням і охороною земель усіх категорій і форм власності, а також контроль за додержанням земельного законодавства у Рівненській області.

Порушення інтересів держави, за доводами Прокурора, полягає у тому, що надання земель державної форми власності за відсутності відповідного рішення органу державної влади та зареєстрованого договору оренди землі призводить до необлікованого використання земель. У той же час, надання в оренду майна закладу освіти не пов`язаного з реалізацією освітнього процесу не сприяє реалізації конституційного права людини на освіту.

Дослідивши зміст позовної заяви та додані до неї додані документи, місцевий господарський суд прийшов до висновку про повернення позовної заяви Прокурора на підставі пункту 4 частини 5 статті 174 ГПК України, що стало підставою для винесення ухвали від 2 січня 2023 року про повернення позовної заяви.

Ухвала місцевого господарського суду мотивована тим, що земельні ділянки всього розміром 160 Га, які розташовані за адресою: с. Мирогоща Друга Дубенського району Рівненської області загальною вартістю 20 580 756 грн 16 коп. та які знаходяться на території Мирогощанської сільської ради Дубенського району Рівненської області перебувають у постійному користуванні Відповідача 1, є об`єктами державної власності. З даного суд першої інстанції прийшов до висновку, що власником спірних земельних ділянок є держава в особі Позивача.

Суд зазначив, що до повноважень Позивача віднесено функції розпорядника земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності (частина 4 статті 122 Земельного кодексу України), а також державного нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності (абзац 5 статті 15-2 Земельного кодексу України).

Органи Держгеокадастру можуть звертатись до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень з нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі з позовами щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно зайнятих чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився. При цьому суд першої інстнації вказав, що аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 1 червня 2021 року в справі № 925/929/19, та від 20 липня 2022 року в справі № 910/5201/19.

Водночас, як встановлено судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі, Прокурором скеровано лист № 51-2731вих-22 від 19 жовтня 2022 року, в порядку статті 23 Закону України "Про прокуратуру", до Позивача, у якому поставлено вимогу щодо повідомлення про вжиті заходи цивільно-правового характеру щодо оскарження договору про надання сільськогосподарських послуг № 18 від 26 квітня 2022 року з додатками. Разом з тим, Позивачем, як власником земельних ділянок та органом державного контролю, будь-яких заходів щодо визнання спірного договору недійсним в судовому порядку не вживається внаслідок відсутністю коштів на оплату судового збору.

Місцевий господарський суд в оскаржуваній ухвалі прийшов до висновку, що Позивач не наділений повноваженнями для звернення до суду з визначених Прокурором підстав (з підстав удаваності правочину та з підстав порушення порядку укладення договору, зокрема його укладення без погодження з уповноваженим органом управління державним майном - Міністерства освіти і науки України). Суд наголосив, що Прокурор насамперед повинен звернутися з позовом на захист інтересів держави в особі того органу владних повноважень, на відновлення прав якого безпосередньо спрямований позов у спірних правовідносинах та на задоволення прав та інтересів якого заявлено позовну вимогу (про повернення майна). Місцевий господарський суд вказав, що відповідний правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 31 серпня 2022 року в справі № 918/996/21.

Не погоджуючись з прийнятою судом першої інстанції ухвалою, Прокурор звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (а.с. 21-31) в якій з підстав, висвітлених в ній, просив ухвалу місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким передати позовну заяву до Господарського суду Вінницької області для її розгляду.

Мотивуючи дану апеляційну скаргу Прокурор, зокрема, виходив з того, що договір надання послуг від 26 квітня 2022 року за своєю правовою природою має ознаки договору оренди землі, що фактично надало можливість Відповідачу 2 за плату та у встановлений строк користуватись (орендувати) визначеними у договорі земельними ділянками, що перебувають у Відповідача 1 на праві постійного користування. Однак, правовий статус постійних землекористувачів не передбачає права передавати земельну ділянку у вторинне користування. Таким чином, за змістом Договору між сторонами фактично склалися правовідносини з оренди землі, оскільки з умов оспорюваного договору вбачається, що навчальний заклад фактично передав сільськогосподарському товаровиробнику земельну ділянку, що перебуває у його постійному користуванні, і планує отримати за це плату. Тому, на переконання Прокурора, положення оспорюваного договору повинні відповідати законодавству, що регулює правовідносини у сфері оренди землі

Надання земель державної форми власності за відсутності відповідного рішення органу державної влади та зареєстрованого договору оренди землі призводить до необлікованого використання земель. Наведене, у свою чергу, сприяє тінізації аграрного сектору економіки та втраті з боку держави загалом контролю над процесами оренди земельних угідь і виробництва сільгосппродукції в країні, може негативно позначитись на родючості землі.

Як вказує Прокурор, земельні ділянки, що перебувають на праві постійного користування коледжу, з кадастровими номерами :08:017:0029 (площею 60 Га), :08:014:0032 (площею 45,7309 Га), :08:016:0029 (площею 24,5445 Га), :08:001:0004 (площею 29,7246 Га) є об`єктами державної власності та зареєстровані за державою Україна в особі Позивача.

Прокурор в апеляційній скарзі зазначає, що на органи Держгеокадастру покладено ще й функцію органу державного нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, та констатує, що у позовній заяві Прокурор обґрунтував наявність інтересів держави порушенням законності у сфері користування/розпорядження земельною ділянкою освітнього призначення; правильно визначив орган, уповноважених державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, а також підтвердив наявність підстав для представництва інтересів держави у справі, оскільки Позивачем у розумний строк не вжито заходів для усунення порушень. При цьому, як зазначає Прокурор, Верховний Суд у своїй постанові від 12 жовтня 2022 року по справі № 918/940/21 дійшов висновку, що положення земельного законодавства не надають постійному користувачу землі право розпоряджатися земельними ділянками, в тому числі шляхом надання її в платне користування (оренду), оскільки цим правом наділений відповідний орган, уповноважений державною на здійснення таких функцій.

Прокурор вказав, що оскільки саме Позивач здійснює контроль за використанням і охороною земель усіх категорій і форм власності, а також контроль за додержанням земельного законодавства у Рівненській області, та є власником спірних земельних ділянок, то Прокурором при зверненні з позовом в інтересах держави правильно визначено орган, на який закон прямо покладає обов`язок захищати інтереси держави у земельних правовідносинах.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 1 лютого 2023 року відкрито апеляційне провадження по даній справі та повідомлено сторін, що у зв`язку із розглядом справи №902/479/20 в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи, постанова по даній справі буде виготовлена до 3 березня 2023 року включно (а.с. 51).

На адресу Північно-західного апеляційного господарського суду, 13 лютого 2023 року, від Позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому, Позивач просив скасувати оскаржувану ухвалу та передати справу на розгляд до суду першої інстанції. Позивач зазначив, що відповідно до Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства України і який реалізує державну політику у сфері національної інфраструктури геопросторових даних, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру. Головне управління відповідно до пункту 1, пункту 3 Положення про Позивача, є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру підпорядковане їй. Завданням Головного управління є реалізація повноважень Держгеокадастру на території Рівненської області. Позивач, згідно визначених повноважень, виконує функції розпорядника земель сільськогосподарського призначення державної власності від імені власника, яким є держава Україна, з усіма правами власника на захист права власності. А тому, Позивач вважає твердження суду першої інстанції щодо того, що Позивач не наділений повноваженнями для звернення до суду з визначених Прокурором підстав (з підстав удаваності правочину та з підстав порушення порядку укладення договору, зокрема його укладення без погодження з уповноваженим органом управління майном Міністерством освіти і науки України), безпідставним та необгрунтованим.

На адресу Північно-західного апеляційного господарського суду, 15 лютого 2023 року, від Відповідача 1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому, Відповідач 1 просив залишити апеляційну скаргу Прокурора без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін. Відповідач 1 вказав, що територіальні органи Держгеокадастру можуть звертатись до суду, для здійснення їхніх повноважень з нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі, з позовами щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно зайнятих чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився, про розірвання договору оренди, емфітевзису, суперфіцію земельної ділянки або договору про встановлення земельного сервітуту, а також про припинення права постійного користування земельною ділянкою. Разом з тим, Позивач листом № 10-17-0.6.2-4061/2-22 від 8 листопада 2022 року за відсутності правових підстав та повноважень для звернення до суду щодо визнання недійсним вказаного правочину повідомив Прокуратуру, що ним, як власником земельних ділянок та органом державного контролю, будь-яких заходів щодо визнання спірного договору недійсним в судовому порядку не вживається внаслідок відсутністю коштів на оплату судового збору. З огляду на зазначене, на переконання Відповідача 1, Прокурором визначено у позовній заяві предмет позову визнання договору про надання сільськогосподарських послуг недійсними, в той же час, як таких повноважень щодо предмета позову, територіальні органи Держгеокадастру на звернення до суду не мають.

Північно-західний апеляційний господарський суд констатує, що відповідно до частини 1 статті 270 Господарського процесуального кодексу України: у суду апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження, з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Згідно частини 2 статті 270 Господарського процесуального кодексу України: розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Частиною 3 статті 270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

В силу дії частини 2 статті 271 Господарського процесуального кодексу України: апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 12, 18, 31, 32, 33, 34 частини першої статті 255 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи; з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

В силу дії пункту 6 частини 1 статті 255 ГПК України, окремо від рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції, зокрема, про повернення заяви позивачеві (заявникові).

Відповідно, апеляційна скарга на ухвалу Господарського суду Рівненської області від 2 січня 2023 року по справі №918/1115/22 має розглядатися судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників сторін (без проведення судового засідання).

При цьому, суд констатує, що згідно частини 13 статті 8 Господарського процесуального кодексу України: розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи; у такому випадку судове засідання не проводиться.

З огляду на вищевказане, колегія апеляційного господарського суду дослідивши матеріали справи на предмет їх підставності та предметності в розрізі вимог частини 2 статті 271 Господарського процесуального кодексу України, ухвалила рішення здійснювати розгляд даної скарги без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, в такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно, ухвалою суду від 1 лютого 2023 року повідомлено сторін про те, що розгляд справи №918/1115/22 буде проводитися в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи, постанова по даній справі буде виготовлена до 3 березня 2023 року включно.

Дослідивши матеріали оскарження, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, суд прийшов до висновку, що апеляційної скаргу слід задоволити, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції скасувати.

При цьому, апеляційний господарський суд виходив з наступного.

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про:

· визнання недійсним договору про надання сільськогосподарських послуг № 18 від 26 квітня 2022 року з додатками, укладений між Відповідачем 1 та Відповідачем 2;

· зобов`язання Відповідача 2 повернути Відповідачу 1 земельні ділянки з кадастровими номерами :08:017:0029 площею 60 Га, :08:014:0032, площею 45, 7309 Га, :08:016:0029, площею 24,5445 га, :08:001:0004, площею 29, 7246 Га, всього розміром 160 Га, які розташовані за адресою: с. Мирогоща Друга Дубенського району Рівненської області загальною вартістю 20 580 756 грн 16 коп. та які знаходяться на території Мирогощанської сільської ради Дубенського району Рівненської області.

В обґрунтування позову Прокурор вказує, що договір про надання сільськогосподарських послуг №18 від 26 квітня 2022 року з додатками укладено директором Відповідача 1 Духнич І.В. без погодження з уповноваженим органом управління державним майном - Міністерством освіти і науки України, що є порушенням вимог Закону України "Про управління об`єктами державної власності" та постанови Кабінету Міністрів України № 296 від 11 квітня 2012 року "Про затвердження порядку укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 %, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном". Прокурор наголошує, що оскільки правочин, укладений щодо розпорядження земельними ділянками загальною вартістю 20 580 756 грн 16 коп., даний спірний правочин повинен бути погоджений із Міністерством освіти і науки України, а оскільки таке погодження відсутнє - відтак наведений правочин підлягає визнанню недійсним.

При цьому, Прокурор вказує, що правовий статус постійних землекористувачів (яким є Відповідач 1 на підставі державного акта) не передбачає права передавати земельну ділянку у вторинне користування. Державний акт на право користування також не є тим документом, що надає право користувачу земельної ділянки надавати її третім особам, тобто розпоряджатись такою ділянкою, у тому числі шляхом надання в користування (оренду, спільну діяльність), оскільки цим правом наділений відповідний орган, уповноважений державою на здійснення таких функцій.

Порушення інтересів держави, за доводами Прокурора, полягає у тому, що на органи Держгеокадастру покладено ще й функцію органу державного нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності. У позовній заяві Прокурор обґрунтував наявність інтересів держави порушенням законності у сфері користування/розпорядження земельною ділянкою освітнього призначення та визначив орган, уповноважених державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Підтвердив наявність підстав для представництва інтересів держави у справі, оскільки Позивачем у розумний строк не вжито заходів для усунення порушень. Прокурор вказує, що Положення земельного законодавства не надають постійному користувачу землі право розпоряджатися земельними ділянками, в тому числі шляхом надання її в платне користування (оренду), оскільки цим правом наділений відповідний орган, уповноважений державною на здійснення таких функцій.

Дана позовна заява мотивована тим, що договір про надання сільськогосподарських послуг № 18 від 26 квітня 2022 року з додатками укладено директором Відповідача 1 Духнич І.В. без погодження з уповноваженим органом управління державним майном - Міністерством освіти і науки України, що є порушенням вимог Закону України "Про управління об`єктами державної власності" та постанови Кабінету Міністрів України № 296 від 11 квітня 2012 року "Про затвердження порядку укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 %, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном". Оскільки правочин, укладений щодо розпорядження земельними ділянками загальною вартістю 20 580 756 грн 16 коп., даний спірний правочин повинен бути погоджений із Міністерством освіти і науки України, а оскільки таке погодження відсутнє - відтак наведений правочин підлягає визнанню недійсним.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 2 січня 2023 року повернуто позовну заяву від 28 грудня 2022 на підставі пункту 4 частини 5 статті 174 Господарського процесуального кодексу України з огляду на відсутність підстав для звернення Прокурора до суду в інтересах держави в особі Позивача.

Колегія суддів констатує, що підставою реалізації прокурором представницьких функцій у даному випадку усвідомлена пасивна поведінка уповноваженого суб`єкта владних повноважень, його бездіяльність.

Дослідивши процесуальну підставу повернення позовної заяви Прокурора в площинні правової позиції наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року по справі №912/2385/18, колегія суддів зауважує наступне.

Відповідно до частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України, при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Однак суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи. Частиною сьомою статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що в разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження. Таким чином, питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде встановлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності. Господарсько-правовий спір між компетентним органом, в особі якого позов подано прокурором в інтересах держави, та відповідачем не є спором між прокурором і відповідним органом, а також не є тим процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу у протиправній бездіяльності.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Частина 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 травня 2020 року в справі №912/2385/18 звернула увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді згідно із частиною четвертою статті 53 ГПК України має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу, про залишення позовної заяви без руху для усунення її недоліків і повернення в разі, якщо відповідно до ухвали суду у встановлений строк ці недоліки не усунуті.

Втім, місцевий господарський суд дійшов до висновку про те, що Прокурор не обґрунтував наявності визначених законодавством підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді в особі Позивача.

Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 162 Господарського процесуального кодексу України: позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

Наявність бездіяльності компетентного органу повинна бути предметом самостійної оцінки суду в кожному випадку звернення прокурора з позовом за конкретних фактичних обставин.

Як убачається з матеріалів справи, на виконання частин 3-5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України і частин 3,4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" Прокурор при поданні позовної заяви обґрунтував неналежне, на його думку, здійснення захисту інтересів держави Позивачем, який не вжив заходів щодо визнання недійним договору та зобов`язання звільнити земельні ділянки, про що Позивач повідомив Прокуратуру відповідним листом (тобто навів підставу для представництва інтересів держави). При цьому, як зазначив Прокурор, порушення процедури укладення договору унеможливило раціональне та ефективне використання земельних ділянок державної форми власності, чим Прокурор і обґрунтував порушення інтересів держави (тобто навів підстави для звернення з позовом).

З матеріалів справи слідує, що Прокурор звертався із відповідним листом до Позивача із зазначенням порушення інтересів держави, шляхом укладення відповідного оскаржуваного договору, та зауважував про те, що збирає відповідні докази з метою звернення до суду за захистом порушених, на його думку інтересів держави.

З даний доказів слідує, що Прокурором проводилася певна робота щодо законності укладення договору та розпорядження Відповідачем 1 спірними земельними ділянками, що перебувають в державній формі власності в особі Позивача.

Таким чином, Позивач надаючи відповідь Прокурору на його звернення, не заявив про наміри самостійно звернутися з позовом чи провести перевірку щодо виявлених прокуратурою фактів. Водночас Позивач і не спростував твердження Прокурора щодо виявлених порушень законодавства, зазначивши, що дійсно погоджується з тим, що договір про надання послуг від 26 квітня 2022 року є прихованим договором оренди землі, тобто зміст умов договору порушує норми Цивільного кодексу України, Закону України «Про оренду землі».

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 травня 2020 року в справі №912/2385/18 зазначила, що невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави).

З вищевказаного вбачається, що прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і набуває статусу позивача.

У цій справі позов подано Прокурором в інтересах держави в особі Позивача, якого визначеного як орган, уповноважений на здійснення відповідних функцій щодо спірних відносин. При цьому позовні вимоги обґрунтовані тим, що Відповідач 1 передав в оренду земельні ділянки Відповідачу 2, не будучи власником таких земельних ділянок та не наділений повноваженнями щодо укладення таких договорів, без дотримання відповідних норм земельного законодавства.

Місцевий господарський суд виносячи оскаржувану ухвалу зазначив, що орган, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження щодо звернення з подібним позовом, відсутній, оскільки орган державної влади, що здійснює державний контроль за додержанням земельного законодавства, а саме органи Держгеокадастру, позови з подібними позовними вимогами подавати не можуть.

При цьому, суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі зазначає, що Позивач є територіальний орган Держгеокадастру, який здійснює контроль за використанням і охороною земель усіх категорій і форм власності, а також за додержанням земельного законодавства, у тому числі органами місцевого самоврядування.

Згідно з абзацом 4 статті 15-2 Земельного кодексу України, до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, у сфері земельних відносин, належить організація та здійснення державного нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі за дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю.

Відповідно до Положення Держгеокадастр є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства України і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань організовує та здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі за: дотриманням вимог земельного законодавства в процесі укладання цивільно-правових договорів, передачі у власність, надання у користування, в тому числі в оренду, вилучення (викупу) земельних ділянок; дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю; дотриманням органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування вимог земельного законодавства з питань передачі земель у власність та надання у користування, зокрема в оренду, зміни цільового призначення, вилучення, викупу, продажу земельних ділянок або прав на них на конкурентних засадах (підпункт 25-1 пункту 4 Положення).

Наведене свідчить, що органи Держгеокадастру можуть виконувати: функції розпорядника земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності від імені власника, яким є держава Україна, з усіма повноваженнями власника на захист права власності; функції органу державного нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності.

В силу дії статті 28 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» міністерства, інші центральні органи виконавчої влади та їх територіальні органи звертаються до суду, якщо це необхідно для здійсненні їхніх повноважень у спосіб, що перебачений Конституцією та законами України. Отже, міністерства, інші центральні органи виконавчої влади та їх територіальні органи відповідно до статті 28 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» наділені повноваженням звернення до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень.

Відповідно до статті 10 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» та пункту 5-1 Положення, посадові особи Держгеокадастру та його територіальних органів, які є державними інспекторами у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель, в межах своїх повноважень мають право звертатися до суду з позовом щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно зайнятих чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився.

З наведених норм права вбачається, що органи Держгеокадастру можуть звертатись до суду, якщо це необхідно для здійсненні їхніх повноважень з нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі з позовами щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно зайнятих чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився.

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 1 червня 2021 року в справі №924/929/19, від 20 липня 2022 року в справі №910/5201/19 не погодилася з доводами касаційної скарги про те, що органи Держгеокадастру не наділені правом звернення до суду з відповідними позовними вимогами.

Оскільки Позивач не вчинив жодних дій щодо звернення до суду (з огляду на відсутність коштів щодо сплати ним судового збору при звернені до суду з відповідним позовом), Прокурор правомірно подав позов до суду, та зазначив відповідний орган Держгеокадастру як Позивача.

Аналогічна правова позиція наведена і в постановах Великої Палати Верховного Суду від 1 червня 2021 року в справі №924/929/19, від 20 липня 2022 року в справі №910/5201/19 (однак, місцевий господарський суд в оскаржуваній ухвалі, використавши пункт 50 вищезазначених постанов Великої Палати Верховного Суду, що й стало підставою для прийняття судового рішення про повернення позовної заяви, залишив поза увагою пункти 51, 52 постанов, в котрих Велика Палата Верховного Суду вказала: 51. ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду не погоджується з доводами касаційної скарги про те, що органи Держгеокадастру не наділені правом звернення до суду з відповідними позовними вимогами. 52. Як установлено судом апеляційної інстанції, прокурор у 2018 році звертався до відділу у Жашківському районі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області щодо проведення перевірки дотримання вимог земельного законодавства, однак указаний орган не вчинив жодних дій щодо звернення до суду, тому прокурор правомірно подав позов до суду, проте позивачем мав зазначити відповідний орган Держгеокадастру).

Окрім того, що ж стосується покликання місцевого господарського суду в оскаржуваній ухвалі на правовий висновок, наведений в постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року в справі №918/996/21 (а саме: Прокурор насамперед повинен звернутися з позовом на захист інтересів держави в особі того органу владних повноважень, на відновлення прав якого безпосередньо спрямований позов у спірних правовідносинах та на задоволення прав та інтересів якого заявлено позовну вимогу (про повернення майна), то колегія суддів зазначає, що окрім зазначеного Верховний Суд вказав, про те, що: зробивши висновок про те, що Держгеокадастр наділений повноваженнями щодо звернення до суду з питань визнання недійсним договору про надання послуги № 1/П/21 від 19 березня 2021 року з підстав його удаваності та, відповідно, повернення земельної ділянки, суди не надали оцінки та не обґрунтували те, що цей орган наділений повноваженнями на звернення до суду за визнанням договору недійсним з підстав порушення порядку його укладення, зокрема його укладення без погодження з уповноваженим органом управління державним майном - НААН, яка повинна надати відповідний дозвіл, оскільки сума зазначеного правочину складає 13 516 695 грн 74 коп., що перевищує 10% вартості активів Відповідача-1. При цьому відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 7 червня 2022 року у справі № 909/835/18 Національна академія наук, галузеві академії наук та створені ними суб`єкти з огляду на їх правовий статус не є належними позивачами, в особі яких прокурор міг би звернутися з позовом до суду за захистом законних інтересів держави.

При цьому, Верховний Суд в справі №918/996/21 також вказав про те, що дотримання порядку Прокуратурою при поданні позову, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" і статтею 53 Господарського процесуального кодексу України, та, відповідно, посилання на наявність правових підстав для представництва нею інтересів держави саме в особі Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області не перебувають у системному зв`язку із висновками про порушення інтересів держави саме в особі цього органу оскільки з`ясування наявності підстав для представництва має процесуальний характер, в той час як формування висновку про наявність/відсутність порушення порушеного права здійснюється за результатами розгляду справи.

Відтак висновки, на які покликався місцевий господарський суд в оскаржуваній ухвалі, стосуються правовідносин та обставин, які відрізняються від тих, що є предметом розгляду в даній справі. Вказані постанови прийнято судом касаційної інстанції з огляду на іншу фактично-доказову базу, тобто хоча й за подібного правового регулювання, але за інших обставин, встановлених у справі, і за інших поданих сторонами й оцінених судами доказів, у залежності від яких (обставин і доказів) прийняті відповідні судові рішення (інші ж висновки, наведені в постановах Великої Палати Верховного Суду навпаки ж вказують про підставність звернення Прокурора до суду в інтересах держави в особі Позивача).

Прокурор свідомо зазначив в своїй позовній заяві Позивача як державний орган уповноважений державою на здійснення відповідних функцій, з огляду на те, що саме держава в особі Позивача є власником спірних земельних ділянок.

З огляду на усе вищевказане в даній постанові Північно-західний апеляційний господарський суд вважає безпідставний висновок місцевого господарського суду в оскаржуваній ухвалі про те, що у Прокурора відсутні підстави для звернення до суду в інтересах держави в особі Позивача, і як наслідок вважає безпідставним та необгрунтованим рішення щодо повернення позовної заяви на підставі пункту 4 частини 5 статті 174 ГПК України.

Відповідно до частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України).

З огляду на усе вищевстановлене, Північно-західний апеляційний господарський суд прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала Господарського суду Рівненської області від 2 січня 2023 по справі №918/1115/22 скасуванню.

Згідно статті 280 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Поряд з тим апеляційний господарський суд констатує, що усе вищевказане в даній судовій постанові вказує на неправильне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення місцевим господарським судом норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Дане ж в силу дії пунктів 1, 4 частини 1 статті 280 Господарського процесуального кодексу України є підставою для скасування оспорюваної ухвали.

Згідно пункту 6 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

З огляду на все вищевказане суд апеляційної інстанції задовольняє апеляційну скаргу Прокурора, та скасовує ухвалу від 2 січня 2023 року в даній справі, як таку, що перешкоджає подальшому провадженню по справі і направляє справу для вирішення питання про відкриття провадження по даній справі до Господарського суду Рівненської області.

Керуючись статтями 129, 270, 269-276, 280-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Дубенської окружної прокуратури на ухвалу Господарського суду Рівненської області від 2 січня 2022 року по справі №918/1115/22 - задоволити.

2. Ухвалу Господарського суду Рівненської області від 2 січня 2022 року по справі №918/1115/22 - скасувати.

3. Справу №918/1115/22 направити до Господарського суду Рівненської області для вирішення питання про відкриття провадження по справі №918/1115/22.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

5. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

6. Справу №918/1115/22 повернути Господарському суду Рівненської області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Бучинська Г.Б.