УХВАЛА

м. Київ

22.02.2023Справа № 910/2557/23
Господарський суд міста Києва у складі судді Ярмак О.М., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1

про забезпечення позову до подання позовної заяви,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду міста Києва з заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, в якій просить заборонити Вінницькій міській раді та Комісії з реорганізації шляхом приєднання комунального некомерційного підприємства "Вінницький міський клінічний пологовий будинок № 2" вчиняти дії щодо майна Комунального некомерційного підприємства "Вінницький міський клінічний пологовий будинок № 2", вчиняти дії щодо реорганізації юридичної особи Комунального некомерційного підприємства "Вінницький міський клінічний пологовий будинок № 2".

Подана заява мотивована тим, що Вінницькою міською радою прийнято незаконне та безпідставне рішення № 1208 про реорганізацію КНП "Вінницький міський клінічний пологовий будинок № 2", яке порушує права заявника як члена Вінницької міської територіальної громади.

Розглянувши заяву про забезпечення позову, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких вона ґрунтується, суд прийшов висновку про наявність підстав для її повернення з огляду на наступне.

Відповідно до статті 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з частиною 1 статті 137 ГПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; 6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; 7) передачею речі, що є предметом спору, на зберігання іншій особі, яка не має інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

Отже, суд зазначає, що у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку, зокрема, обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів.

Дослідивши матеріали поданої заяви про забезпечення позову, суд звертає увагу, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 138 ГПК України заява про забезпечення позову подається до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо.

У вказаній заяві, заявник повідомляє про намір звернутися до Господарського суду міста Києва з позовом до Вінницької міської ради та Міністерства юстиції України про скасування рішення Вінницької міської ради № 1208 від 30.09.2022р. "Про реорганізацію комунального некомерційного підприємства "Вінницький міський клінічний пологовий будинок № 2" та про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора.

Заявник вказує, що у зв`язку з незаконною реорганізацією Комунального некомерційного підприємства "Вінницький міський клінічний пологовий будинок № 2" на підставі прийнятого Вінницькою міською радою рішення № 1208 від 30.09.2022 "Про реорганізацію комунального некомерційного підприємства "Вінницький міський клінічний пологовий будинок № 2" порушуються його права, а також інших членів Вінницької міської територіальної громади на отримання медичних послуг та право членів територіальної громади на участь у вирішені питань, що безпосередньо стосуються прав та законних інтересів громади.

Отже, захід забезпечення позову, який заявник просить вжити, стосується жителів Вінницької міської територіальної громади, які (в т.ч. і заявника) є власниками Комунального некомерційного підприємства "Вінницький міський клінічний пологовий будинок № 2".

Відповідно до ч. 3 ст. 4 ГПК України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Однак, заявником не доведено право на звернення до суду із заявою про забезпечення позову в інтересах інших осіб, а саме жителів відповідного муніципального утворення.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Із заяви про забезпечення позову слідує, що ОСОБА_1 не є учасником (засновником, акціонером, членом) комунального некомерційного підприємства "Вінницький міський клінічний пологовий будинок № 2", а тому спір за позовом, з яким він має намір звернутися до суду, не є корпоративним спором.

Тобто спір не відноситься до юрисдикції (підсудності) господарських судів.

Крім того, заявник зазначає, що оскаржуване рішення міської ради порушує права трудового колективу, оскільки на підставі даного рішення шляхом реорганізації, трудовий колектив КНП "ВМКПБ № 2" припинить своє існування, а місто втратить кваліфікованих лікарів.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають зокрема із трудових відносин.

Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 138 Господарського процесуального кодексу України заява про забезпечення позову до подання позовної заяви подається за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову.

Згідно із ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у справі "Устименко проти України" (заява № 32053/13) констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20.07.2006 (заяви № 29458/04, № 29465/04) зазначив, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі "Zand v. Austria", висловлено думку, що термін "судом, встановленим законом" у частині 1 статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з [...] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів [...]".

Отже, беручи до уваги вищенаведене, а також те, що заявником не доведено можливість розгляду (вирішення) поданої заяви в порядку господарського судочинства, суд дійшов висновку про повернення заяви про забезпечення позову заявнику.

Частина 7 статті 140 ГПК України передбачає наслідки у випадку недотримання заявником вимог ст. 139 ГПК України, а саме постановлення ухвали про повернення такої заяви заявнику.

Суд також звертає увагу заявника, що повернення заяви про забезпечення позову не перешкоджає повторному зверненню з дотриманням вимог ст. 139 ГПК України, а також із врахуванням відповідної судової юрисдикції.

Керуючись ст. 136- 138, 140, 232-235 ГПК України, господарський суд,

УХВАЛИВ:

Повернути ОСОБА_1 заяву про забезпечення позову з доданими до неї документами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена у визначеному розділом IV Господарського процесуального кодексу України порядку.

Суддя О.М.Ярмак