УХВАЛА

01 березня 2023 року

м. Київ

cправа № 908/2130/20

Верховний Суд у складі судді Касаційного господарського суду:

Вронської Г.О.

розглянувши матеріали касаційної скарги LRS GmbH (ЛРС ГмбХ)

на постанову Центрального апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Орєшкіна Е.В., Іванов О.Г., Кощеєв І.М.

від 17.01.2023

за позовом LRS GmbH (ЛРС ГмбХ)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Огнеупор - Індустрія"

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Публічне акціонерне товариство "АрселорМіттал Кривий Ріг"

про визнання контракту та додаткових угод недійсними

ВСТАНОВИВ:

LRS GmbH (далі - Позивач) звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Огнеупор Індустрія" (далі - Відповідач) про визнання недійсним контракту №29/01/2018 від 29.01.2018, укладеного між Відповідачем та Позивачем, та додаткових угод до нього № 1 від 29.03.2018 та № 2 від 23.04.2018.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 31.01.2022 у справі №908/2130/20 у задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з Відповідача на користь Позивача суму 70,00 євро витрат зі сплати судового збору та суму 19769,47 грн витрат на проведення судової почеркознавчої експертизи.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що висновком експерта №3207-21, складеного 20.09.2021 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у справі № 908/2130/20, встановлено, що підписи від імені ОСОБА_1 у контракті № 29/01/2018 від 29.01.2018, специфікації № 1 до контракту, додатковій угоді № 1 від 29.03.2018 до контракту, додатковій угоді № 2 від 23.04.2018 до контракту, акті виконаних робіт від 29.03.2018 виконані не ОСОБА_1, а іншою особою, отже контракт № 29/01/2018 від 29.01.2018 є таким, що не вчинений (таким, що не укладений); неукладений правочин не підлягає визнанню недійсним.

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 17.01.2023 задоволено апеляційну скаргу Відповідача, Рішення Господарського суду Запорізької області від 31.01.2022 у справі №908/2130/20 в частині відмови в задоволенні позову змінено, викладено мотивувальну частину рішення в редакції постанови. В частині стягнення з Відповідача на користь Позивача витрат зі сплати судового збору в сумі 70,00 євро та 19 769,47 грн на проведення судової почеркознавчої експертизи рішення скасовано. Прийнято в цій частині нове рішення про покладення судових витрат на Позивача.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності наслідків, передбачених статтею 241 Цивільного кодексу України та схвалення правочину Позивачем. Оскільки надходження обладнання на виконання контракту №29/01/2018 від 29.01.2018 та специфікації №1 до нього на територію України до Відповідача підтверджується дослідженими первинними документами, що свідчить про вчинення Позивачем дій на схвалення спірного правочину.

09 лютого 2023 року Позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 17.01.2023. До касаційної скарги Позивач додав клопотання про зупинення дії оскаржуваної постанови.

Перевіривши матеріали касаційної скарги, Суд встановив, що касаційна скарга не відповідає вимогам статті 290 ГПК України.

Відповідно до абзацу 1 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1,4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судового рішення Позивач визначив пункт 1,3 частини другої статті 287 ГПК України.

Визначаючи підставою касаційного оскарження пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України, Позивач зазначив, що суд апеляційної інстанції не врахував правову позицію, викладену у постанові Великої Палата Верховного Суду від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц.

Визначаючи підставою касаційного оскарження пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України, Позивач зазначив, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування статті 241 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у взаємозв`язку з положеннями статті 203, частин 2, 4 статті 207, статті 215 ЦК України .

Крім того, у касаційній скарзі Позивач посилається на порушення судом апеляційної інстанції статей 2, 7, частини 4 статті 11, статей 13, 14, 15, 76-78, 86 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), зазначаючи, що суд апеляційної інстанції не взяв до уваги докази, яким була надана належна правова оцінка судом першої інстанції, зокрема, висновку судової почеркознавчої експертизи, відповіді Кельнської торгівельно-промислової палати від 12.11.2020 та відповіді Запорізького обласного центру зайнятості від 26.08.2020.

З огляду на це, Суд зазначає, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України у касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні, та Позивач повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано без урахування зазначеного висновку.

Проте Позивач чітко не зазначив, які саме норми права суд застосував без урахування зазначеного висновку Верховного Суду.

Крім того, Позивач посилаючись на порушення норм процесуального права (статей 2, 7, частини 4 статті 11, статей 13, 14, 15, 76-78, 86 ГПК України), не обґрунтовує зазначене у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт (пункти) частини другої статті 287 ГПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Згідно з частиною другою статті 292 ГПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 290 цього Кодексу, застосовуються положення статті 174 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

Відповідно до частини другої статті 174 ГПК України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Таким чином, Позивачу необхідно усунути недоліки поданої ним касаційної скарги шляхом викладення касаційної скарги у новій редакції з урахуванням наведених вище вимог процесуального законодавства.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 174, 234, 287, 290, 292 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу LRS GmbH (ЛРС ГмбХ) на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 17.01.2023 у справі №908/2130/20 залишити без руху.

2. Надати Позивачу строк для усунення недоліків касаційної скарги, що не перевищує десять днів з дня вручення ухвали.

3. У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційну скаргу буде повернуто Позивачу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Суддя-доповідач Г. Вронська