ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" лютого 2023 р. Справа№ 911/2019/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Руденко М.А.

Ткаченка Б.О.

За участю секретаря судового засідання Місюк О.П.

та представників сторін:

позивача - Карпухін Я.В.

відповідача - Кучма О.М.;

третьої особи 1 - не з`явилися;

третьої особи 2 - Василюк В.М..

розглянувши матеріали апеляційної скарги Обухівської міської ради Київської області на рішення Господарського суду Київської області від 10.11.2022

у справі №911/2019/20 (суддя - Рябцева О.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Київщина-Житло"

до Обухівської міської ради Київської області

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача:

1. Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області;

2. Виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області

про стягнення збитків.

ВСТАНОВИВ:

У липні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Київщина-Житло" звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Обухівської міської ради Київської області про стягнення із відповідача 1565798,48 грн збитків, завданих неправомірними рішеннями органу місцевого самоврядування.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що в силу рішень Обухівської міськради від 23.02.2006 №297 "Про розгляд питань по регулюванню земельних відносин", від 27.07.2006 №34 "Про розгляд питань по регулюванню земельних відносин" та від 30.11.2006 №65 "Про розгляд питань по регулюванню земельних відносин", 20.12.2006 між Обухівською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю "Київщина-Житло" було укладено договір оренди землі на земельну ділянку кадастровий номер :01:100:0008, який був зареєстрований 27.07.2007 у державному реєстрі земель. Державна реєстрація прав та їх обтяжень була проведена 15.07.2014. Проте постановою Київського апеляційного господарського суду від 08.02.2018 у справі №911/1482/17, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 11.06.2018, визнано недійсними рішення Обухівської міської ради від 23.02.2006, від 30.11.2006, визнано недійсним договір оренди землі від 20.12.2006 та скасовано рішення про державну реєстрацію прав від 15.07.2014. За висновками судів, земельна ділянка лісового фонду площею 5,8 га знаходилась у власності держави, тому Обухівська міська рада не мала повноважень на розпорядження нею.

За твердженнями позивача, за період дії договору оренди Товариство з обмеженою відповідальністю "Київщина-Житло" сплатило до місцевого бюджету Обухівської міської ради за 2007 - 2018 роки загалом 1565708,48 грн орендної плати за недійсним договором. При цьому позивач зазначав, що відповідно до Методичних рекомендацій з формування собівартості будівельно-монтажних робіт, до складу операційних витрат мають бути включені витрати по сплаті орендної плати, надходження яких контролюється органами державної податкової служби відповідно до Податкового кодексу України, а отже, витрати Товариства з обмеженою відповідальністю "Київщина-Житло" на сплату орендної плати є прямими реальними збитками, завданими позивачу при прийнятті рішень та наданні земельної ділянки в оренду, які мають бути відшкодовані в порядку, передбаченому ст. ст. 1166, 1173 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) Обухівською міською радою, котра прийняла незаконні рішення, та які в подальшому були скасовані у судовому порядку.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Так, рішенням Господарського суду Київської області від 13.10.2020 у справі №911/2019/20 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Київщина-Житло" до Обухівської міської ради задоволено частково. Стягнуто з Обухівської міської ради на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Київщина-Житло" 1450889,96 грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив із того, що майнові втрати позивача можуть бути кваліфіковані як невідворотний результат незаконних рішень Обухівської міської ради щодо спірної земельної ділянки лісового фонду державної власності. За висновком господарського суду першої інстанції, позивачем доведено прямий причино-наслідковий зв`язок між неправомірними рішеннями відповідача та завданою шкодою. Крім того, суд зазначив, що право на позов про стягнення збитків, завданих неправомірними рішеннями органу місцевого самоврядування в порядку ст. 1173 ЦК України у позивача виникло із набранням законної сили постановою Київського апеляційного господарського суду від 08.02.2018 у справі №911/1482/17, якою були визнані недійсними рішення Обухівської міської ради №297-30 від 23.02.2006, №65-8 від 30.11.2006, та договір оренди землі №6192 від 20.12.2006. З огляду на викладене місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що в цьому випадку строк позовної давності у справі не пропущено.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 08.02.2021 скасовано рішення Господарського суду Київської області від 13.10.2020 у справі №911/2019/20 та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Скасовуючи рішення господарського суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний господарський суд виходив із того, що відповідно до ч. 6 ст. 21 Закону України "Про оренду землі" у разі визнання у судовому порядку договору оренди землі недійсним, отримана орендодавцем орендна плата за фактичний строк оренди землі не повертається, а перераховані позивачем кошти є орендною платою за користування землею. При цьому договір оренди землі від 20.12.2006 виконувався обома сторонами, а земельна ділянка перебувала у володінні та користуванні позивача. Тому, за висновком суду, сплачена орендна плата не є збитками та не може бути відшкодована.

Постановою Верховного Суду від 29.06.2021 скасовано постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.02.2021, а справу №911/2019/20 передано на новий розгляд до апеляційного господарського суду.

Верховний Суд вказав на неправильне застосування судом апеляційної інстанції положень ст. ст. 22, 1166, 1173, 1174 ЦК України та констатував, що у спірних правовідносинах необхідно застосувати положення ст. ст. 22, 1166, 1173, 1174 ЦК України, тоді як суд апеляційної інстанції, пославшись на ст. 626 ЦК України, ч. 6 ст. 21 Закону України "Про оренду землі", здійснив апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції без урахування предмета і підстав заявленого позову.

За результатами нового апеляційного розгляду, постановою Північного апеляційного господарського суду від 29.11.2021 залишено без змін рішення Господарського суду Київської області від 13.10.2020 у справі №911/2019/20.

Апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що в цій справі доведено протиправність рішень відповідача як органу місцевого самоврядування, розмір шкоди в сумі 1450889,96 грн та причино-наслідковий зв`язок між незаконними рішеннями та завданою шкодою, який полягає у тому, що ці витрати ніколи не були би понесені, якби відповідач, приймаючи спірні рішення, діяв лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Отже, за висновком апеляційного господарського суду, документально підтверджені належними доказами прямі витрати позивача на сплату орендної плати складають 1450889,96 грн.

Постановою Верховного Суду від 21.06.2022 постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.11.2021 та рішення Господарського суду Київської області від 13.10.2020 у справі №911/2019/20 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи постанову апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції Верховний Суд констатував, що суди, надаючи оцінку спірним правовідносинам, обмежились посиланням на те, що майнові втрати позивача можуть бути кваліфіковані як невідворотний результат незаконних рішень Обухівської міської ради щодо спірної земельної ділянки лісового фонду державної власності, і тому дійшли висновку, що позивачем доведено прямий причино-наслідковий зв`язок між неправомірними рішеннями відповідача та завданою шкодою, однак достеменно не установили наявність/відсутність такого елементу як шкода.

Водночас у цьому випадку господарські суди першочергово повинні були встановити наявність трьох умов (елементів), а саме: неправомірної дії органу, наявності шкоди та причинного зв`язку між неправомірною дією і заподіяною шкодою, оскільки ці умови (елементи) є необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди. Проте зміст судових рішень господарських судів попередніх інстанцій всупереч вимогам законодавства не містить встановлення наявності/відсутності такої умови стягнення збитків як шкода, хоча такий елемент є необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді відшкодування шкоди.

Направляючи дану справу на новий розгляд до суду першої інстанції Верховний Суд зазначив, що під час нового розгляду цієї справи, місцевому господарському суду надавши оцінку спірним правовідносинам необхідно установити наявність/відсутність такого елементу, як шкода, і залежно від установленого ухвалити обґрунтоване і законне судове рішення, з урахуванням того, що цей елемент є необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 19.07.2022 справу №911/2019/20 прийнято до провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 15.09.2022 залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Виконавчий комітет Обухівської міської ради Київської області.

Рішенням Господарського суду Київської області від 10.11.2022 (повне рішення складено 01.12.2022) у справі №911/2019/20 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Київщина-Житло" задоволено частково, стягнуто з Обухівської міської ради Київської області на користь позивача 1450889,96 грн збитків, в іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Обухівська міська рада Київської області звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, згідно якої просить скасувати оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, без з`ясування обставин, що мають значення для справи.

За твердженнями відповідача, суд першої інстанції, всупереч вимог законодавства, прийняв оскаржуване рішення без врахування вказівок, що містяться в постанові Верховного Суду від 21.06.2022 у даній справі та не встановив таких умов стягнення збитків як шкода. При цьому відповідач зауважує, що за договором оренди від 20.12.2006 позивач отримав земельну ділянку в оренду на 10 років та фактично використовував її у своїй господарській діяльності повний термін дії договору оренди, будь-які перешкоди у її використанні зі сторони відповідача були відсутні. А тому, відповідальність за нереалізацію суб`єктом господарювання за час оренди земельної ділянки своїх господарський намірів, не може покладатися на орган місцевого самоврядування, оскільки в цілому охоплюється поняттям підприємницької діяльності. Натомість збитків позивачеві відповідачем не заподіяно.

Скаржник вважає, що акт перевірки не є первинним документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", який відображає господарські операції та підтверджує здійснення господарських операцій. Тому, на думку скаржника, встановлені органами державної податкової служби при проведенні контрольних заходів факти підлягають доказуванню стороною та оцінці судом на загальних підставах за правилами, встановленими Господарським процесуальним кодексом України, тобто сам лише акт перевірки не є підставою для застосування цивільно-правової відповідальності у вигляді стягнення збитків та не звільняє позивача від процесуального обов`язку доводити свої вимоги іншими належними та допустимими доказами. В підтвердження викладеного скаржник покликається на постанови Вищого господарського суду України від 22.01.2013 у справі №5006/18/13/2012, від 27.12.2016 у справі №916/1818/16, від 26.03.2013 у справі №32/184 та від 29.07.2015 у справі №904/5130/14.

Також, за доводами відповідача, при вирішенні даної справи застосуванню підлягають виключно положення ст. ст. 215, 216 ЦК України як спеціальні норми права, а не загальні норми цивільного законодавства, які регулюють деліктну відповідальність (ст. ст. 1173, 1174 ЦК України )

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 19.12.2022 апеляційну скаргу у справі №911/2019/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: Шапран В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.12.2022 відкладено вирішення питання про відкриття/відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду або залишення апеляційної скарги без руху у справі №911/2019/20 до надходження її матеріалів до Північного апеляційного господарського суду.

До суду 04.01.2023 Товариством з обмеженою відповідальністю "Київщина-Житло" подано заяву про відвід суддів Андрієнка В.В. та Буравльова С.І. у справі №911/2019/20 на підставі ч. 3 ст. 36 ГПК України, мотивовану тим, що вказані судді брали участь у прийнятті постанови від 08.02.2021, яку було скасовано Верховним Судом.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.01.2023 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Київщина-Житло" про відвід суддів Андрієнка В.В. та Буравльова С.І. у справі №911/2019/20 задоволено, матеріали справи передано для здійснення визначення складу судової колегії автоматизованою системою відповідно до положень ст. 32 ГПК України.

06.01.2023 представником позивача подано до суду заперечення щодо прийняття апеляційної скарги до розгляду.

На підставі ухвали Північного апеляційного господарського суду від 05.01.2023 та розпорядження керівника апарату Північного апеляційного господарського суду №09.1-08/51/23 від 09.01.2023 призначено повторний автоматизований розподіл справи №911/2019/20.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 09.01.2023 апеляційну скаргу у справі №911/2019/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: Шапран В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Ткаченко Б.О., Пашкіна С.А.

10.01.2023 суддею Пашкіною С.А. заявлено самовідвід у справі №911/2019/20 на підставі ч. 3 ст. 36 ГПК України з мотивів наведених в ухвалі про відвід суддів Андрієнка В.В. та Буравльова С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.01.2023 заяву судді Пашкіної С.А. про самовідвід у справі №911/2019/20 задоволено, матеріали справи передано для здійснення визначення складу судової колегії автоматизованою системою відповідно до положень ст. 32 ГПК України.

На підставі вказаної ухвали та розпорядження керівника апарату Північного апеляційного господарського суду №09.1-08/133/23 від 12.01.2023 призначено повторний автоматизований розподіл справи №911/2019/20.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 12.01.2023 апеляційну скаргу у справі №911/2019/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: Шапран В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Ткаченко Б.О., Ходаківська І.П.

12.01.2023 Господарський суд Київської області скерував матеріали справи №911/2019/20 до Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.01.2023 відкрито апеляційне провадження у справі №911/2019/20 та призначено її до розгляду на 21.02.2023, встановлено іншим учасникам справи строк для надання відзивів на апеляційну скаргу.

14.02.2023 через підсистему «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю "Київщина-Житло" надійшов відзив на апеляційну скаргу, згідно якого позивач просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що Обухівська міська рада не була та не мала права бути орендодавцем щодо спірної земельної ділянки, позаяк земельна ділянка належить до земель лісового фонду та перебуває у державній власності. А відтак, отримання відповідачем грошових коштів є протиправними.

Окрім того позивач вказує, що спірна земельна ділянка використовувалась останнім під будівництво житлового комплексу, метою оренди була реалізація інвестиційного проекту щодо будівництва житлового комплексу на зазначеній земельній ділянці. Тож сплачені позивачем кошти (орендна плата за землю) включаються до собівартості будівельних робіт та відносяться до витрат будівельної організації, а протиправне отримання вказаних коштів відповідачем завдало позивачу матеріальних збитків які підлягають відшкодуванню у повному обсязі.

В межах встановлених судом процесуальних строків третіми особами не надано відзивів на апеляційну скаргу, що в свою чергу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції, відповідно до ч. 3 ст. 263 ГПК України.

На підставі службової записки головуючого судді та розпорядження Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/598/23 від 20.02.2023, у зв`язку з перебуванням судді Ходаківської І.П. у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи №911/2019/20.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 20.02.2023 апеляційну скаргу у справі №911/2019/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: Шапран В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Ткаченко Б.О., Руденко М.А

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.01.2023 20.02.2023 справу №911/2019/20 за апеляційною скаргою Обухівської міської ради Київської області на рішення Господарського суду Київської області від 10.11.2022 прийнято до провадження у визначеному автоматизованою системою складі суду.

У призначене засідання суду 21.02.2023 з`явилися представники позивача, відповідача та третьої особи-2, та надали пояснення по суті апеляційної скарги. Натомість третя особа-1 в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила. Присутні представники сторін не заперечували проти розгляду справи за відсутності третьої особи-1.

Враховуючи, що явка сторін у судове засідання обов`язковою не визнавалась, участь в судовому засіданні є правом, а не обов`язком сторін, зважаючи на строки розгляду апеляційної скарги та відсутність заперечень сторін щодо розгляду справи за відсутності третьої особи-1, суд вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу Обухівської міської ради Київської області за відсутності представника Головного управління Державної казначейської служби України у Київській областіза наявними матеріалами справи, які є достатніми для розгляду апеляційної скарги по суті.

В судовому засіданні представник скаржника та третьої особи-2 підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги з підстав викладених у ній, просили скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Позивач заперечив проти доводів та вимог апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, оскаржуване рішення - без змін.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Згідно ч. 1 ст. 316 ГПК України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судами під час попереднього розгляду справи, рішенням 30 сесії Обухівської міської ради №297-30-ІУ від 23.02.2006 вирішено надати дозвіл Товариству з обмеженою відповідальністю "Київщина-Житло" на виготовлення матеріалів відбору земельної ділянки орієнтовною площею 5,8 га, наміченої для відведення в користування на умовах оренди під будівництво житлового комплексу в м. Обухів на вул. Каштановій при умові відшкодування збитків Державному підприємству "Київський лісгосп". Крім того, цим рішенням вирішено вилучити із складу лісового фонду Обухівського лісництва в кварталі 63, виділ 15 земельну ділянку площею 5,8 га з метою подальшої передачі Товариству з обмеженою відповідальністю "Київщина-Житло".

Рішенням 3 сесії Обухівської міської ради №34-3-У від 27.07.2006 вирішено погодити матеріали відбору земельної ділянки та надати дозвіл на виготовлення проекту відведення земельної ділянки орієнтовною площею 5,8 га для надання в користування на умовах оренди під будівництво житлового комплексу в м. Обухів на вул. Каштановій.

Рішенням 8 сесії Обухівської міської ради №65-8-У від 30.11.2006 вирішено: затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 5,8 га в користування на умовах оренди під будівництво житлового комплексу; надати Товариству з обмеженою відповідальністю "Київщина-Житло" земельну ділянку 5,8 га в користування на умовах оренди під будівництво житлового комплексу в м. Обухів на вул. Каштановій; Товариству з обмеженою відповідальністю "Київщина-Житло" укласти з Обухівською міською радою договір на право користування земельною ділянкою на умовах оренди строком на 10 років.

20.12.2006 між Обухівською міською радою (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Київщина-Житло" (орендар) укладено договір оренди землі, відповідно до якого орендодавець на підставі рішення Обухівської міської ради №65-8-У від 30.11.2006 надає в оренду, а орендар приймає у строкове платне користування земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: м. Обухів, вул. Каштанова (кадастровий номер 0:01:100:0008) під будівництво житлового комплексу.

Договір укладено на 10 років, починаючи з дати його реєстрації. Після закінчення строку договору орендар має переважне право на поновлення його на новий строк (п. п. 2.1, 2.2 договору).

Договір оренди посвідчено приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу 20.12.2006 та зареєстровано у Обухівському районному відділі Київської регіональної Філії Центру державного земельного кадастру, про що 27.07.2007 у Державному реєстрі земель було вчинено запис за №13.

Відповідно до акта прийому-передачі від 20.12.2006 відповідачем передана, а позивачем прийнята земельна ділянка яка знаходиться за адресою: м. Обухів, вул. Каштанова (кадастровий номер 0:01:100:0008) під будівництво житлового комплексу.

15.07.2014 між Обухівською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю "Київщина-Житло" було укладено та нотаріально посвідчено за реєстровим номером 1342 договір про внесення змін та доповнень до договору оренди землі, а саме викладено пункт 1.1 договору у новій редакції, відповідно до якої в оренду передана земельна ділянка площею 5,800 га кадастровий номер :01:100:0008 під будівництво житлового комплексу, а також викладено п. 3.2 договору в новій редакції, відповідно до якого орендна плата становить 3% від нормативної грошової оцінки.

Право оренди Товариства з обмеженою відповідальністю "Київщина-Житло" земельною ділянкою площею 5,8 га з кадастровим номером :01:100:0008 було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, номер запису №14464294 від 15.07.2014, на підставі рішення приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур Н. Р. №14463133 від 15.07.2014 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, ці обставини були встановлені судом під час розгляду справи №911/1482/17, визнаються сторонами та у порядку ч. ч. 1 та 4 ст. 75 ГПК України не доказуються при розгляді даної справи.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 08.02.2018 у справі №911/1482/17, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 11.06.2018:

- визнано недійсним рішення 30 сесії Обухівської міської ради Київської області четвертого скликання "Про розгляд питань по регулюванню земельних відносин" №297- 30 сесії-ІУ від 23.02.2006, яким вилучено зі складу лісового фонду Обухівського лісництва в кварталі 63, виділ 15 земельну ділянку площею 5,8 га.;

- визнано недійсним рішення 8 сесії Обухівської міської ради Київської області п`ятого скликання "Про розгляд питань по регулюванню земельних відносин" №65-8 сесії-У від 30.11.2006, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення ТОВ "Київщина-Житло" земельної ділянки площею 5,8 га у користування;

- визнано недійсним договір оренди землі, укладений між Обухівською міською радою та ТОВ "Київщина-Житло" №6192 від 20.12.2006 з усіма змінами та доповненнями;

- скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур Н. Р. №14463133 від 15.07.2014.

Суд першої інстанції констатував, що земельна ділянка площею 5,8 га з кадастровим номером :01:100:0008 належить до земель лісового фонду та станом на 23.02.2006 (дата прийняття рішення Обухівської міської ради №297- 30) перебувала у власності держави. Тому, приймаючи рішення №297-30 від 23.02.2006 (що стало підставою для прийняття наступних оскаржуваних рішень), Обухівська міська рада діяла поза межами встановлених законом повноважень щодо вилучення зі складу лісового фонду Обухівського лісництва в кварталі 63, виділ 15 земельної ділянки площею 5,8 га. Відтак суд констатував, що Обухівська міська рада неправомірно розпорядилася земельною ділянкою лісового фонду, вилучивши її зі складу лісового фонду Обухівського лісництва з порушенням норм діючого на момент виникнення спірних відносин законодавства, тому дійшов висновку про незаконність подальших дій зі спірною земельною ділянкою, зокрема, щодо прийняття рішення 8 сесії Обухівської міської ради Київської області п`ятого скликання "Про розгляд питань по регулюванню земельних відносин" №65- 8 від 30.11.2006, та укладення з Товариством з обмеженою відповідальністю "Київщина-Житло" договору оренди №6192 від 20.12.2006.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом, згідно якого останній наголошував, що кошти у сумі 1565708,48 грн, що були ним сплачені протягом 2007 - 2018 років у якості орендної плати, підлягають стягненню з Обухівської міської ради в якості збитків, завданих позивачу незаконними рішеннями органу місцевого самоврядування в порядку ст. ст. 1166, 1173 ЦК України.

Отже, предметом позову в цій справі є вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Київщина-Житло" до Обухівської міської ради про стягнення 1565798,48 грн збитків. Підставою позовних вимог, на думку позивача, є неправомірні рішення органу місцевого самоврядування, в результаті яких Товариство з обмеженою відповідальністю "Київщина-Житло" понесло витрати на сплату орендної плати.

Частково задовольняючи позовні вимоги у даній справі, місцевий господарський суд вказав, що враховуючи мету оренди спірної земельної ділянки (будівництво житлового комплексу) та намагання реалізувати вказану мету, позивач за час користування земельною ділянкою не отримував прибутку з діяльності на цій ділянці, а ніс лише витрати, в даному випадку сплачуючи орендну плату, тобто витрати, які не були б зроблені позивачем, якби відповідачем не були прийняті рішення, що визнані судом недійсними. Поряд з цим суд відмітив, що документально підтверджені належними доказами прямі витрати позивача зі сплати орендної плати становлять 1450889,96, оскільки підтверджені актами виїзних планових перевірок позивача, податковими деклараціями, банківськими виписками та платіжними документами.

Проте, колегія не може погодитися з наведеними висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на таке.

Стаття 11 ЦК України встановлює, що підставою виникнення цивільних прав і обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

За змістом положень ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно із ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до частини другої цієї ж статті збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

До складу збитків включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків унаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (утрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом (ст. 225 Господарського кодексу України).

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної майнової шкоди передбачені у ст. 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам юридичної особи, а також шкода, завдана її майну, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи на підставі ст. ст. 1173, 1174 цього Кодексу.

Отже, положення ст. ст. 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Цими положеннями передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох елементів цивільного правопорушення: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих елементів має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо заподіювач шкоди не був уповноважений на такі дії.

Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо).

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

Зважаючи на вказівки суду касаційної інстанції, наявність/відсутність такого елементу цивільного правопорушення, як шкода є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі під час нового розгляду, тоді як відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції.

У справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є незаконність прийняття Обухівською міською радою рішення про вилучення земельної ділянки від 23.02.2006 та рішення про передачу її в оренду позивачу від 30.11.2006.

Зокрема, позивач вказує, що в результаті неправомірних рішень Обухівської міської ради, на підставі яких був укладений договір оренди землі №6192 від 20.12.2006, останнім понесено збитки у розмірі 1565789,48 грн у вигляді витрат на сплату орендної плати, які підлягають стягненню в порядку ст. ст. 1166, 1173 ЦК України.

Разом з тим у доводах апеляційної скарги, відповідач стверджує, що при вирішенні даної справи застосуванню підлягають виключно положення ст. ст. 215, 216 ЦК України як спеціальні норми права, а не загальні норми цивільного законодавства, які регулюють деліктну відповідальність (ст. ст. 1173, 1174 ЦК України).

Дані твердження скаржника суд визнає помилковими, оскільки положення ст. ст. 215, 216 ЦК України регулюють правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону. Проте в даному випадку позов заявлений не з підстав застосування реституції як наслідку недійсності договору, а з підстав стягнення з Обухівської міської ради майнової шкоди, завданої Товариству з обмеженою відповідальністю «Київщина-житло» незаконними рішеннями щодо земельної ділянки, яке не перебувала у комунальній власності. А отже, як вірно визначено судом першої інстанції, у спірних правовідносинах підлягають застосуванню положення ст. ст. 22, 1166, 1173, 1174 ЦК України.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановлюючи наявність/відсутність такої умови стягнення збитків як шкода, колегія суддів відмічає наступне.

Як стверджує позивач, спірна земельна ділянка використовувалась останнім під будівництво житлового комплексу, метою оренди була реалізація інвестиційного проекту щодо будівництва житлового комплексу на зазначеній земельній ділянці. Тож сплачені позивачем кошти (орендна плата за землю) включаються до собівартості будівельних робіт та відносяться до витрат будівельної організації, а протиправне отримання вказаних коштів відповідачем завдало позивачу матеріальних збитків які підлягають відшкодуванню у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про інвестиційну діяльність" інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Закону України "Про інвестиційну діяльність" інвестиційна діяльність забезпечується шляхом реалізації інвестиційних проектів і проведення операцій з корпоративними правами та іншими видами майнових та інтелектуальних цінностей. Інвестиційний проект - це комплекс заходів (організаційно-правових, управлінських, аналітичних, фінансових та інженерно-технічних), визначених на основі національної системи цінностей і завдань інноваційного розвитку національної економіки та спрямованих на розвиток окремих галузей, секторів економіки, виробництв, регіонів, виконання яких здійснюється суб`єктами інвестиційної діяльності з використанням цінностей відповідно до положень цього Закону.

Згідно з ч. 1 ст. 10 Закону України "Про інвестиційну діяльність" інвестиційна діяльність може здійснюватись за рахунок: власних фінансових ресурсів інвестора (прибуток, амортизаційні відрахування, відшкодування збитків від аварій, стихійного лиха, грошові нагромадження і заощадження громадян, юридичних осіб тощо); позичкових фінансових коштів інвестора (облігації, банківські та бюджетні кредити); залучених фінансових коштів інвестора (кошти, одержані від продажу акцій, пайові та інші внески громадян і юридичних осіб) тощо.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 18 Закону України "Про інвестиційну діяльність" у разі прийняття державними або іншими органами актів, що порушують права інвесторів і учасників інвестиційної діяльності, збитки, завдані суб`єктам інвестиційної діяльності, підлягають відшкодуванню у повному обсязі цими органами. Спори про відшкодування збитків розв`язуються судом.

Позивач стверджує, що фінансування зазначеного інвестиційного проекту здійснювалося за рахунок власних фінансових ресурсів інвестора (позивача), при цьому сплачені кошти, що називалися "орендна плата за землю", відносилася позивачем до інвестицій, що включалися до собівартості будівельних робіт. Однак в підтвердження наведених доводів позивачем не надано жодних доказів наявності у Товариства з обмеженою відповідальністю «Київщина-Житло» інвестиційного проекту в розумінні положень ст. 2 Закону України "Про інвестиційну діяльність", що унеможливлює віднести понесені позивачем витрати на сплату орендної плати до витрат будівельної організації.

В свою чергу слід відмітити, що згідно ст. 1 Закону України «Про оренду землі», яка кореспондується з ч. 1 ст. 93 Земельного кодексу, оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (п. «в» ч. 1 ст. 96 Земельного кодексу України).

Плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності (пп. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України).

Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (пп. 14.1.72, 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України).

Платником орендної плати є орендар земельної ділянки (п. 288.2 ст. 288 Податкового кодексу України).

За змістом ст. 25 Закону України «Про оренду землі» орендар земельної ділянки зобов`язаний: приступати до використання земельної ділянки в строки, встановлені договором оренди землі, зареєстрованим в установленому законом порядку; виконувати встановлені щодо об`єкта оренди обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом або договором оренди землі; дотримуватися режиму використання земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення; у п`ятиденний строк після державної реєстрації договору оренди земельної ділянки державної або комунальної власності надати копію договору відповідному органу доходів і зборів.

З матеріалів справи слідує, що позивач отримав у строкове платне користування земельну ділянку площею 5,8 га під будівництво житлового комплексу (акт прийому-передачі від 20.12.2006) та фактично використовував її у своїй господарській діяльності. Доказів створення перешкод у її використанні зі сторони відповідача матеріали справи не містять.

Отже, за період користування земельною ділянкою позивач повинен був сплачувати орендну плату. При цьому, нереалізація суб`єктом господарювання за час оренди земельної ділянки своїх господарських намірів не є підставою для звільнення орендаря від обов`язку сплачувати орендну плату та відноситься до ризиків підприємницької діяльності. Тобто витрати понесені позивачем у вигляді сплати орендної плати за користування земельною ділянкою не є шкодою, в розумінні наведених положень законодавства, оскільки позивачем не понесено збитків за договором оренди землі, який визнано недійсним. Відтак, в даному випадку, відсутній такий елемент для притягнення органу державної влади (Обухівської міської ради) до відповідальності як шкода, хоча такий елемент є необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді відшкодування шкоди.

За таких обставин, суд першої інстанції не виконавши вказівки суду касаційної інстанції та достеменно не встановивши вказані обставини, дійшов хибного висновку про наявність всіх трьох умов (елементів) (неправомірні дії державного органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою) необхідних для притягнення органу державної влади до відповідальності та безпідставно частково задовольнив позовні вимоги. Поряд з цим, відсутність хоча би одного з наведених елементів (умов для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди) виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Також колегія суддів вважає слушними доводи скаржника стосовно того, що акт виїзних перевірок позивача не є первинним документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", який відображає господарські операції та підтверджує здійснення господарських операцій. При цьому встановлені органами державної податкової служби при проведенні контрольних заходів факти підлягають доказуванню стороною на загальних підставах за правилами, встановленими ГПК України.

Посилання ж скаржника на висновки, викладені у постановах Вищого господарського суду України від 22.01.2013 у справі №5006/18/13/2012, від 27.12.2016 у справі №916/1828/16, від 26.03.2013 у справі №32/184, від 29.07.2015 у справі №904/5130/14 Північний апеляційний господарський суд вважає безпідставними, оскільки згідно із ч. 4 ст.236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як передбачено ч. 1 ст. 277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищенаведені положення законодавства та встановлені обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи неповно з`ясував обставин, що мають значення для справи, що в силу п. 1 ч. 1 ст. 277 ГПК України є підставою для скасування рішення Господарського суду Київської області від 10.11.2022 у справі №911/2019/20 та прийняття нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

За вказаних обставин апеляційна скарга Обухівської міської ради Київської області підлягає задоволенню.

Розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 2 ст. 129 ГПК України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 14 ст. 129 ГПК України у разі, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №917/1739/17 зроблено висновок, що: «У разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Відтак, у даному випадку, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи №911/2019/20 у суді касаційної інстанції, здійснюється Північним апеляційним господарським судом, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, у зв`язку з задоволенням апеляційної скарги Обухівської міської ради Київської області, витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг у даній справі покладаються на Товариство з обмеженою відповідальністю "Київщина-Житло".

Як слідує з матеріалів справи, постановою Верховного Суду від 21.06.2022 касаційну скаргу Обухівської міської ради Київської області задоволено частково, постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.11.2021 та рішення Господарського суду Київської області від 13.10.2020 у справі №911/2019/20 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Враховуючи ціну позову, розмір судового збору, який підлягав сплаті Обухівською міською радою Київської області за подання апеляційної скарги становив 35228,44 грн (1565708,48*1,5%*150%), за подання касаційної скарги становив 46971,25 грн (1565708,48*1,5%*200).

Відтак, відповідно до положень ст. 129 ГПК України, з Товариства з обмеженою відповідальністю "Київщина-Житло" на користь Обухівської міської ради Київської області слід стягнути 82199,69 грн витрат по сплаті судового збору (35228,44 грн за подання апеляційної скарги та 46971,25 грн за подання касаційної скарги).

Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Обухівської міської ради Київської області задовольнити.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 10.11.2022 у справі №911/2019/20 скасувати та ухвалити нове рішення.

3. У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Київщина-Житло" відмовити.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Київщина-Житло" (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 67-Б, ) на користь Обухівської міської ради Київської області (08700, Київська область, м. Обухів, вул. Київська, буд. 10, ) 82199,69 грн (вісімдесят дві тисячі сто дев`яносто дев`ять грн 69 коп) витрат по сплаті судового збору.

5. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у строк двадцять днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 23.02.2023.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді М.А. Руденко

Б.О. Ткаченко