РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.02.2023Справа № 910/357/20 (910/12347/21)
За заявою Державного підприємства "Проектий інститут "Укрметротунельпроект"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНТЕЛЕКТ 4 ДЖІ СЕРВІС УКРАЇНА"

про стягнення 189 369,94 грн

в межах справи № 910/357/20

Суддя Івченко А.М.

Представники:

від позивача: Градов Ю.В. (заст. директора)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство "Проектний інститут "Укрметротунельпроект" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтелект 4Джі Сервіс Україна" про стягнення 189 369,94 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов укладених між Договорів оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 7762, від 21.02.2017 року, № 8103 від 24.04.2018 року та Договору № 1-7762 про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання нерухомого майна, та утримання прибудинкової території від 21.02.2017 року в частині своєчасної сплати орендної плати та оплати послуг балансоутримувача, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість у вказаній сумі.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 16.08.2021 матеріали позовної заяви у справі № 910/12347/21 за позовом Державного підприємства "Проектний інститут "Укрметротунельпроект" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтелект 4Джі Сервіс Україна" про стягнення 189 369,94 грн. передано за підсудністю до Господарського суду міста Києва для розгляду в межах провадження у справі № 910/357/20 про банкрутство Державного підприємства "Проектний інститут "Укрметротунельпроект" ().

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 05.10.2021, справу передано судді Івченко А.М.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 07.10.2021 прийнято справу № 910/12347/21 до свого провадження; відкрито провадження у справі № 910/12347/21; призначено розгляд справи на 24.11.21; зобов`язано учасників провадження у справі надати суду письмові обґрунтовані пояснення по справі; позовну заяву вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження; встановлено строк для подання відзиву на позов із урахуванням вимог ст. 165 ГПК України до 15.11.2021; встановлено строк для подання відповіді на відзив з урахуванням ст. 166 ГПК України до 24.11.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.11.2021 відкладено розгляд справи на 12.01.22.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.01.2022 відкладено розгляд справи на 02.03.22.

02.03.2022 судове засідання не відбулося.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.10.2022 призначено розгляд справи на 14.12.22.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.12.2022 закрито підготовче провадження з розгляду заяви Державного підприємства "Проектий інститут "Укрметротунельпроект" про стягнення 189 369,94 грн в межах справи № 910/357/20; призначено розгляд заяви до розгляду по суті на 15.02.23.

В судовому засіданні судом розглянуто позовну заяву по суті.

Представник позивача підтримав позовну заяву повністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.

Наведена норма кореспондується з положеннями п. 8 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України згідно якого господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.

Розглянувши позовну заяву Державного підприємства "Проектий інститут "Укрметротунельпроект" про стягнення 189 369,94 грн в межах справи № 910/357/20 Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Між Регіональним відділенням Фонду державного майна України та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтелект 4Джі Сервіс Україна» укладено два договори оренди нерухомого майна, власником якого є Державне підприємство «Проектний інститут «Укрметротунельпроект». Відповідно до Договору оренди № 7762 нерухомого майна, що належить до державної власності від 21.02.2017 року відповідач взяв в оренду нежитлове приміщення позивача загальною площею 42,10 квадратних метрів, яке розташоване в будівлі за адресою: вул. Бульварно-Кудрявська, 21, м. Київ. Відповідно до підпункту 3.1 вищезазначеного договору відповідач повинен сплачувати орендну плату в розмірі 10 747, 50 гривень, з яких відповідно до підпункту 3.6 Договору оренди № 7762 70 відсотків орендної плати сплачується до державного бюджету України, а 30 відсотків орендної плати на користь Позивача. За приписами підпункту 10.1 Договору оренди № 7762 останній діяв з 21.02.2017 по 21.01.2020 року. Факт передання орендованого майна підтверджено актом приймання-передавання від 21.02.2017 року. 03.06.2020 року в договір оренди № 7762 було внесено зміни, за якими останній було продовжено до 21.12.2022 року, а орендна плата змінена з грудня 2019 року, остання складає 16 559,10 гривень.

Також між Регіональним відділенням Фонду державного майна України в м. Києві та відповідачем 24.04.2018 року було укладено Договір оренди № 8103 нерухомого майна, що належить до державної власності. За цим Договором відповідач взяв в оренду нерухоме майно загальною площею 10,5 метрів квадратних в нежитловій будівлі за адресою: по вул. Бульварно-Кудрявська, 21, в м. Києві. Відповідно до підпункту 3.1 вищезазначеного договору орендна плата з березня 2018 року становила 2 862,24 гривень, згідно до підпункту 3.6 даного Договору орендна плата сплачувалась відповідачем в розмірі 70 відсотків до державного бюджету України, а 30 відсотків позивачу. Договір оренди діяв з 24 квітня 2018 року по 24 березня 2021 року. Факт передання в оренду нерухомого майна підтверджується актом приймання-передачі від 24.04.2018 року.

Між позивачем та відповідачем 21.02.2017 року було укладено договір № 1-7762 про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання нерухомого майна та утримання прибудинкових територій від 21.02.2017 року. За умовами договору позивач забезпечував утримання орендованого нерухомого майна, відповідач відшкодував позивачу як балансоутримувачу виплату на утримання нерухомого майна та утримання прибудинкової території за адресою: вул. Бульварно-Кудрявська, 21, м. Київ.

На підтвердження виконання зобов`язань по вищезазначеним договорам сторони складали щомісячно акти надання послуг.

В січні 2019 року між позивачем та відповідачем було складено три акти надання послуг - № 1 від 31.01.2019 року, сума акту 16 254,13 гривень стосовно оренди 42,1 кв.м., акт № 9 від 31.01.2019 року сума акту 3 678,00 стосовно оренди 10,5 кв.м., акт № 11 від 31.01.2019 року щодо відшкодування витрат за договором 1-7762 від 21.02.2017 року загальна сума акту 11 908,38 гривень.

В лютому 2019 року між позивачем та відповідачем було складено три акти надання послуг - № 19 від 28.02.2019 року, сума акту 16 335,41 гривень стосовно оренди 42,1кв.м., акт № 24 від 28.02..2019 року сума акту 3 696,40 стосовно оренди 10,5 кв.м., акт № 29 від 28.02.2019 року щодо відшкодування витрат за договором 1-7762 від 21.02.2017 року загальна сума акту 10 887,12 гривень.

В березні 2019 року між позивачем та відповідачем було складено три акти надання послуг - № 36 від 31.03.2019 року, сума акту 16 481,40 гривень стосовно оренди 42,1 кв.м., акт № 33 від 31.03.2019 року сума акту 3 729,67 стосовно оренди 10,5 кв.м., акт № 41 від 31.03.2019 року щодо відшкодування витрат за договором 1-7762 від 21.02.2017 року загальна сума акту 5 719,92 гривень.

В квітні 2019 року між позивачем та відповідачем було складено три акти надання послуг - № 46 від 30.04.2019 року, сума акту 16 647,25 гривень стосовно оренди 42,1 кв.м., акт №47 від 30.04.2019 року сума акту 3 766,96 стосовно оренди 10,5 кв.м., акт № 54 від 30.04.2019 року щодо відшкодування витрат за договором 1-7762 від 21.02.2017 року загальна сума акту 6 834,17 гривень.

В травні 2019 року між позивачем та відповідачем було складено один акт надання послуг - №67 від 31.05.2019 року, сума акту 2 472,62 гривень щодо відшкодування витрат за договором 1-7762 від 21.02.2017 року.

В червні 2019 року між позивачем та відповідачем було складено три акти надання послуг - № 76 від 30.06.2019 року, сума акту 16 679,92 гривень стосовно оренди 42,1 кв.м., акт № 80 від 30.06.2019 року сума акту 3 774,36 стосовно оренди 10,5 кв.м., акт № 81 від 30.06.2019 року щодо відшкодування витрат за договором 1-7762 від 21.02.2017 року загальна сума акту 3015,65 гривень.

В липні 2019 року між позивачем та відповідачем було складено три акти надання послуг - № 95 від 31.07.2019 року, сума акту 16 579,84 гривень стосовно оренди 42,1 кв.м., акт № 101 від 31.07.2019 року сума акту 3 751,72 стосовно оренди 10,5 кв.м. , акт № 89 від 31.07.2019 року щодо відшкодування витрат за договором 1-7762 від 21.02.2017 року загальна сума акту 3830,33 гривень.

В серпні 2019 року між позивачем та відповідачем було складено три акти надання послуг - № 10 від 31.08.2019 року, сума акту 16 530,10 гривень стосовно оренди 42,1 кв.м., акт № 11 від 31.08.2019 року сума акту 3 740,46 стосовно оренди 10,5 кв.м. , акт № 2 від 31.08.2019 року щодо відшкодування витрат за договором 1-7762 від 21.02.2017 року загальна сума акту 3086,75 гривень.

Всього відповідач за вищезазначеними договорами станом на 01.09.2019 року винен позивачу грошові кошти у сумі 189 369,94 гривень. Відповідач борг не сплатив.

Нормами ст. 525 Цивільного кодексу України встановлено принцип недопустимості односторонньої відмови від зобов`язання.

З огляду на викладені обставини, суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню заявлені позовні вимоги, які складають заборгованість в розмірі 189 369,94 грн.

Відповідно до статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч. 3 статті 80 ГПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

За статтею 165 ГПК України до відзиву додаються: докази, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем.

Відповідачем не надано відзиву та жодних доказів.

Статтею 236 ГПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі вищевикладеного, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено право на справедливий суд.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини про справедливість процесу щодо прав та обов`язків цивільного характеру свідчать такі гарантії: 1) дотримання принципів змагальності та рівності сторін, 2) належне представлення доказів перед судом, 3) публічність розгляду справи судом 4) належне мотивування рішення суду, 5) розгляд справи незалежним і безстороннім судом.

Ключовим для концепції справедливого розгляду справи як у цивільному, так і кримінальному провадженні є те, щоб скаржник не був позбавлений можливості ефективно представляти свою справу в суді та мав змогу нарівні із протилежною стороною користуватися правами, передбаченими принципом рівності сторін. Принцип рівності сторін вимагає "справедливого балансу між сторонами", і кожній стороні має бути надано відповідну можливість для представлення своєї справи в умовах, що не ставлять її у суттєво невигідне становище порівняно з її опонентом. Більше того, принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення Європейського суду з прав людини у справі Мала проти України, no. 4436/07, від 03.07.2014).

Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому, такі аргументи мають бути "почуті", тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Kraska v. Switzerland" від 19.04.1993).

Відповідно до статті 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У п.145 рішення від 15.11.96 у справі "Чахал проти Сполученого Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що ст. 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, які передбачено конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень конвенції та надавати відповідний судовий захист.

Засіб захисту, що вимагається ст. 13 Конвенції, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 5.04.2005 (заява №38722/02).

В остаточному підсумку ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання відповідного відшкодування.

За змістом положень статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що не передбачено положеннями статті 16 ЦК України та статті 20 ГК України.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Отже, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Саме по собі формулювання позовної вимоги, без з`ясування судом зазначених обставин, не є підставою для припинення провадження у справі або для беззаперечної відмови у задоволенні позову.

При цьому, надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його "ефективність" з точки зору ст. 13 Конвенції.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. (Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верхового Суду від 07.02.2018 року у справі №923/970/16).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення заявленої суми з відповідача, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

За таких обставин, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача у порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства, ст. 73-74, 123, 129, 234 Господарського процесуального кодексу України суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНТЕЛЕКТ 4 ДЖІ СЕРВІС УКРАЇНА" (м. Київ, проспект Лобановського, 119, 03039, ) на користь Державного підприємства "Проектний інститут "Укрметротунельпроект" (м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 21, к. 1, 01034, ) грошові кошти у сумі 189 369,94 грн та судовий збір на суму 2 840,56 грн.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. Копію рішення направити учасникам провадження у справі про банкрутство.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 22.02.2023

Суддя А.М.Івченко