РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2023Справа № 910/11219/22
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Трофименко Т.Ю., при секретарі судового засідання П`янковській Т.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Укравтокомплект ЛТД»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРДОР ЗАБУДОВА»

про розірвання договору та стягнення 533 333,33 грн,

Представники сторін:

від позивача: Валько І.В.,

від відповідача: Хімін І.С.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Укравтокомплект ЛТД» до Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРДОР ЗАБУДОВА» про розірвання договору та стягнення 533 333,33 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем зобов`язань за договором на консультування з питань комерційної діяльності й керування № 1 від 01.07.2022.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.10.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/11219/22, призначено підготовче засідання у справі на 28.11.2022.

25.11.2022 до суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, відзив на позовну заяву та заява про поновлення строку для подання відзиву на позовну заяву.

У підготовче засідання 28.11.2022 з`явився представник позивача.

У підготовчому засіданні 28.11.2022 суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив визнати поважними причини пропуску відповідачем встановленого ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.10.2022 строку на подання відзиву на позовну заяву, поновити вказаний процесуальний строк, долучити відзив відповідача до матеріалів справи та надати позивачу строк для подання відповіді на відзив протягом 5 днів з дня отримання відзиву.

Також, не виходячи до нарадчої кімнати, у підготовчому засіданні 28.11.2022 суд задовольнив клопотання відповідача про відкладення підготовчого засідання, підготовче засідання у даній справі відкладено на 14.12.2022.

07.12.2022 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву.

У підготовче засідання 14.12.2022 з`явився представник позивача.

За наслідками підготовчого засідання 14.12.2022 суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 18.01.2023.

17.01.2023 від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

В судове засідання 18.01.2023 з`явився представник позивача.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, у судовому засіданні 18.01.2023 ухвалив клопотання відповідача про відкладення розгляду справи задовольнити, відкласти розгляд справи на 06.02.2023.

В судове засідання 06.02.2023 з`явилися представники сторін, які надали суду свої пояснення по суті заявлених позовних вимог. Представник позивача підтримав позовні вимоги, просив суд задовольнити позов. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши пояснення сторін, суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив оголосити перерву у судовому засіданні до 13.02.2023.

В судове засідання 13.02.2023 з`явилися представники сторін.

Представник позивача підтримав позов та просив його задовольнити. Представник відповідача заперечив проти позову та просив відмовити у його задоволенні у повному обсязі.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 13.02.2023 оголошено вступну та резолютивну частини рішення на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

01.07.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Укравтокомплект ЛТД» (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «УКРДОР ЗАБУДОВА» (виконавець) укладено договір № 1 на консультування з питань комерційної діяльності й керування (надалі - Договір), відповідно до умов п. 1.1. якого замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов`язання по наданню консультаційних послуг, управлінську та організаційну підтримку компаніям та іншим організаціям з питань управління, корпоративного стратегічного та операційного планування, визначення напрямків розвитку бізнесу, управління змінами, визначення напрямків зниження собівартості та інші фінансові питання; послуги з маркетингу, визначення маркетингових цілей та політики; консультування з кадрової політики та планування; планування виробництва та контролю; консультування з бухгалтерського обліку та правил, програм ведення звітності, процедур контролю за виконанням кошторису (надалі - послуги).

Відповідно до п. 1.3. Договору факт виконання робіт засвідчується Актом прийому-передачі наданих послуг. У разі отримання виконавцем від замовника вмотивованої відмови від підписання Акту прийому-передачі виконаної роботи з наданням переліку недоліків, що були допущені виконавцем під час виконання робіт, виконавець зобов`язаний невідкладно усунути вказані замовником недоліки.

Пунктами 2.1.1. - 2.1.3. Договору визначені обов`язки виконавця, а саме: надавати послуги протягом 2 тижнів з моменту укладення Договору за запитами замовника; підписати Акт приймання-передачі наданих послуг; з метою дотримання режимі конфіденційності надавати послуги замовнику в усній формі.

Сторони умовами пунктів 4.1., 4.2., 4.3. Договору передбачили, що за належним чином виконану роботу замовник зобов`язується виплатити виконавцю винагороду в розмірі 583 333,33 грн без ПДВ. ПДВ не нараховується. Оплата за роботи здійснюється у 2-денний термін після підписання Акту приймання-передачі послуг. За рішенням замовника оплата винагороди може бути здійснена авансом до моменту, передбаченого у п. 4.2. Договору.

Договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до повного виконання замовлених робіт виконавцем, але не пізніше 30.07.2022 року (п. 6.1. Договору).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що ним на виконання умов Договору було сплачено відповідачу аванс у розмірі 583 333,33 грн, однак відповідачем не виконано своїх зобов`язань за Договором, послуги позивачу не надано, у зв`язку з чим Договір підлягає розірванню, а сплачені позивачем на користь відповідача кошти попередньої оплати - поверненню позивачу відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Крім того, позивач відповідно до приписів ч. 10 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України, просить суд нарахувати до стягнення з відповідача 3% річних за період з моменту прийняття рішення суду і до моменту виконання судового рішення.

Відповідач, у свою чергу, заперечує проти задоволення позовних вимог, доводи позивача про ненадання відповідачем послуг згідно з умовами Договору вважає необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки Актом наданих послуг № 1 від 14.07.2022, підписаним з боку відповідача, підтверджується виконання останнім своїх обов`язків за Договором. Як зазначає відповідач, вказаний акт був отриманий позивачем, однак жодних відповідей про причини не підписання цього акту відповідач не отримував.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає таке.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що укладений між сторонами Договір за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 902 Цивільного кодексу України, виконавець повинен надати послугу особисто, а замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 905 Цивільного кодексу України строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України).

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Щодо вимоги позивача про розірвання укладеного між сторонами Договору, суд зазначає таке.

Підставою для розірвання Договору позивач вказує істотне порушення відповідачем своїх зобов`язань за Договором щодо надання позивачу консультаційних послуг.

За загальним правилом, визначеним у ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України, розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст. 651 Цивільного кодексу України встановлено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 653 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

У ч. 3 ст. 653 Цивільного кодексу України зазначено, що у разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Таким чином, припинення строку дії договору у будь-якому випадку унеможливлює розірвання такого договору в судовому порядку, оскільки в силу положень чинного законодавства розірвати (в тому числі і в судовому порядку) можливо лише діючий договір. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.10.2019 у справі №905/1705/18.

Також, у постанові Верховного Суду від 14.07.2021 у справі №911/1442/19 викладено правовий висновок, відповідно до якого розірвано може бути лише чинний (такий, що діє на час звернення до суду з позовом та прийняття відповідного судового рішення) договір. Аналогічний висновок також викладено Верховним Судом у справах №910/16750/18, №911/991/19, № 904/2903/20 від 07.10.2021, з яким також погодився Верховний Суд у постанові від 21.06.2022 у справі № 911/3276/20.

Судом встановлено, що відповідно до п. 6.1. Договору, він вступає в силу з моменту його підписання і діє до повного виконання замовлених робіт виконавцем, але не пізніше 30.07.2022.

Умовами Договору не передбачено автоматичної пролонгації вказаного договору.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що розірвати можна лише договір, який діє (строк/термін дії якого не закінчився), у зв`язку з чим вимога позивача про розірвання Договору на консультування з питань комерційної діяльності й керування № 1 від 01.07.2022, укладеного між сторонами у даній справі, є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача попередньої оплати в сумі 583 333,33 грн.

Обґрунтовуючи вказану позовну вимогу, позивач зазначає, що внаслідок припинення дії Договору та невиконання відповідачем зобов`язань щодо надання послуг, у останнього відсутні правові підстави для володіння належними позивачу коштами, які згідно з платіжним дорученням № 12097 від 14.07.2022 були перераховані на користь відповідача в якості авансу за надані згідно з Договором послуги.

Стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частини 1, 2 ст.1212 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем відповідно до умов укладеного між сторонами Договору сплачено на користь відповідача авансом кошти у розмірі 583 333,33 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 12097 від 14.07.2022, у призначенні платежу якого вказано «За послуги зг. дог. №1 від 01.07.2022р. Без ПДВ.».

Також матеріали справи містять Акт наданих послуг № 1 від 14.07.2022, який підписаний в односторонньому порядку лише відповідачем. При цьому, судом встановлено факт отримання позивачем вказаного акту, оскільки ним такий акт долучено до позовної заяви.

Водночас, позивач зазначає, що послуги за Договором не були надані відповідачем, що стало підставою для не підписання позивачем Акту наданих послуг № 1 від 14.07.2022, у зв`язку з чим позивач 06.08.2022 надіслав відповідачу вимогу від 05.08.2022 про повернення авансу, у якій просив в семиденний строк з моменту отримання вимоги повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «Укравтокомплект ЛТД» сплачений аванс за Договором у розмірі 583 333,33 грн.

Оскільки вказана вимога залишена відповідачем без задоволення, а вказана у ній сума коштів не сплачена останнім позивачу у добровільному порядку, позивач, із посиланням на ст. 1212 Цивільного кодексу України, просить суд стягнути сплачену ним суму авансу згідно з умовами Договору у розмірі 583 333,33 грн.

Так, умовами п. 1.3. Договору сторони визначили, що факт виконання робіт засвідчується Актом прийому-передачі наданих послуг.

Таким чином, враховуючи положення наведеного пункту Договору, характер спірних правовідносин, з огляду на визначений сторонами у п. 2.1.3. Договору обов`язок виконавця щодо надання послуг в усній формі, суд доходить до висновку, що єдиним доказом, який би свідчив про надання таких послуг відповідачем, є саме Акт наданих послуг.

Враховуючи те, що Акт наданих послуг № 1 від 14.07.2022 підписано з боку відповідача, при цьому, позивачем у день складення даного акту перераховано відповідачу кошти за послуги згідно з Договором у розмірі 583 333,33 грн, судом критично оцінюються доводи позивача про ненадання відповідачем послуг згідно з умовами Договору.

При цьому, вмотивованої відмови позивача від підписання Акту наданих послуг № 1 від 14.07.2022, як це передбачено п. 1.3. Договору, матеріали справи не містять, а вимога від 05.08.2022 не може вважатись такою відмовою у розумінні положень вказаного пункту Договору. Разом з тим, вказану вимогу позивачем надіслано відповідачу вже після припинення дії Договору.

Виходячи із наведених обставин, суд дійшов висновку, що відсутність підпису позивача у Акті наданих послуг № 1 від 14.07.2022 не може свідчити про відсутність факту надання відповідачем послуг.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту статті 79 Господарського процесуального кодексу України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (зазначену правову позиція викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Отже, враховуючи принцип змагальності сторін, суд вважає, що наданими позивачем у матеріали справи доказами більш вірогідно підтверджується факт надання відповідачем послуг за Договором, аніж їх ненадання.

Суд відхиляє доводи позивача про те, що відповідачем не доведено жодними доказами факту надання послуг, оскільки в силу положень ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення таких обставин у даному випадку покладено саме на позивача.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує. Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі № 914/1131/18, від 26.02.2019 у справі № 914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 904/6455/17 та від 05.11.2019 у справі № 915/641/18.

З огляду на наведене, позивачем не доведено наявності підстав для стягнення з відповідача суми перерахованого позивачем авансу у розмірі 583 333,33 грн відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України, у зв`язку з чим суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача вказаної суми коштів.

Суд також відмовляє у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача 3% річних за період з моменту прийняття рішення суду і до моменту його виконання, оскільки така є похідною від вимоги про стягнення попередньої оплати, у задоволенні якої судом відмовлено.

За приписами ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Ураховуючи викладені обставини, оцінюючи подані сторонами у матеріали справи докази у їх сукупності, суд зазначає, що позивачем не обґрунтовано наявності підстав для задоволення заявлених ним позовних вимог.

Зважаючи на викладене, позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 27.02.2023.

Суддя Т. Ю. Трофименко