ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" січня 2023 р. м. Київ Справа № 911/2255/22

Господарський суд Київської області в складі:

головуючого судді Христенко О.О.

за участю секретаря Гарбуз Л.В.

розглянувши справу № 911/2255/22

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-виробнича компанія «Агро Віта Груп», м. Київ

до Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт», м. Бровари

про стягнення 188 301,80 грн.

Представники:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-виробнича компанія «Агро Віта Груп» (надалі-позивач) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» (надалі-відповідач) про стягнення 188 301,80 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наявність підстав для стягнення з відповідача інфляційних втрат в розмірі 141 314,40 грн. та 3 % річних у розмірі 46 987,40 грн. за прострочення оплати суми заборгованості, стягнутої на користь позивача на підставі рішення господарського суду Київської області від 30.07.2020 у справі № 911/533/20.

Звертаючись до суду, позивач просив суд розглядати спір за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Згідно ч. 3 ст. 12 ГПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ГПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ГПК України у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції господарського суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Згідно ч. 3 ст. 247 ГПК України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч. 5 ст. 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою господарського суду Київської області від 09.11.2022 відкрито провадження у справі № 911/2255/22, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, судове засідання призначено на 14.12.2022; запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву та встановлено строк для подання заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

12.12.2022 через канцелярію господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-виробнича компанія «Агро Віта Груп» надійшла відповідь б/н від 07.12.2022 (вх. № 78255/22) на відзив. Так, у своїй відповіді, позивач вказує на те, що на адресу останнього не надходив відзив на позовну заяву, проте надання позивачем відповіді на відзив спонукало надана ДП «Укрспирт» заява про скасування судового наказу у справі № 911/1632/22.

Так, у своїй відповіді позивач вказує на те, що ДП «Укрспирт» 18.09.2020 було перераховано на рахунок позивача суму в розмірі 3 600 000,00 грн., з призначенням платежу: «Оплата за рішенням суду по спр. № 911/533/20 по Дог. № 261 від 30.04.2015 та Дог. про відступ. права вимоги № 23 від 20.05.2016». При цьому, позивач зазначає, що перерахування такої суми із відповідним призначенням платежу зовсім не означає виконання відповідачем рішення суду і, що формулювання призначення платежу при перерахуванні коштів за відповідним платіжним дорученням відбувалось без узгодження із позивачем.

Ухвалою господарського суду від 14.12.2022 розгляд справи був відкладений на 25.01.2023.

17.01.2023 через канцелярію суду від позивача надійшли письмові пояснення б/н від 17.01.2023 (вх. № 885/23), в яких останнім підтримані доводи викладені у позовній заяві та відповіді б/н від 07.12.2022 (вх. № 78255/22) на відзив.

17.01.2023 через канцелярію суду від позивача надійшло клопотання б/н від 17.01.2023, в якому останній просить суд здійснювати розгляд справи за відсутності його повноважного представника.

Представник відповідача жодного разу в судові засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов до суду не надіслав.

Відповідач належним чином був повідомлений про місце і час судових засідань, про що свідчить наявне в матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення відповідачу поштового відправлення щодо ухвали суду.

Крім того, у зв`язку з введенням указами Президента України воєнного стану на всій території України, можливістю незнаходження осіб за вказаними ними адресами, припиненням роботи АТ «Укрпошта» на тимчасово окупованих територіях України, відсутністю у суді фінансування на здійснення відправлення поштової кореспонденції, з метою належного повідомлення сторін, відповідно до приписів пунктів 6, 7 ст. 6 та ст. 169 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає за можливе повідомляти осіб про хід справи не через АТ «Укрпошта», а іншими засобами, які доступні в період воєнного стану (надсилання повідомлення на електрону пошту сторін, електронний кабінет, повідомлення на офіційному сайті суду); докази повідомлення долучати до матеріалів справи.

Так, у зв`язку з недостатніми бюджетними призначеннями на 2022 рік та відсутністю знаків поштової оплати, копії ухвал суду також направлялись відповідачу на відому електронну адресу (), про що були складені відповідні довідки.

Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи.

У даному випадку, судом також береться до уваги, що відповідно до ч. 1 ст. 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Згідно ч. 2 ст. 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з процесуальними документами у справі № 911/2255/22 у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Матеріали справи свідчать, що всім учасникам справи надано можливість для висловлення своєї правової позиції по суті позовних вимог та судом дотримано, під час розгляду справи, обумовлені чинним ГПК України процесуальні строки для звернення із заявами по суті справи та іншими заявами з процесуальних питань.

Отже, за висновками суду, в матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, а отже суд вважає, що у відповідності до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, справа може бути розглянута по суті за наявними в ній матеріалами, яких достатньо для ухвалення рішення.

Частиною 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд Київської області -

ВСТАНОВИВ:

Як свідчать матеріали справи, у провадженні господарського суду Київської області, перебувала справа № 911/533/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно - виробнича компанія «Агро Віта Груп» до Державного підприємства спиртової та лікеро - горілчаної промисловості «Укрспирт», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробничо-торгівельна фірма «РПС-Енергія» про стягнення заборгованості.

Так, під час її розгляду судом було встановлено, що між Державним підприємством спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Виробничо-Торгівельна фірма «РПС-Енергія» (виконавець) укладено Договір на переобладнання та введення в експлуатацію котла ДКВР 10/13 від 30.04.2015 (далі - договір) згідно з яким замовник доручає, а виконавець зобов`язується на свій ризик виконати роботи, передбачені умовами цього договору, з метою переобладнання та введення в експлуатацію парового котла ДКВР 10/13 на альтернативні види палива на Стадницькому МПД ДП «Укрспирт».

Згідно з пунктом 2.1 договору загальна ціна робіт становить 4 320 000,00 грн.

Пунктом 2.2.1 договору визначено, що ціна робіт з розробки проектної документації, що визначається у кошторисі, становить 300 000,00 грн.

Відповідно до пункту 2.2.2 договору ціна монтажних та пусконалогоджувальних робіт, яка орієнтовно становить 683 400,00 грн. та остаточно визначається сторонами кошторисною документацією.

Згідно з пунктом 2.2.3 договору вартість додаткового обладнання визначеного у додатку № 3 становить 336 600,00 грн.

Пунктом 2.5 договору визначено, що розрахунок за роботи, що виконуються на умовах цього договору проводиться замовником після остаточного виконання всіх робіт, передбачених умовами цього договору, що підтверджується підписаними сторонами актом виконаних робіт та актом вводу обладнання в експлуатацію. Замовник здійснює оплату робіт частинами у наступному порядку: протягом 12 місяців рівними платежами в розмірі 360 000,00 грн. до 10 числа кожного місяця; перший платіж здійснюється замовником до 10 числа наступного місяця за місяцем остаточного виконання всіх робіт передбачених умовами цього договору, підтверджується підписаними сторонами актом виконаних робіт та актом вводу обладнання в експлуатацію.

Згідно з пунктом 4.1 договору здача-приймання виконаних в повному об`ємі робіт оформлюється актом введення обладнання в експлуатацію та актом виконаних робіт.

Згідно з пунктом 7.5 договору за порушення строків оплати, визначених в пункті 2.5 договору, замовник сплачує на користь виконавця пеню у розмірі 0,01 % від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення виконання зобов`язань, але не більше облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочення виконання зобов`язань.

Пунктом 10.1 договору визначено, що договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженим представниками сторін і діє до 31.12.2016, але, у будь-якому разі - до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором.

19.08.2019 між сторонами укладено додаткову угоду № 1 згідно з якою: виконавець зобов`язаний виконати роботи в повному обсязі до 31.12.2019 та викладено пункт 10.1 договору у наступній редакції: договір діє до 31.12.2019.

Судом у справі № 911/533/20 було встановлено, що 05.11.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Виробничо-торгівельна фірма «РПС-Енергія» та Державним підприємством спиртової та лікер-горілчаної промисловості «Укрспирт» підписані акт здачі-приймання проектної документації; акт здачі-приймання кошторисної документації; акт виконаних робіт, згідно з яким виконавець передав, а замовник прийняв роботу по навчанню обслуговуючого персоналу Стадницького МПД ДП "Укрспирт"; акт здачі-приймання поставленого необхідного додаткового обладнання та прийняття здійснених монтажних робіт; акт здачі-приймання пусконалагоджувальних робіт по пуску і вводу обладнання в експлуатацію та введення обладнання в експлуатацію; акт введення обладнання в експлуатацію, згідно з яким на Стадницькому МПД ДП «Укрспирт» переобладнаний паровий котел ДКВР 10/13 на альтернативні види палива.

Також до матеріалів справи № 911/533/20 було долучено довідку про вартість виконаних робіт та витрат КБ-3 за підписом уповноважених представників сторін: замовника - Вергелес Г.В. та підрядника - Решетняк В.М., згідно з якою вартість робіт складає 5 001 218,32 грн.

20.05.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Виробничо-Торгівельна Фірма «РПС-Енергія» (далі - первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-виробнича компанія «Агро Віта Груп» (далі - новий кредитор) укладено Договір про відступлення права вимоги № 23 від 20.05.2016, згідно з яким первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває право вимоги (майбутньої вимоги), яка буде належати первісному кредиторові у відповідності з Договором № 261 від 30.04.2015 при умовах: належного та у повному обсязі виконанні ТОВ «ВТФ «РПС-Енергія» прийнятих на себе зобов`язань за Договором № 261 від 30.04.2015; право вимоги вважається переданим з дня виникнення вимоги до Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» в порядку та обсязі відповідно до умов Договору № 261 від 30.04.2015; надання Державному підприємству спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» відповідного повідомлення про відступлення права вимоги та доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Згідно з пунктом 2.1 договору право вимоги, що відступається за цим договором, оцінене сторонами в 2 750 000,00 грн.

Додатковою угодою № 1 від 25.05.2016 внесено зміни в пункт 2.1 договору та викладено його в наступній редакції: право вимоги, що відступається за цим договором оцінене сторонами в таку ж суму, як і загальна ціна робіт за основним договором, а саме: 4 320 000,00 грн.

27.11.2019 на адресу Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» направлено повідомлення про відступлення права вимоги.

Так, з урахуванням вищенаведеного, суд у справі № 911/533/20 дійшов висновку, що договір про відступлення права вимоги набрав чинності з моменту підписання уповноваженим представником відповідача акту від 07.11.2019 та довідки про вартість виконаних робіт та витрат за формою КБ-3, оскільки фактичне виконання робіт за основним договором первісного кредитора підтверджується наданими до матеріалів справи первинними бухгалтерськими документами - актами виконаних робіт, довідкою за формою КБ-3, що погоджено у договорі про відступлення права вимоги як підстава для переходу права, тобто, матеріалами справи підтверджується, що новий кредитор набув права вимоги за Договором до Державного підприємства спиртової та лікеро - горілчаної промисловості "Укрспирт".

При вирішенні справи № 911/533/20 наявними матеріалами було підтверджено виконання робіт за договором, які прийняті та не оплачені у визначений договором строк, отже, з урахуванням пункту 2.5 договору та настання строку оплати - 10.12.2019, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 1 440 000,00 грн. основної заборгованості з вартості робіт.

Крім того, з огляду на неналежне виконання відповідачем у справі № 911/533/20 взятих на себе зобов`язань, позивачем були нараховані пеня, відповідно до пункту 7.5 договору та на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України 3 % річних та інфляційні втрати.

Суд, перевірив здійснений позивачем розрахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат та визнав його арифметично вірним.

Рішенням господарського суду Київської області позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-виробнича компанія «Агро Віта Груп» до Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» задоволено повністю; присуджено до стягнення з Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-виробнича компанія «Агро Віта Груп» 1 440 000,00 грн. основного боргу, 11 304,00 грн. пені, 9 290,95 грн. 3 % річних, 720,00 грн. інфляційних втрат та 21 919,74 грн. судового збору.

За твердженнями позивача, відповідач рішення господарського суду Київської області від 30.07.2020 у справі № 911/533/20 станом на час звернення із позовом у справі № 911/2255/22 не виконав. Отже оскільки має місце не виконання відповідачем грошового зобов`язання, яке виникло на підставі Договору на переобладнання та введення в експлуатацію котла ДКВР 10/13 від 30.04.2015 та укладеного в свою чергу Договору про відступлення права вимоги № 23 від 20.05.2016, що встановлено рішенням господарського суду Київської області від 30.07.2020 у справі № 911/533/20, яке набрало законної сили та яке не скасовано та не змінене, позивач, з посиланням на приписи статті 625 ЦК України та ст. ст. 230, 343 ГК України, звернувся з позовом до суду про стягнення з відповідача інфляційних нарахувань в розмірі 141 314,40 грн. та 3 % річних у розмірі 46 987,40 грн., нарахованих за період з 31.07.2020 по 31.08.2021.

Статтею 75 Господарського процесуального кодексу України передбачено підстави звільнення від доказування. Зокрема, господарським процесуальним законодавством визначено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.05.2018р. по справі №910/9823/17.

Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Отже, рішення господарського суду Київської області від 30.07.2020 у справі № 911/533/20, яке набрало законної сили, має преюдиціальне значення, а встановлені ним факти повторного доведення не потребують.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином.

Таким чином, з прийняттям рішення про стягнення боргу, яким по суті фіксується обов`язок сторони сплатити кошти, зобов`язання, що виникли на підставі договору та їх прострочення не припиняються.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно зі ст. ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Нарахування на суму боргу 3 % річних та інфляційних втрат відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

Як визначено змістом статей 598-609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов`язання.

Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Позивач, керуючись статтею 625 ЦК України, нарахував та просить стягнути з відповідача, за прострочення останнім виконання зобов`язання щодо своєчасної оплати виконаних робіт інфляційних нарахувань в розмірі 141 314,40 грн. та 3 % річних у розмірі 46 987,40 грн., нарахованих за період прострочення з 31.07.2020 по 31.08.2021.

При цьому, при розгляді справи № 911/2255/22, через канцелярію суду від позивача були надані відповідь б/н від 07.12.2022 (вх. № 78255/22) на відзив та письмові пояснення б/н від 17.01.2023 (вх. № 885/23), в яких позивач сам вказує на те, що ДП «Укрспирт» 18.09.2020 було перераховано на рахунок позивача суму в розмірі 3 600 000,00 грн., з призначенням платежу: «Оплата за рішенням суду по спр. № 911/533/20 по Дог. № 261 від 30.04.2015 та Дог. про відступ. права вимоги № 23 від 20.05.2016».

При цьому, позивач зазначає, що перерахування такої суми із відповідним призначенням платежу зовсім не означає виконання відповідачем рішення суду і, що формулювання призначення платежу при перерахуванні коштів за відповідним платіжним дорученням відбувалось без узгодження із позивачем.

Так, як зазначено позивачем, 18.09.2020 відповідачем на рахунок позивача було здійснено перерахування коштів в сумі 3 600 000,00 грн., при цьому як вказує сам позивач перерахування коштів здійснено відповідачем з призначенням платежу: «Оплата за рішенням суду по спр. № 911/533/20 по Дог. № 261 від 30.04.2015 та Дог. про відступ. права вимоги № 23 від 20.05.2016».

Вимоги щодо оформлення платіжних доручень для виконання безготівкових платежів на час вчинення вказаних вище платежів викладені в Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженій Постановою НБУ № 22 від 21 січня 2004 року (Постанова втратила чинність 27.95.2022).

Пунктом 1.4. Глави 1 вказаної інструкції визначено, що платіжне доручення - розрахунковий документ, що містить письмове доручення платника обслуговуючому банку про списання зі свого рахунку зазначеної суми коштів та її перерахування на рахунок отримувача.

Відповідно до пунктів 3.1, 3.7. Глави 3 вказаної інструкції призначення платежу є обов`язковим реквізитом платіжного доручення. Реквізит "Призначення платежу" платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення "Призначення платежу".

Суд враховує, що на час здійснення платежу за відповідачем рахується заборгованість, встановлена за рішенням господарського суду Київської області у справі 911/533/20 та, яка виникла з правовідносин обумовлених умовами Договору на переобладнання та введення в експлуатацію котла ДКВР 10/13 від 30.04.2015, предметом якого було виконання робіт, а умовами Договору про відступлення права вимоги № 23 від 20.05.2016 первісний кредитор відступив, а новий кредитор набув право вимоги (майбутньої вимоги), яке буде належати первісному кредиторові у відповідності з Договором № 261 від 30.04.2015.

Таким чином, суд відзначає та бере до уваги, що платіж здійснений відповідачем у розмірі 3 600 000,00 грн. 18 вересня 2020 року, у призначенні платежу якого зазначено оплату за рішенням суду по спр. № 911/533/20 по Дог. № 261 від 30.04.2015 та Дог. про відступ. права вимоги № 23 від 20.05.2016 стосується господарських відносин за відповідним рішенням суду та договорами та не може вважатися таким, що виконаний за іншими зобов`язаннями, як вважає позивач.

У відповідності до ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частиною 1 ст. 232 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судовими рішеннями є: ухвали, рішення, постанови, судові накази.

За змістом ст. 326 ГПК України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Твердження позивача, що між сторонами були домовленості щодо невиконання рішення суду від 30.07.2020 у справі № 911/533/20, а спочатку оплати відповідачем повністю суми заборгованості за Договором № 261 на переобладнання та введення в експлуатацію котла ДКВР 10/13 від 30.04.2015 не підтверджено жодними доказами (додатковими угодами до договору, листуванням тощо).

Також, як було встановлено судом при розгляді справи № 911/533/20, пунктом 2.5 договору визначено, що розрахунок за роботи, що виконуються на умовах цього договору проводиться замовником після остаточного виконання всіх робіт передбачених умовами цього договору, що підтверджується підписаними сторонами актом виконаних робіт та актом вводу обладнання в експлуатацію, в безготівковій формі, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок виконавця. Замовник здійснює оплату робіт частинами у наступному порядку: протягом 12 місяців рівними платежами в розмірі 360000,00 грн. до 10 числа кожного місяця; перший платіж здійснюється замовником до 10 числа наступного місяця за місяцем остаточного виконання всіх робіт передбачених умовами цього договору, підтверджується підписаними сторонами актом виконаних робіт та актом вводу обладнання в експлуатацію.

Тобто, з огляду на дату підписання останнього акту здачі-приймання робіт - 07.11.2019, яким підтверджується виконання всіх етапів робіт, передбачених пунктом 3.2 договору, і який, за висновками суду, і є тим самим остаточним актом виконаних робіт у розумінні пункту 4.1 договору, якого, за позицією відповідача, не вистачає для настання строків оплати робіт, строк оплати першого платежу у розмірі 360 000,00 грн. настав 10.12.2019.

Таким чином, станом на дату здійснення відповідачем 18.09.2020 платежу з призначенням: «Оплата за рішенням суду по спр. № 911/533/20 по Дог. № 261 від 30.04.2015 та Дог. про відступ. права вимоги № 23 від 20.05.2016» строк повного виконання за договором ще не настав, доказів внесення змін до договору щодо строків оплати не надано.

Якщо позивач вважає, що після виконання рішення суду від 30.07.2020 у справі № 911/533/20 у відповідача залишились невиконаними зобов`язання за Договором № 261 від 30.04.2015, позивач не позбавлений можливості звернення до суду.

Отже, суд здійснивши розрахунок заявлених позивачем до стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, встановив, що за вірний період (31.07.2020 - 17.09.2020) з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні нарахування в сумі 4 305,60 та 3 % річних в сумі 5 783,61 грн.

За змістом статей 13, 74 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу (ч. 3 ст. 74 ГПК України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. (статті 76, 77 ГПК України).

Враховуючи наведене вище, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Судовий збір відповідно до ст.ст. 123, 129 ГПК України, покладається судом на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 123, 129, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» (07400, Київська область, м. Бровамри, вул. Гагаріна, 16, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ініевстиційно-виробнича компанія «Агро-Віта Груп» (03150, м. Київ, Голосіївський район, вул. Горького, 172, ) 4 305 (чотири тисячі триста п`ять) грн. 60 коп. інфляційних нарахувань, 5 783 (п`ять тисяч сімсот вісімдесят три) грн. 61 коп. 3 % річних та 151 (сто п`ятдесят одна) грн. 34 коп. судового збору.

Видати наказ.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення відповідно до ст. ст. 240-241 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст підписано - 27.02.2023.

Суддя О.О. Христенко