ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" січня 2023 р. Справа№ 910/506/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Тарасенко К.В.

Іоннікової І.А.

Секретар судового засідання: Луцюк А.В. За участю представників учасників процесу: від позивача: не з`явився; від відповідача: адвокат Білоусов А.Ю.
Розглянув у відритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного підприємства «Спец Біо Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.07.2022 у справі №910/506/22 (суддя Пукас А.Ю., м. Київ, повний текст рішення складено - 13.07.2022)

за позовом Приватного підприємства «Спец Біо Україна»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Басф Т.О.В.»

про визнання недійсним договору та додаткової угоди

За результатами розгляду апеляційної скарги, Північний апеляційний господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Приватне підприємство «Спец Біо Україна» (далі - позивач/ ПП «Спец Біо Україна») звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Басф Т.О.В.» (далі - відповідач/ ТОВ «Басф Т.О.В.») про визнання недійсним договору поставки № 11112018 від 13.07.2017 та додаткової угоди №22 від 26.02.2020, укладених між ПП «Спец Біо Україна» та ТОВ «Басф Т.О.В.».

В обґрунтування позовних вимог (згідно поданої позивачем та прийнятої до розгляду уточненої позовної заяви) позивач зазначає, що попереднім директором ПП «Фірми «Бершадь Агроплюс» (правонаступником якого є ПП «Спец Біо Україна») Насадюк І.В. здійснено перевищення повноважень в частині укладення правочинів на суму понад 1 млн. грн., що згідно пункту 10.2.17 Статуту ПП «Фірми «Бершадь Агроплюс» віднесено до компетенції Зборів учасників.

Позивач зазначає, що директор ПП «Фірми «Бершадь Агроплюс» (правонаступником якого є ПП «Спец Біо Україна») Насадюк І.В. не мала права укладати договори та додаткові угоди, в тому числі і оскаржуваний Договір, п.5.9. якого закріплено, що максимально можливий розмір залишку несплаченої вартості попередньо отриманого товару не може перевищувати - ,00 грн, що відповідно перевищує 1 млн.грн.

Позивач звертає увагу суду на те, що під час укладання Договору сторонами не дотримано положень статті 92 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та 65 Господарського кодексу України (далі - ГК України), а саме правочини від імені ПП «Фірми «Бершадь Агроплюс» здійснено директором з перевищенням повноважень, а останнє не ухвалювало вольового рішення про укладення оспорюваного Договору, а відтак на підставі частини 1 статті 215 ЦК України такий Договір є недійсним.

В уточненій позовній заяві позивач посилається на підпункт 3.3 пункту 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 № 11 та стверджує, що відповідач за оспорюваним Договором знав про обмеження в Статуті ПП «Фірми «Бершадь Агроплюс».

Крім того, позивач звертає увагу суду на те, що п.п. 7.2. та 7.3. Договору закріплює подвійну відповідальністю за одне й те саме порушення, що на думку позивача суперечить статті 61 Конституції України, у зв`язку з чим Договір підлягає визнанню його недійсним.

Також із позовної заяви вбачається, що під час розгляду справи №904/1907/20 позивачу стало відомо про існування Додаткової угоди № 22, в якій позивачем начебто визнано факт наявності перед Відповідачем заборгованості в розмірі 416 775 997,90 грн.

Відтак, позивач вказує, що чинний керівник має обґрунтовані сумніви щодо того чи дійсно Насадюк І.В., а не іншою не уповноваженою особою, підписано Договір та Додаткову угоду №22.

Також позивач повідомляє про існування у нього сумнівів щодо печатки на цих документах у зв`язку з чим сторона наполягає на факті не укладання такої Додаткової угоди №22.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.07.2022 у справі №910/506/22 у задоволенні позову ПП «Спец Біо Україна» до ТОВ «Басф Т.О.В.» про визнання недійсним договору поставки №11112018 від 13.11.2017 та додаткової угоди № 22 від 26.02.2020 - відмовлено.

Ухвалюючи рішення, місцевий господарський суд виходив із того, позивачем не доведено недобросовісність та нерозумність дій відповідача при укладенні Договору та Додаткової угоди №22, а також обставин щодо підписання зазначених правочинів директором позивача з перевищенням наданих йому повноважень та із закріпленням подвійної відповідальності останнього, а тому враховуючи те, що сторони є вільними у виборі контрагента та в укладенні договорів, які мають виконуватися належним чином, при тому, що позивачем не спростовано презумпцію правомірності оспорюваних правочинів, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись із прийнятим рішенням, ПП «Спец Біо Україна» (далі - скаржник) звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить:

1. Призначити у справі №910/506/22 судову експертизу (04212, Україна, м. Київ, вул. Маршала Тимошенка, 21 , корпус 3, офіс 7).

На вирішення судової експертизи поставити питання:

- чи виконано підпис на додатковій угоді №22 від 26.02.2020 до Договору поставки №11112018 від 13.11.2017, укладений між Товариство з обмеженою відповідальністю «БАСФ Т.О.В.» та Приватним підприємством «Фірма «Бершадь Агроплюс», від імені Насадюк І.В. самою Насадюк В.В. чи іншою особою?

- чи виконано відбиток печатки Приватного підприємства «Фірма «Бершадь Агроплюс» на додаткові угоді №22 від 26.02.2020 до договору поставки №11112018 від 13.11.2017, укладений між Товариство з обмеженою відповідальністю «БАСФ Т.О.В.» та Приватним підприємством «Фірма «Бершадь Агроплюс», печаткою Приватного підприємства «Фірма «Бершадь Агроплюс», чи печаткою, яка імітує відбиток печатки Приватного підприємства «Фірма «Бершадь Агроплюс»?

2. Скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 04.07.2022 у справі №910/506/22 та постановити нове рішення про задоволення позовних вимог.

3. Визнати недійсним Договір поставки №11112018 від 13 липня 2017 року та додаткову угоду №22 від 26 лютого 2020 року, укладенні між ПП «Фірма «Бершадь Агроплюс» (ПП «Спец Біо Україна») та ТОВ «БАСФ Т.О.В.».

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального права, зокрема, - ст.ст. 3, 13, 92, 98, 203, 241 ЦК України, також порушенням норм процесуального права, а саме ст.ст. 13,236 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГК України).

Зокрема, узагальненні доводи заявника апеляційної скарги зводяться до того, що:

- помилковими посилання господарського суду першої інстанції на факт наступного схвалення правочину конклюдентними діями позивача - прийняттям та оплатою товару, залишивши поза увагою положення ст. ст. 98 ЦК України;

- поза увагою місцевого господарського суду залишитися твердження позивача про укладення Договору поставки № 11112018 від 13.07.2017 із перевищенням повноважень;

- судом першої інстанції необґрунтовано відхилено клопотання позивача про призначення у даній справі судової експертизи;

- місцевим господарським судом не надано належну оцінку положенням п.п. 7.2. та 7.3. Договору, оскільки такі положення пунктів закріплюють подвійну відповідальністю за одне й те саме порушення, що суперечить статті 61 Конституції України, у зв`язку з чим Договір підлягає визнанню його недійсним.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

Відповідачем було подано до суду відзив на апеляційну скаргу, у якому останній просив апеляційну скаргу позивач залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, посилаючи на те, що визнання договору недійсним згідно зі статтями 203, 215 ЦК України у зв`язку з підписанням договору особою, яка не мала на це повноважень та відсутністю волевиявлення власника, можливе лише у тому випадку, якщо власник у подальшому не схвалив такого правочину, проте у цій справі відбулося схвалення оспорюваного правочину.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.07.2022 апеляційну скаргу ПП «Спец Біо Україна» у справі №910/506/22 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Разіна Т.І., судді: Іоннікова І.А., Тарасенко К.В.

Апеляційна скарга ПП «Спец Біо Україна» подана безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.08.2022 у справі вирішено витребувати матеріали справи №910/506/22, а розгляд питання про відкриття чи відмову у відкритті провадження, повернення без розгляду апеляційної скарги або залишення апеляційної скарги без руху відкласти до надходження матеріалів справи до Північного апеляційного господарського суду.

24.08.2022 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/506/22.

Проте головуючий суддя (суддя-доповідач) Разіна Т.І. з 19.08.2022 по 15.09.2022 перебувала у відпустці.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.09.2022 у справі №910/506/22 апеляційну скаргу ПП «Спец Біо Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.07.2022 у справі №910/506/22 - залишено без руху. Роз`яснено ПП «Спец Біо Україна», що протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали особа має право усунути недоліки шляхом подання відповідної заяви із доказами сплати судового збору у сумі 7 443,00 грн. Попереджено ПП «Спец Біо Україна», що якщо не буде усунено недоліки в зазначений строк шляхом подання відповідної заяви, суд апеляційної інстанції не приймає таку апеляційну скаргу до розгляду та повертає скаржнику.

31.10.2022 через «Електронний суд» Північному апеляційному господарського суду від представника ПП «Спец Біо Україна» адвоката Панченко О.В. на виконання вказаної ухвали від 21.09.2022 надійшла заява (про усунення недоліків) з доказами сплати судового збору (квитанція №1054-4482-8114-4884 від 28.10.2022).

У зв`язку із перебуванням судді Тарасенко К.В., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, у відпустці з 21.10.2022 по 04.11.2022, вирішити питання щодо подальшого руху апеляційної скарги у встановлені законом процесуальні строки у визначеному складі суду неможливо.

Головуючий суддя (суддя-доповідач) Разіна Т.І. з 07.11.2022 по 11.11.2022 перебувала у відрядженні (Національній школі суддів України).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.11.2022 відкрито апеляційне провадження у справі №910/506/22; розгляд апеляційної скарги ПП «Спец Біо Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.07.2022 у справі №910/506/22 призначено на 13.12.2022.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.12.2022 розгляд справи №910/506/22 відкладено на. 24.01.2023.

Розгляд судом апеляційним господарським судом клопотань сторін

17.11.2023 від позивача через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке мотивовано тим, що позивач не має можливості бути присутнім у судовому засіданні.

Відповідно до статті 129 Конституції України, ст. 2 ГПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно із якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Згідно із ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Процесуальний закон не містить приписів щодо обов`язкового здійснення апеляційного розгляду за участю представників учасників справи. Не зазначалося про такий розгляд і в ухвалах від 14.11.2022 та від 13.12.2022 Північного апеляційного господарського суду. При цьому, доводи скаржника були ґрунтовно викладені в апеляційній скарзі, а матеріали справи містять обсяг відомостей, достатній для розгляду апеляційної скарги.

У відповідності до вимог ч. 5 ст. 6 ГПК України, суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

Частиною 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Також, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка представника позивача у судове засідання за умови належного повідомлення сторін про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим підстави для відкладення розгляду справи - відсутні, а тому суд дійшов висновку, що заявлене представником позивача клопотання про відкладення розгляду апеляційної скарги - задоволенню не підлягає.

Явка представників сторін

У судове засідання 24.01.2023 з`явився представник відповідача.

Позиція представників сторін у справі

Представник відповідача просив апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як убачається із матеріалів та встановлено місцевим господарським судом, 13.11.2017 між ТОВ «Басф Т.О.В.», як постачальнкиом та ПП «Фірма «Бершадь Агроплюс», в подальшому перейменоване на ПП «Спец Біо Україна», як покупцем укладено договір поставки (далі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов`язується поставити у встановлені договором строки продукцію групи компаній BASF (надалі - товар), визначений у відповідних видаткових накладних, які є невід`ємною частиною договору, а покупець прийняти та оплатити поставлений товар.

Згідно із 4.1. Договору ціна товару встановлюється в гривні згідно Прайс-листа Постачальника і відображається у видаткових накладних на поставку товару.

Положеннямими п. 4.8. Договору передбачено, що у випадку виконання Покупцем протягом строку дії даного Договору показників «Умов нарахування мотиваційних виплат та/або знижок на Товари, що поставляються ТОВ «Басф Т.О.В» (Додаток № 5) та критеріїв для нарахування інших знижок та/або мотиваційних виплат, які можуть бути нараховані Постачальником у відповідності до Договору та/або Додатків до нього, Постачальник може нарахувати суму мотиваційних виплат. Форма мотивації Покупця (надання знижки чи здійснення мотиваційних виплат) залишається на розсуд Постачальника.

У п. 5.9. Договору визначено, що для здійснення поставки наступної заявленої партії Товару, максимально можливий розмір залишку несплаченої вартості попередньо отриманого Товару з урахуванням вартості замовленої партії Товару не може перевищувати 462 000 000, 00 грн.

У разі прострочення сплати вартості Товару Покупцем, Постачальник може зменшити розмір мотиваційних виплат, які нараховуються Покупцю, на суму, яка розраховується виходячи з 0,3 % від простроченої суми за кожен календарний день прострочення (п. 7.2. Договору).

Відповідно до п. 7.3. Договору в разі, якщо сума, на яку зменшується розмір мотиваційних виплат відповідно до п. 7.2. Договору, перевищує загальний розмір мотиваційних виплат, які нараховуються Покупцю постачальником, тоді решта суми, передбаченої відповідно до п. 7.2. Договору покупець сплачує у безготівковому вигляді на банківський рахунок постачальника в якості пені у розмірі 0,3 (нуль цілих три десятих) % від простроченої суми за кожен календарний день прострочення.

Додатком № 1 до Договору закріплено Прайс-лист Постачальника станом на 13.11.2017, з якого вбачається, що сторонами погоджено вартість переліку товарів - препаратів, ціна яких визначається із врахуванням співвідношення: 1 долар США дорівнює 26, 90 грн станом на 13.11.2017.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, оспорюваний Договір та Додаткова угода № 22 підписані від імені ПП «Фірма «Бершадь Агроплюс» директором - Насадюк І.В., яка станом на дату підписання вказаних правочинів діяла на підставі Статуту, затвердженого рішенням № 14/05 Загальних Зборів ПП «Фірма «Бершадь Агроплюс» від 14.05.2010 (далі за текстом - Статут).

Пунктом 10.2.17 Статуту погоджено, що до компетенції Загальних Зборів Учасників підприємства входить затвердження договорів (угод), укладених на суму, що перевищує 1 000 000, 00 грн.

Пунктом 10.4.3. Статуту погоджено, що директор має право вчиняти правочини, що не перевищують 1 000 000 грн.

На підтвердження факту виконання сторонами умов Договору Відповідачем до відзиву додано видаткові накладні за період з 18.02.2019 по 26.06.2019 за даним Договором, з яких вбачається, що Відповідачем здійснювалась поставка товару Позивачу.

Згідно акта звірки взаємних розрахунків за період з 01.01.2019 до 13.02.2020 позивачем здійснювалась оплата за Договором,

У подальшому між сторонами у період з 2017 по 2020 підписувалися додаткові угоди, в тому числі і Додаткова угода № 22 від 26.02.2020.

У пункті 1 Додаткової угоди № 22 сторони погодили, що Покупець зобов`язується погасити заборгованість перед постачальником за договором поставки № 11112018 від 13.11.2017. Станом на дату підписання додаткової угоди сума заборгованості покупця перед постачальником за договором становить 416 775 997,90 грн.

Згідно пункту 2.1. Додаткової угоди № 22 Покупець зобов`язується у строк до 05.03.2020 повернути Постачальнику раніше поставлений товар загальною вартістю 258 343 568, 10 грн. У випадку, якщо після приймання товару вартість товару, прийнятого Постачальником, виявиться меншою, ніж загальна вартість товару, який підлягає поверненню відповідно до цього п. 2.1, тоді різниця підлягає сплаті Покупцем на розрахунковий рахунок Постачальника не пізніше 06.03.2020.

Відповідно до пункту 2.2 Додаткової угоди № 22 Покупець зобов`язується у строк до 31.08.2020 погасити залишок суми заборгованості відповідно до пункту 1 даної додаткової угоди після виконання пункту 2.1 цієї додаткової угоди шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника в сумі 158 432 429, 88 грн. з ПДВ.

Як вбачається з рішення господарського суду Дніпропетровської області від 05.10.2021 у справі № 904/1907/20, яке залишено без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 16.02.2022 та яке набрало законної сили, ТОВ «Басф Т.О.В.» виконав умови Договору, поставив ПП «Спец Біо Україна» товар на загальну суму 536 932 914,71 грн., що підтверджується видатковими накладними.

Покупцем (ПП «Спец Біо Україна») частково оплачено отриманий товар на суму

158 343 436, 35 грн у зв`язку з чим у останнього утворилась заборгованість перед ТОВ «БАСФ Т.О.В» у розмірі 416 775 997, 90 грн., що підтверджується актом звірки взаємних розрахунків за період з 01.01.2019 до 13.02.2020.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Таким чином, факти, встановлені у рішенні Дніпропетровської області від 05.10.2021 у справі № 904/1907/20, яке набрало законної сили, не доказуються при розгляді даної справи та мають обов`язкову силу при її вирішенні.

Позивач як на підставу заявлених вимог посилається, зокрема, на те, що:

- директор Позивача Насадюк І.В. всупереч вимогам Статуту перевищила надані їй повноваження та відповідно уклала договір понад суму 1 000 000 грн, що відповідно вбачається зі змісту пункту 5.9. Договору та Додатку № 1 до Договору;

- на закріплення пунктами 7.2. та 7.3. Договору подвійної відповідальності за порушення умов останнього.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив про пропуск позивачем трирічного строку позовної давності на звернення до суду з даним позовом, який позивач у відповіді на відзив просив суд поновити.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи

Відповідно до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши думку представника відповідача, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення суду першої інстанції не підлягає зміні чи скасуванню, виходячи з наступних підстав.

Положеннями п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України (далі - ГК України) встановлено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства (ч. 1 ст. 180 ГК України).

Положеннями ч. 1 ст. 180 ГК України кореспондуються зі ст. 628 ЦК України.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору ( ч.ч. 1, 3, 5 ст. 626 ЦК України).

За змістом ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.ст. 203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину може бути вчинення його особою за відсутністю необхідного обсягу цивільної дієздатності та невідповідність волевиявлення учасника правочину його внутрішній волі. При цьому дієздатність юридичної особи реалізується відповідно до статті 92 ЦК України через її органи у межах визначених законом та статутом повноважень.

Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (статті 2, 80, 91, 92 ЦК України). При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (частина перша статті 92 ЦК України).

На захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, в тому числі укладають з юридичними особами договори різних видів, частиною третьою статті 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно із ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

З огляду на положення статей 92, 241 ЦК України вчинення правочину органом (посадовою особою) юридичної особи з перевищенням наданих йому повноважень може бути підставою для недійсності такого правочину лише за умови обізнаності контрагента про наявність відповідного обмеження повноважень (коли він знав чи за всіма обставинами не міг не знати про такі обмеження), а також відсутності подальшого схвалення правочину.

Враховуючи наведене суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність у виконавчого органу товариства необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.06.2018 у справі № 668/13907/13-ц, на яку також посилається відповідач, зробила такий правовий висновок: «Для визнання недійсним договору з тієї підстави, що його було укладено представником юридичної особи з перевищенням повноважень, необхідно встановити, по-перше, наявність підтверджених належними і допустимими доказами обставин, які свідчать про те, що контрагент такої юридичної особи діяв недобросовісно або нерозумно. При цьому тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці контрагента за договором несе юридична особа. По-друге, дії сторін такого договору мають свідчити про відсутність реального наміру його укладення і виконання».

Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 11.10.2019 у справі № 910/13731/18, постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 15.01.2020 у справі № 924/491/17.

З огляду на викладене вище, місцевий господарський суд правомірно зауважив про те, що посилання позивача на закріплення Додатком №1 до Договору та п. 5.9 Договору ціни Договору, що перевищує 1 000 000, 00 грн та виходить за межі повноважень директора Позивача станом на 13.11.2017 не є належним чином обґрунтованими.

При цьому, як вбачається з умов Договору, ціну останнього закріплено в розділі 4 Договору «Ціна товару і порядок розрахунків», а саме п. 4.1. останнього, а не п. 5.9, як про це стверджує позивач, яким в свою чергу врегульовані питання поставки товару в подальшому у випадку наявності несплаченої вартості попередньо отриманого товару.

Водночас, укладання та підписання директором позивача Додатку № 1 до Договору також не виходить за межі його повноважень згідно зі Статутом, оскільки вказаним додатком закріплюється (фіксується) ціна на перелік товарів, які постачаються (можуть постачатися) за заявкою Покупця.

Також судом апеляційної інстанції взято до уваги фактичне виконання сторонами умов Договору, а саме здійснення поставки відповідачем та часткова оплата позивачем поставленого товару, що також вбачається з рішення господарського суду Дніпропетровської області від 05.10.2021 у справі № 904/1907/20.

При тому, виходячи зі змісту статті 241 ЦК України законодавець не ставить схвалення правочину в обов`язкову залежність від наявності рішень окремих органів управління товариства, оскільки підтвердженням такого схвалення закон визначає вчинені на його виконання дії особи, в інтересах якої його було укладено. Такі дії повинні свідчити про прийняття правочину до виконання. Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 910/18812/17, від 08.07.2019 у справі № 910/19776/17.

Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину (частина друга статті 241 ЦК України). Отже, наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним.

Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з`ясовувати пов`язані з цим обставини.

Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і таке інше).

Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину. Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладеній у постановах від 02.04.2019 у справі №904/2178/18, від 25.04.2018 у справі №910/9915/17, від 10.04.2018 у справі №910/11079/17).

При оцінці обставин, що свідчать про схвалення правочину особою, яку представляла інша особа, необхідно брати до уваги, що незалежно від форми схвалення воно повинно виходити від органу або особи, уповноваженої відповідно до закону, установчих документів або договору вчиняти такі правочини або здійснювати дії, які можуть розглядатися як схвалення. Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04.03.2021 у справі №905/1132/20, від 20.03.2018 у справі №910/8794/16 та від 22.02.2022 у справі №924/658/20.

Судом апеляційної інстанції встановлено та убачається із матеріалів справи, що між сторонами на виконання умов Договору здійснювалися господарські правовідносини, а саме відповідачем - за замовленням позивача здійснювалась поставка товару згідно видаткових накладних, а позивачем (відповідальною особою) здійснювалось приймання такого товару згідно підписаних видаткових накладних та його часткова оплата.

Незважаючи на заперечення позивача щодо акта звірки взаємних розрахунків, наданих відповідачем до матеріалів справи, позивачем не заперечується факт прийняття продукції за Договором та здійснення часткової оплати.

Вказані обставини встановлені та підтверджуються рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 05.10.2021 у справі №904/1907/20.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium лежить принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них.

Очевидно, що дії позивача, попереднім директором якого укладено Договір та Додаткову угоду № 22 у вигляді пред`явлення позову про визнання недійсними вказаних правочинів фактично суперечить його попередній поведінці і на думку суду є недобросовісним та такими, що націлені на невиконання своїх господарських зобов`язань.

Що стосується доводів позивача як викладених у позовній заяві так і апеляційній скарзі в частині щодо закріплення п. 7.2. та п. 7.3. Договору подвійної відповідальності покупця, суд апеляційної інстанції зазначає, що п. 7.2. Договору регулює порядок зменшення розмір мотиваційних виплат, надання яких є прерогативою постачальника, а п. 7.3. Договору навпаки встановлює саме розмір пені, яка сплачується від простроченої суми за кожен календарний день прострочення у випадку якщо сума, на яку зменшується розмір мотиваційних виплат відповідно до п. 7.2. Договору, перевищує загальний розмір мотиваційних виплат, які нараховуються покупцю постачальником, і, відповідно, не вбачається подвійної відповідальності за одне й те саме порушення згідно з п. 7.2. та п. 7.3 Договору, позаяк, не може бути підставою для визнання недійсним Договору недійсним в цілому відповідно до статті 217 ЦК України, якою закріплено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

При тому, закріплення положень п.п. 7.2. та 7.3. в редакції Договору не є істотними умовами договору та зумовлені виключно вільним волевиявленням сторін в частині виборі контрагента та погодженні з ним умов Договору.

Суд виходить з того, що приписи статті 217 ЦК України регулюють питання щодо правової долі правочину, що має дефекти окремих його частин. При цьому закону може суперечити лише певна частина умов правочину, а інша - йому відповідати. Отже, за таких обставин не завжди доцільно визнавати правочин недійсним у цілому. Не призводить недійсність окремої частини правочину до недійсності інших його частин. Тому законодавець не встановлює недійсності правочину через недійсність окремої його частини, але лише за умови, якщо є підстави вважати, що правочин міг би бути вчинений без включення до нього цієї недійсної частини.

Вказана правова позиція міститься у постанові Верховного Суд у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі №910/12764/20.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст. 76 ГПК України).

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Враховуючи вище наведене, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком місцевого господарського суду про те, що позивачем не доведено недобросовісність та нерозумність дій відповідача при укладенні Договору та Додаткової угоди № 22, а також обставин щодо підписання зазначених правочинів директором позивача з перевищенням наданих йому повноважень та із закріпленням подвійної відповідальності останнього.

Отже, враховуючи те, що сторони є вільними у виборі контрагента та в укладенні договорів, які мають виконуватися належним чином, при тому, що позивачем не спростовано презумпцію правомірності оспорюваних правочинів місцевий господарський суд правомірно відмовив у задоволенні позову з огляду на відсутність підстав для визнання недійсними Договору та Додаткової угоди № 22.

Мотиви прийняття або відхилення аргументів, викладених скаржником у поданій апеляційній скарзі

Щодо доводів наведених скаржником в апеляційній скарзі слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 232 ГПК України процедурні питання, пов`язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом шляхом постановлення ухвал.

Статтею 233 ГПК України визначено порядок ухвалення судових рішень.

Так, ч.ч. 4, 5 ст. 233 ГПК України передбачено, що ухвали суду, які оформлюються окремим документом, постановляються в нарадчій кімнаті, інші ухвали суд може постановити, не виходячи до нарадчої кімнати. Ухвали суду, постановлені окремим документом, підписуються суддею (суддями) і приєднуються до справи. Ухвали, постановлені судом, не виходячи до нарадчої кімнати, заносяться до протоколу судового засідання.

Із зазначеної норми вбачається процесуальна можливість суду постановляти ухвали як у вигляді окремого документа, так і у вигляді занесення відомостей до протоколу судового засідання (про що також зазначено у п. 7 ч. 2 ст. 223 ГПК України).

Слід зазначити, що положення ГПК України не містять виключного переліку питань, які вирішуються судом шляхом постановлення ухвал у вигляді занесення відомостей до протоколу судового засідання, чи у вигляді окремого документа.

Також положення ГПК України не містять вимог до змісту ухвал суду постановлених у вигляді занесення відомостей до протоколу судового засідання.

Натомість нормами ГПК України, а саме, статтею 234, визначено вимоги до змісту ухвали суду, що викладається окремим документом.

Відповідно до зазначеної норми ГПК України ухвала, що викладається окремим документом, складається з: 1) вступної частини із зазначенням: а) дати і місця її постановлення; б) найменування суду, прізвища та ініціалів судді (суддів); в) імен (найменувань) учасників справи; 2) описової частини із зазначенням суті клопотання та імені (найменування) особи, яка його заявила, чи іншого питання, що вирішується ухвалою; 3) мотивувальної частини із зазначенням мотивів, з яких суд дійшов висновків, і закону, яким керувався суд, постановляючи ухвалу; 4) резолютивної частини із зазначенням: а) висновків суду; б) строку і порядку набрання ухвалою законної сили та її оскарження. Ухвала, постановлена відповідно до статей 351 та 356 цього Кодексу, повинна відповідати вимогам, що містяться у зазначених статтях.

Таким чином, враховуючи приписи статті 234 ГПК України та відсутність у процесуальному законі виключного переліку питань, які вирішуються судом шляхом постановлення ухвал у вигляді занесення відомостей до протоколу судового засідання, чи у вигляді окремого документа, суду у кожному конкретному випадку при вирішенні питання форми постановлення ухвали слід враховувати ті норми процесуального кодексу, що регулюють наслідки розгляду певного процедурного питання, клопотання, заяви тощо.

Тобто, якщо приписами ГПК України передбачено вимоги та висновки, які повинні міститись в ухвалі суду, за наслідками розгляду певного процедурного питання, клопотання, заяви, то у такому випадку суду слід постановляти ухвалу у вигляді окремого документа.

Крім того, суду при вирішенні питання форми постановлення ухвали слід враховувати, чи може бути оскаржена окремо від рішення суду в апеляційному порядку ухвала суду, у розумінні приписів статті 255 ГПК України, за наслідками розгляду певного процедурного питання, клопотання, заяви.

Статтею 100 ГПК передбачено вимоги та висновки, які повинні міститись в ухвалі суду при прийнятті ухвали про призначення експертизи, а не про відмову у її призначенні.

Як вбачається з протоколу судового засідання від 23.05.2021 у даній справі, суд першої інстанції, розглянувши клопотання відповідача про призначення експертизи та витребування документів, заслухавши думку кожної сторони щодо заявленого клопотання, відхилив таке клопотання.

Більш детальний виклад місцевим господарським судом у своєму рішенні підстав для відмови у поданих позивачем клопотаннях не є підставою для скасування рішення місцевого господарського суду.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на необґрунтованість суду у відмові в задоволенні клопотання про призначення експертизи.

Судова колегія не погоджується із даними твердженнями скаржника та зазначає, що ст. 99 ГПК України передбачені умови, при сукупності яких, суд за клопотанням учасника (учасників) справи або з власної ініціативи призначає експертизу.

Такими умовами є: з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Позивач за змістом клопотання посилався на те, що проведення експертизи необхідно для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо.

Судова експертиза призначається судом лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02.05.2018 у справі №910/14879/17.

Експертиза призначається судом у тому випадку, коли неможливо встановити певні обставини справи іншими засобами доказування.

Втім, за даною конкретною справою, усі обставини справи є встановленими належними та достатніми доказами.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови відповідачу в задоволенні клопотання про призначення судової експертизи.

Інші наведені доводи скаржника, викладені в поданій ним апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду, викладених в оскаржуваному рішенні.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України»).

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст.ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, виходячи із фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з їх не доведеністю та не обґрунтованістю.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною 1 ст. 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду в розумінні ст. 277 ГПК України, з викладених в апеляційній скарзі обставин.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд зазначає, що рішення місцевого господарського суду прийняте з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування рішення Господарського суду міста Києва від 04.07.2022 у справі №910/506/22, та, відповідно, апеляційна скарга ТОВ «Спец Біо Україна» є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Розподіл судових витрат

Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється, а витрати пов`язані з розглядом апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 04.07.2022 у справі №910/506/22 покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 8, 11, 74, 129, 240, 267-270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Спец Біо Україна» залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.07.2022 у справі №910/506/22 залишити без змін.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Справу №910/506/22 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено та підписано суддям -01.03.2023.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді К.В. Тарасенко

І.А. Іоннікова