ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" лютого 2023 р. Справа№ 920/844/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Іоннікової І.А.

суддів: Разіної Т.І.

Тарасенко К.В.

розглянувши у порядку письмового провадження, без виклику учасників справи, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Арсенал-Центр"

на рішення Господарського суду Сумської області від 17.11.2022 (повний текст складено 18.11.2022)

у справі № 920/844/22 (суддя Резніченко О.Ю.)

за позовом Сумської міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Арсенал-Центр"

про стягнення 182 129,84 грн безпідставно збережених коштів,

ВСТАНОВИВ:

Сумська міська рада звернулась до Господарського суду Сумської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Арсенал-Центр" про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі 182 129,84 грн, за використання земельної ділянки без оформлення договору оренди у період з 26.02.2019 по 31.07.2022.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач є власником нерухомого майна, а саме нежитлових приміщень, які розміщені на земельній ділянці, що належить позивачу.

При цьому, позивач стверджував, що за відсутності укладеного договору оренди земельної ділянки між позивачем та відповідачем, у заявлений в позові період, останній зберігав кошти та не сплачував орендну плату за користування вищезгаданою земельною ділянкою.

За таких обставин, на думку позивача, відбулося безпідставне збереження відповідачем коштів у розмірі орендної плати за рахунок позивача.

Таким чином, посилаючись на приписи ст. 1212 Цивільного кодексу України, позивач звернувся з даним позовом до місцевого господарського суду.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду Сумської області від 17.11.2022 позов задоволено. Вирішено стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Арсенал-Центр" на користь Сумської міської ради 182 129,84 грн безпідставно збережених коштів, 2731,95 грн витрат по сплаті судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ухилення відповідача від обов`язкової сплати коштів за фактичне використання земельної ділянки у період з 26.02.2019 по 31.07.2022 є підставою для застосування положень ст.ст. 1212, 1214 Цивільного кодексу України.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Арсенал-Центр" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Сумської області від 17.11.2022 у справі № 920/844/22 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Короткий зміст апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Узагальнені доводи апеляційної скарги відповідача зводяться до того, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення помилково не враховано та не з`ясовано наступні обставини справи, зокрема те, що позивачем:

- подані докази не доводять фактичного користування відповідачем спірної земельної ділянки площею 0,7682 га;

- не надано доказів в підтвердження того, що нормативна грошова оцінка спірної земельної ділянки розроблялася, погоджувалася та була затверджена у визначеному законодавством порядку.

Також, на думку відповідача, позивач звернувся до місцевого господарського суду із пропуском позовної давності щодо частин вимог про стягнення безпідставно збережених коштів з 26.02.2019 по 14.10.2019.

Узагальнений виклад позиції позивача

Позивач не скористався правом подати письмовий відзив на апеляційну скаргу. Неподання відзиву не перешкоджає розгляду апеляційної скарги по суті, що насамперед узгоджується ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.12.2022, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Арсенал-Центр" на рішення Господарського суду Сумської області від 17.11.2022 у справі № 920/844/22 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Іоннікова І.А., судді: Разіна Т.І., Тарасенко К.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.12.2022 витребувано з Господарського суду Сумської області матеріали справи № 920/844/22.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.01.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Арсенал-Центр" на рішення Господарського суду Сумської області від 17.11.2022 у справі № 920/844/22. Апеляційний перегляд оскаржуваного рішення вирішено здійснювати без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, розгляд апеляційної скарги здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи.

Вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Товариство з обмеженою відповідальністю "Арсенал-Центр" (відповідач) є власником нерухомого майна, а саме нежитлових приміщень, а саме: адмінбудівлі А-ІІ - 415,1 кв.м., складу Б - 838,4 кв.м., складу В - 134,6 кв.м., незавершеного будівництвом критої стоянки 3 - 75% готовності, вбиральні Ж, огорожі, навісу Е. Вказані нежитлові приміщення розташовані за адресою: місто Суми, вулиця Путивльська, 3, що в свою чергу, підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.09.2022 та договором купівлі-продажу нерухомого майна від 25.12.2007.

Як встановлено судом першої інстанції, вказане вище нерухоме майно відповідача знаходиться на земельній ділянці площею 0,7682 га комунальної форми власності, за кадастровим номером :11:002:0010, з цільовим призначення для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, власником якої є Сумська міська рада (позивач), що підтверджується витягом з ДЗК від 21.08.2019.

Також, місцевим господарським судом встановлено, що у період з 28.07.2010 по 25.02.2019 відповідач користувався спірною земельною ділянкою на підставі договору оренди, а також на підставі рішення Господарського суду Сумської області від 22.02.2016 у справі № 920/1866/15, яким було внесення змін та поновлено договір оренди земельної ділянки від 28.07.2010, що припинив свою дію, у зв`язку із закінченням строку 25.02.2019.

В подальшому, 23.12.2021 Департамент забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради, як уповноважений орган позивача, направив на адресу відповідача лист про усунення порушень земельного законодавства, в якому наполягав на укладенні з Сумською міською радою договору оренди спірної земельної ділянки з метою усунення порушень вимог земельного законодавства.

Відповідно до інформації Головного управління ДПС у Сумській області, зазначеної в листі від 20.01.2022, у період з 01.01.2019 по 31.12.2021 відповідач здійснював часткову сплату орендної плати.

У позові позивач зазначив, що листом від 26.07.2022 відповідача було проінформовано про те, що оскільки останній використовував спірну земельну ділянку кадастровий номер :11:002:0010 без оформленого права на неї та не в повному обсязі сплачував плату за землю в період з 26.02.2019 по 31.07.2022, розмір втрат міського бюджету Сумської міської територіальної громади склав 182 129,84 грн.

Звертаючись з даним позовом до місцевого господарського суду, позивач наголошував тому, що договір оренди земельної ділянки за кадастровим номером :11:002:0010 між сторонами не було укладено, орендна плата відповідачем не сплачувалась в повному обсязі.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 17.11.2022 позов задоволено. Вирішено стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Арсенал-Центр" на користь Сумської міської ради 182 129,84 грн безпідставно збережених коштів, 2731,95 грн витрат по сплаті судового збору.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

В силу вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, вивчивши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні з наступних підстав.

Предметом позову в цій справі є стягнення з власника об`єкта нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування ним без належних на те правових підстав земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розміщений.

Відповідно до положень ст. 80 Земельного кодексу України суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

Як вбачається із положень ст. 120 Земельного кодексу України, виникнення права власності на об`єкт нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права власності чи укладення (продовження, поновлення) договору оренди земельної ділянки.

Частина 1 статті 93 Земельного кодексу України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (п. "в" ч. 1 ст. 96 Земельного кодексу України).

Водночас, за змістом ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також права постійного користування та оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Отже, за змістом вказаних приписів виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права.

У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким за положенням ч. 1 ст. 21 Закону України "Про оренду землі" визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Місцевим господарським судом встановлено, що відповідач є власником нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці позивача.

При цьому, господарським судом вірно встановлено, що доказів належного оформлення відповідачем права користування вказаною земельною ділянкою у період з 26.02.2019 по 31.07.2022, зокрема, укладення відповідного договору оренди з позивачем та державної реєстрації такого права матеріали справи не містять.

Отже, відповідач користується цією земельною ділянкою у вищезазначеному періоді без належної правової підстави.

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-019 від 21.08.2019 земельна ділянка по вул. Путивльській, 3 у місті Суми, кадастровий номер :11:002:0010 зареєстрована 11.05.2011 на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право на земельну ділянку.

Предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Статтею 1212 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Згідно зі статтею 1214 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач, як фактичний користувач земельної ділянки без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 206 Земельного кодексу України, використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Статтею 14 Податкового кодексу України, визначено, що плата за землю - це обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не є власником та постійним землекористувачем земельної ділянки, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку. При цьому, єдина можлива форма здійснення плати за землю для нього, як землекористувача, є орендна плата (ст. 14.1.72 Податкового кодексу України).

Податковим кодексом України визначено, що орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є обов`язковим платежем, а його розмір визначається на підставі законодавчих актів, тобто є регульованою ціною (ст.ст. 14.1.125, 14.1.136, 288.5 Податкового кодексу України).

Відповідно до розрахунку, поданого позивачем, за період з 26.02.2019 до 31.07.2022 загальна сума недоотриманих доходів позивача за сплату відповідачем орендної плати складає 182 129,84 грн.

Судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду, що відповідач, не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою за відсутності укладеного договору, фактично збільшив свої доходи, а позивач втратив належне йому майно (кошти від орендної плати), тому відповідні кошти підлягають стягненню з відповідача на користь позивача в порядку статей 1212 - 1214 Цивільного кодексу України.

Аналогічні правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17.

Твердження відповідача про те, що позивачем не надано доказів використання відповідачем спірної земельної ділянки площею 0,7682 га, колегія суддів вважає необґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 Земельного кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Згідно із ч.ч. 1 - 4, 9 ст. 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах 6, 7 цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Отже, земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації її у Державному земельному кадастрі.

Як було вище вказано, нежитлові приміщення відповідача розташовані на спірній земельній ділянці комунальної власності за кадастровим номером :11:002:0010, що також не спростовується скаржником.

Також, колегія суддів зазначає, що приналежний відповідачеві впродовж періоду: з 26.02.2019 по 31.07.2022 об`єкт нерухомості у розумінні ч. 1 ст. 181 Цивільного кодексу України об`єктивно перебував на вищевказаній земельній ділянці позивача, що в свою чергу, само по собі свідчить про фактичне використання відповідної земельної ділянки площею 0,7682 га, сформованої як об`єкт цивільних прав п.

При цьому, судова колегія зауважує на тому, що відповідач не надав жодних доказів на підтвердження формування за зазначеною вище адресою земельної ділянки меншою площею для експлуатації та обслуговування нерухомого майна.

Відповідна правова позиція зазначена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29.05.2020 у справі № 922/2843/19.

Доводи відповідача щодо відсутності доказів в підтвердження того, що нормативна грошова оцінка спірної земельної ділянки розроблялася, погоджувалася та була затверджена у визначеному законодавством порядку, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки дані про нормативну грошову оцінку земельної ділянки оформляються, як витяги з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель, які в свою чергу містяться у матеріалах даної справи.

Посилання відповідача на те, що позивач при зверненні з даним позовом до суду першої інстанції, починаючи з 26.02.2019 по 14.10.2019, пропустив строк позовної давності визначений ст. 257 Цивільного кодексу України, судова колегія відхиляє з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Колегія суддів вважає необхідним вказати, що строки позовної давності є матеріальними строками порушених прав та законних інтересів, а також часовими межами існування суб`єктивного права у порушеному стані. Обчислення строків залежить від конкретних обставин і змісту правовідносин, а їх порушення тягне за собою відповідні юридичні наслідки.

Тлумачення ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України свідчить, що потрібно розрізняти початок перебігу позовної давності залежно від виду позовних вимог.

Для спірних відносин (ст. 1212 Цивільного кодексу України) застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (ст.ст. 256, 257 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Враховуючи, що позивач звернувся із вимогою до відповідача про добровільне відшкодувати недоотриманих коштів за користування спірною земельною ділянкою у зазначених в позові період лише 26.07.2022 (лист №06.01-16/637). Вказаний лист отриманий відповідачем 22.08.2022.

Тобто, строк виконання зобов`язання був визначений позивачем у листі десять днів з дати його отримання, тому прострочення відповідача, за вищезгаданим листом, розпочалося з 02.09.2022.

Таким чином, позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом 14.10.2022, тобто без пропуску строків позовної давності, встановлених у ст. 257 Цивільного кодексу України.

Щодо посилання відповідача у апеляційній скарзі на правові позиції та правові висновки, які викладені у постановах Північного апеляційного господарського суду від 09.12.2021 у справі № 920/309/20, від 10.09.2019 у справі № 920/589/19, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.12.2019 у справі № 917/266/19, постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17, від 20.11.2018 у справі №922/3412/17, колегія суддів зауважує, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин).

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду України від 06.09.2017 у справі №910/3040/16).

При цьому під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, слід розуміти рішення у тих справах, де однаковими є предмет і підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені фактичні обставини, а також матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Судова колегія вважає не обґрунтованим посилання скаржника на вищезазначені постанови, оскільки у зазначених скаржником справах, на відміну від цієї справи, предмети та підстави спору є різними, що виключає подібність спірних правовідносин у вказаних справах із справою, що розглядається та свідчить про відсутність підстав для врахування відповідних правових висновків судом апеляційної інстанції під час вирішення цього спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Інші посилання, наведені відповідачем у апеляційній скарзі, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи.

Підсумовуючи вищенаведене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати в сумі 182 129,84 грн, за використання земельної ділянки площею 0,7682 га без оформлення договору оренди у період з 26.02.2019 по 31.07.2022.

Отже, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у рішенні суду, питання вичерпності висновків господарського суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції ураховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки за результатами апеляційної скарги

За викладених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм процесуального права та матеріального права.

Скаржником не доведено наявності підстав, визначених ст. 277 Господарського процесуального кодексу України, для скасування рішення та для задоволення апеляційної скарги, таких підстав колегією суддів також не встановлено.

Таким чином, судова колегія вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни оскарженого у даній справі судового рішення не вбачається.

Судові витрати

Згідно із ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Арсенал-Центр" залишити без задоволення, рішення Господарського суду Сумської області від 17.11.2022 у справі № 920/844/22 - без змін.

Матеріали справи № 920/844/22 повернути до Господарського суду Сумської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

Головуючий суддя І.А. Іоннікова

Судді Т.І. Разіна

К.В. Тарасенко