СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2023 року м. Харків Справа №922/2334/21

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Россолов В.В., суддя Слободін М.М.,

за участю секретаря судового засідання Беккер Т.М.,

за участю представників у режимі відеоконференції:

апелянта Хуторянець О.В., довіреність №514/21 від 14.07.2021 року, свідоцтво ВА№1004 від 16.03.2018 року;

кредитора (Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропродукт Поділля») Кіншов Д.С., ордер серія АХ№1107037 від 08.02.2023 року, свідоцтво №3589 від 21.07.2020 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» (вх.№111Х/1) на ухвалу Господарського суду Харківської області від 20.12.2021 року, винесену за результатом розгляду вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропродукт Поділля» у справі №922/2334/21

за заявою Акціонерного товариства «Райффайзен Банк», м.Київ,

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Софія-Близнюки», ,

про визнання банкрутом,-

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 20.12.2021 року у справі №922/2334/21 (повний текст підписано 28.12.2021 року, суддя Кононова О.В.) задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропродукт Поділля» (вх.№22009 від 20.09.2021 року) з грошовими вимогами до боржника.

Визнано грошові вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропродукт Поділля» до боржника у загальному розмірі 6033843,69 грн., з яких: 5733833,11 грн. сума основного боргу, 192480,00 грн. штрафна санкція, 102990,58 грн. пеня, 4540,00 грн. судовий збір за звернення до суду із заявою з грошовими вимогами до боржника.

Зобов`язано розпорядника майна включити визнані судом вимоги до реєстру вимог кредиторів у визначеній Кодексом України з процедур банкрутства черговості.

Акціонерне товариство «Райффайзен Банк» з вищевказаною ухвалою суду першої інстанції не погодилося та звернулося до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті ухвали норм права, на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просило:

- поновити строк на апеляційне оскарження ухвали Господарського суду Харківської області від 20.12.2021 року у справі №922/2334/21;

- скасувати ухвалу Господарського суду Харківської області від 20.12.2021 року у справі №922/2334/21 про визнання грошових вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропродукт Поділля» до боржника у загальному розмірі 6033843,69 грн., з яких: 5733833,11 грн. сума основного боргу, 192480,00 грн. штрафна санкція, 102990,58 грн. пеня, 4540,00 грн. судовий збір за звернення до суду із заявою з грошовими вимогами до боржника;

- постановити нову, якою відхилити повністю вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропродукт Поділля» до боржника;

Досліджуючи прохальну частину апеляційної скарги АТ «Райффайзен Банк» встановлено, що апелянт надаючи до суду одну апеляційну скаргу фактично оскаржив сім окремих процесуальних документів, а саме шість індивідуальних ухвал щодо грошових вимог кредиторів та одну ухвалу, винесену за результатом попереднього засідання.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 07.09.2022 року апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» залишено без задоволення, а ухвалу Господарського суду Харківської області від 20.12.2021 року у справі №922/2334/21 (винесену за результатом попереднього засідання) без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07.12.2022 року постанову Східного апеляційного господарського суду за результатами розгляду апеляційної скарги Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» від 07.09.2022 року у справі №922/2334/21 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Так, суд касаційної інстанції вказав, що ні мотивувальна, ні резолютивна частини постанови Східного апеляційного господарського суду від 07.09.2022 року у справі №922/2334/21 за результатами розгляду апеляційної скарги АТ «Райффайзен Банк» не містять судового рішення за результатами розгляду апеляційної скарги в частині вимоги банку про скасування шести ухвал Господарського суду Харківської області від 20.12.2021 року у справі №922/2334/21 за результатами розгляду грошових вимог кредиторів, зокрема, Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропродукт Поділля».

Тобто, апеляційним судом фактично не було переглянуто в апеляційному порядку шість ухвал Господарського суду Харківської області від 20.12.2021 року у справі №922/2334/21, що постановлені за результатами розгляду грошових вимог кредиторів.

Після надходження матеріалів справи №922/2334/21 до Східного апеляційного господарського суду, здійснено автоматизований розподіл судової справи між суддями.

13.01.2023 року колегією суддів Східного апеляційного господарського суду винесено ухвалу, якою роз`єднано апеляційні вимоги Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» за скаргою вих.№188/2/30 від 14.01.2022 року. Виділено, зокрема, в окреме самостійне апеляційне провадження вимоги Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» за апеляційною скаргою вих.№188/2/30 від 14.01.2022 року щодо скасування ухвали Господарського суду Харківської області від 20.12.2021 року про визнання грошових вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропродукт Поділля» до боржника у загальному розмірі 6033843,69 грн., з яких: 5733833,11 грн. сума основного боргу, 192480,00 грн. штрафна санкція, 102990,58 грн. пеня, 4540,00 грн. судовий збір за звернення до суду із заявою з грошовими вимогами до боржника і постановлення нової, якою відхилити повністю вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропродукт Поділля» до боржника. Також ухвалено Відділу документального забезпечення та контролю Східного апеляційного господарського суду здійснити дії по реєстрації окремих самостійних апеляційних проваджень, що було вчинено 13.01.2022 року.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 17.01.2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» на ухвалу Господарського суду Харківської області від 20.12.2021 року, винесену за результатом розгляду вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропродукт Поділля» у справі №922/2334/21; встановлено строк на протязі якого учасники справи мають право подати до суду клопотання, заяви, документи та докази в обґрунтування своєї позиції по справі. Запропоновано учасникам справи визначитися зі своєю явкою у судове засідання (можливістю його проведення за відсутністю представника) шляхом своєчасного повідомлення суду. Повідомлено учасників справи про можливість участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції та про можливість подати документи у справі на електронну адресу суду, через особистий кабінет в системі «Електронний суд», поштою, факсом або дистанційні засоби зв`язку, вчинити інші процесуальні дії в електронній формі з використанням власного електронного цифрового підпису, прирівняного до власноручного підпису з урахуванням вимог Закону України «Про електронний цифровий підпис» та Закону України «Про електронні довірчі послуги». Офіційна електронна пошта суду: . Доведено до відома учасників справи, що нез`явлення у судове засідання апеляційної інстанції (особисто чи представників) належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, а також відсутність відповідного клопотання, не тягне за собою відкладення розгляду справи на іншу дату, а також не перешкоджає розгляду справи по суті.

Учасники справи про час та місце судового засідання повідомлялись шляхом направлення на їх поштові адреси та на електронні адреси, що наявні у матеріалах справи (повідомлені учасниками справи шляхом зазначення у документах, які надавались до суду) копії ухвали суду від 17.01.2023 року.

Згідно із Законом України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення (включаючи ухвали суду господарського суду про відкриття провадження у справі) є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання (ст. 2). Для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень; суд вносить до Реєстру всі судові рішення, викладені у письмовій формі, не пізніше наступного дня після їх ухвалення або виготовлення повного тексту (ст. 3). Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ст. 4).

Ухвала суду у даній справі була розміщена в Єдиному державному реєстрі судових рішень, що підтверджується даними вказаного Реєстру, який є відкритим.

Згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Колегія суддів вважає, що судом апеляційної інстанції було вчинено всі належні та допустимі заходи направленні на повідомлення учасників справи про час та місце судового засідання.

В обґрунтування апеляційної скарги щодо скасування ухвали про визнання кредиторських вимог ТОВ «Агропродукт Поділля», апелянт вказує, що суд першої інстанції передчасно визнав кредиторські вимоги і не звернув уваги на суттєві обставини.

Так, апелянт зазначає, що кредитором при поданні заяви не надано підтвержень поставки товару на склад TOB «Софія-Близнюки», як і не надано документів (доказів), які б підтверджували дійсну наявність складу за адресою: Харківська область, Близнюківський р-н, с. Софіївка Перша, вул. Миру, 18а, яка зазначена у п. 2.1. договору №0106/1 вiд 01.06.2021 року, чи то у власності боржника, чи то в оренді, оскільки згідно відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за вказаною адресою у боржника відсутнє у власності чи в орендi нерухоме майно. Також, не надано доказiв, що кредитор чи боржник звертались до правоохоронних органів щодо можливого викрадення майна, чи доказів щодо можливого знищення майна, яке передано на зберігання.

Апелянт вказує, що Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що у разі виникнення мотивованих сумнівів сторін у справі про банкрутство щодо обґрунтованості кредиторських вимог на заявника таких кредиторських вимог покладається обов`язок підвищеного стандарту доказування задля забезпечення перевірки господарським судом підстав виникнення таких грошових вимог, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог. Натомість, на думку скаржника, суд першої інстанції уваги на стандарти доказування не звернув.

Матеріали справи свідчать, що 10.02.2023 року від ТОВ «Агропродукт Поділля» надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№1707), в якому зазначає, що згоден з ухвалою господарського суду першої інстанції, вважає її обґрунтованою та законною, прийнятою при об`єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв`язку з чим просить оскаржувану ухвалу залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У судовому засіданні 13.02.2023 року представник апелянта (АТ «Райффайзен Банк») підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги і наполягав на її задоволенні. Представник кредитора ТОВ «Агропродукт Поділля», проти позиції апелянта заперечував з підстав викладених у відзиві та просив оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Представник боржник чи арбітражний керуючий у судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили. Як вже зазначалось, суд ухвалою від 17.01.2023 року доводив до відома учасників справи, що нез`явлення у судове засідання апеляційної інстанції (особисто чи представників) належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, а також відсутність відповідного клопотання, не тягне за собою відкладення розгляду справи на іншу дату, а також не перешкоджає розгляду справи по суті. Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про розгляд апеляційної скарги у даній справі за відсутності представника боржника та арбітражного керуючого.

У ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представників кредиторів, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 19.08.2021 року відкрито провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Софія-Близнюки, ; визнано розмір вимог ініціюючого кредитора Акціонерного товариства «Райффайзен Банк», в тому числі й забезпечених заставою майна боржника та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів; введено процедуру розпорядження майном боржника; призначено розпорядником майна боржника арбітражного керуючого Хандуріна Дмитра Вікторовича та призначено дату проведення попереднього засідання суду.

Офіційне оприлюднення повідомлення про відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ «Софія-Близнюки» було здійснено 19.08.2021 за № 67081 на офіційному веб-сайті ВГСУ, в якому встановлений граничний строк подання заяв кредиторів з вимогами до боржника.

Після офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про визнання банкрутом надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропродукт Поділля» (вх.№22009 від 20.09.2021 року) з грошовими вимогами до боржника на загальну суму 6033843,69 грн., за результатом розгляду якої винесено оскаржувану ухвалу.

Відповідно до частини першої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ) конкурсні кредитори за вимогами, що виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.

Аналіз приписів статті 45 КУзПБ, дає підстави стверджувати, що кредитор, подаючи до господарського суду відповідну заяву з вимогами до боржника, самостійно визначає розмір таких вимог та підтверджує їх відповідними документами, при цьому, до обов`язків суду при розгляді відповідних заяв входить саме перевірка їх обґрунтованості та наявності документів, що підтверджують відповідні вимоги.

На стадії звернення кредиторів з вимогами до боржника та розгляду зазначених вимог судом принципи змагальності та диспозитивності у справі про банкрутство проявляються у наданні заявником відповідних документів на підтвердження своїх кредиторських вимог та заперечень боржника та інших кредиторів проти них (такий висновок неодноразово зазначався у постановах Верховного Суду від 23.04.2019 року у справі №910/21939/15, від 11.07.2019 року у справі №904/2394/18 та інших)

Частиною першою статті 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Верховний Суд звертає увагу, що тягар доведення наявності вимог до боржника належними, достатніми та допустимими доказами, відповідно і обов`язок доведення кредиторських вимог одночасно з поданням відповідних документів, що їх підтверджують, покладено саме на кредитора.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 29.03.2018 у справі №916/4644/15, від 23.04.2019 у справі №910/21939/15.

Заявлені у даній справі ТОВ «Агропродукт Поділля» до визнання кредиторські вимоги складаються та обґрунтовуються наступним.

06.08.2021 року між ТОВ «Агропродукт Поділля» (новий кредитор), ТОВ «Агросиметрія» (первісний кредитор) та ТОВ «Софія-Близнюки» (боржник) укладено договір про відступлення права вимоги.

Відповідно до п.1 договору про відступлення права вимоги від 06.08.2021 року, в порядку та на умовах, визначених цим договором, первісний кредитор відступає новому кредиторові, а новий кредитор набуває право вимоги, належне первісному кредиторові у відповідності до договору поставки №70 від 11.09.2020 року та договору поставки №94 від 26.10.2020 року (надалі разом іменуються «Основний договір»), укладені між первісним кредитором і боржником.

Згідно з п.2 договору про відступлення права вимоги від 06.08.2021 року, за цим договором новий кредитор набуває право вимагати від боржника належного виконання обов`язків згідно основного договору в повному обсязі включно з правом вимоги погашення заборгованості в сумі 1257870,58 грн., з яких борг за товар 962400,00 грн., штрафна санкція (згідно пп. 11.3 п. 11 договорів) - 192480,00 грн., пеня (згідно пп. 11.2 п. 11 договорів) 102990,58 грн.

Договір про відступлення права вимоги є відплатним, а саме пунктом 3 договору передбачено, що за передане право вимоги до боржника за основним договором у порядку, визначеному цим договором, новий кредитор сплачує первісному кредитору суму у розмірі 1247982,90 грн. у строк до 01.09.2021 року.

Матеріали справи свідчать, що 06.08.2021 року ТОВ «Агропродукт Поділля» на розрахунковий рахунок первісного кредитора сплачено грошові кошти у загальному розмірі 1297982,90 грн., що підтверджується платіжним дорученням №430 від 06.08.2021 року та платіжним дорученням №431 від 06.08.2021 року.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 512 Цивільного кодексу України передбачені підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Частиною 1 ст. 513 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 517 Цивільного кодексу України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Таким чином, відступлення права вимоги являється передачею права вимоги первісного кредитора новому кредиторові на підставі укладеного між ними правочину. При цьому, заміна кредитора саме у зобов`язанні допускається протягом усього часу існування зобов`язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

Отже, з моменту здійснення новим кредитором оплати, передбаченої у п. 3 цього договору, грошові зобов`язання боржника перед первісним кредитором, що виникли на підставі основного договору є припиненими. Первісний кредитор втрачає право вимагати від боржника виконання грошового зобов`язання, передбаченого основним договором. Відповідно, таке право набув новий кредитор ТОВ «Агропродукт Поділля».

Наразі матеріали справи свідчать, що вищевказаний договір відступлення права вимоги є чинним та ніким не оскаржений.

Право вимоги, що було передане за договором про відступлення права вимоги від 06.08.2021 року, виникло у первісного кредитора на підставі договору поставки №70 від 11.09.2020 року та договору поставки №94 від 26.10.2020 року, за якими ТОВ «Агросиметрія» є продавцем, а ТОВ «Софія-Близнюки» покупцем.

Відповідно до п. 1.1 договору поставки №70 від 11.09.2020 року, постачальник зобов`язався в строки, визначені договором, передати у власність покупця (поставити) товар, а покупець зобов`язався прийняти товар і оплатити його вартість.

Згідно з п. 1.2 договору поставки №70 від 11.09.2020 року, найменування товару визначається сторонами у додатках, які складаються сторонами на кожну партію товару окремо і є невід`ємними частинами цього договору.

Відповідно до п. 6.4 договору поставки №70 від 11.09.2020 року, покупець вважається таким, що прострочив виконання своїх зобов`язань у випадку несплати за товар у строки, визначені цим договором та/або специфікацією (ями) незалежно від того, чи виставлявся постачальником рахунок-фактури.

Додатком №1 від 11.09.2020 року до договору поставки №70 від 11.09.2020 року сторонами погоджено здійснення поставок насіння пшениці озимої урожай 2020 року у кількості 40 т на загальну суму 590400,00 грн.

Відповідно до п. 3.1 додатку №1 від 11.09.2020 року, оплата здійснюється на умовах відстрочки платежу до 05.10.2020 року.

ТОВ «Агросиметрія» здійснило поставку обумовленого товару, що підтверджується видатковою накладною №79 від 16.10.2020 року. Проте, ТОВ «Софія-Близнюки» до 05.10.2020 року не оплатило товар.

Додатком №2 від 24.09.2020 року до договору поставки №70 від 11.09.2020 року сторонами погоджено здійснення поставки озимого ячменю 2020 року у кількості 5 т на загальну суму 76800,00 грн.

Відповідно до п. 3.1 додатку №2 від 11.09.2020 року, оплата проводиться до 05.10.2020 року.

ТОВ «Агросиметрія» здійснило поставку обумовленого товару, що підтверджується видатковою накладною №91 від 16.10.2020 року. Проте, ТОВ «Софія-Близнюки» до 05.10.2020 року не оплатило товар, у зв`язку із чим з 06.10.2020 року розпочалося прострочення боржника.

Відповідно до п. 1.1 договору поставки №94 від 26.10.2020 року, постачальник зобов`язався в строки, визначені договором, передати у власність покупця (поставити) товар, а покупець зобов`язався прийняти товар і оплатити його вартість.

Згідно з п. 1.2 договору поставки №94 від 26.10.2020 року, найменування товару визначається сторонами у додатках, які складаються сторонами на кожну партію товару окремо і є невід`ємними частинами цього договору.

Відповідно до п. 6.4 договору поставки №94 від 26.10.2020 року, покупець вважається таким, що прострочив виконання своїх зобов`язань у випадку несплати за товар у строки, визначені цим договором та/або специфікацією(ями) незалежно від того, чи виставлявся постачальником рахунок-фактури.

Шляхом підписання додатку №1 до договору поставки №94 від 26.10.2020 року сторони погодили здійснення поставки озимої пшениці врожаю 2020 року у кількості 12 тон та озимої пшениці Центуріон 1 репр. у кількості 8 т загальною вартістю 295200,00 грн.

Відповідно до п. 3.1 додатку №1 до договору поставки №94 від 26.10.2020 року, оплата здійснюється до 27.10.2020 року.

ТОВ «Агросиметрія» здійснило поставку обумовленого товару, що підтверджується видатковою накладною №109 від 26.10.2020 року. Проте, ТОВ «Софія-Близнюки» до 27.10.2020 року не оплатило товар, у зв`язку із чим з 28.10.2020 року розпочалося прострочення боржника.

Тобто, вартість товару, поставленого за двома договорами поставки, яка залишилась не сплаченою покупцем ТОВ «Софія-Близнюки» становить 962400,00 грн., з яких: 667200,00 грн. за договором поставки №70 від 11.09.2020 року та 295200,00 грн. за договором поставки №94 від 26.10.2020 року.

Відповідно до ч. 1ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За змістом ч. 1ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Отже, між сторонами виникли правовідносини поставки, які регулюються нормами ст. 712 Цивільного кодексу України та ст.ст. 264-271 Господарського кодексу України. В частині, що не суперечить договору, до вказаного правочину також застосовуються норми Цивільного кодексу України, які регулюють правила купівлі-продажу (ст.ст. 655-697 Цивільного кодексу України).

Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу (ст. 663 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 664 Цивільного кодексу України визначено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до п. 7 ст. 193 Господарського кодексу України не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

З наданих кредитором матеріалів заяви про визнання кредиторських вимог вбачається, що ТОВ «Софія-Близнюки» не виконало свої зобов`язання перед ТОВ «Агросиметрія» щодо сплати за поставлену продукцію у розмірі 962400,00 грн, право на стягнення яких перейшло до ТОВ «Агропродукт Поділля». Доказів сплати боргу ТОВ «Агросиметрія» та/або ТОВ «Агропродукт Поділля», боржником ТОВ «Софія-Близнюки» матеріали справи не містять.

Боржник не виконав взяті на себе зобов`язання та не сплатив заборгованість за договорами поставки №70 від 11.09.2020 року та №94 від 26.10.2020 року, яка складає 962400,00 грн.

Крім основної заборгованості за договорами поставки №70 від 11.09.2020 року та №94 від 26.10.2020 року, ТОВ «Агропродукт Поділля» заявлено до стягнення штрафні санкції та пеню.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Аналогічні положення закріплені і в ст.ст. 216, 217 Господарського кодексу України. При цьому, несвоєчасне виконання грошових зобов`язань є належною підставою у розумінні ст.218 Господарського кодексу України для застосування заходів господарсько-правової відповідальності.

Як встановлено ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є вид неустойки, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання;

Частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до п.п. 11.2 п. 11 договорів поставки №70 від 11.09.2020 року та №94 від 26.10.2020 року, покупець за порушення строків оплати отриманого товару, сплачує іншій стороні неустойку у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на час існування прострочення, від вартості несвоєчасно оплаченого товару.

На підставі норм права та умов договорів, кредитором заявлено до визнання 102990,58 грн. пені за договорами поставки №70 від 11.09.2020 року та №94 від 26.10.2020 року.

Суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, здійснивши перевірку розрахунку заявленої до стягнення пені, визнав його арифметично вірним, а відповідні вимоги обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають визнанню та включенню розпорядником майна до реєстру вимог кредиторів.

Відповідно до п.п. 11.3 п. 11 договорів поставки №70 від 11.09.2020 року та №94 від 26.10.2020 року, покупець, який прострочив виконання грошового зобов`язання по оплаті поставленого товару, більше ніж на 10 календарних днів, зобов`язаний сплатити штраф у розмірі 20 відсотків від простроченої суми (вартості неоплаченого чи несвоєчасно оплаченого товару).

На підставі норм права та умов договорів, кредитором заявлено до визнання 192480,00 грн. штрафу за договорами поставки №70 від 11.09.2020 року та №94 від 26.10.2020 року.

Суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, здійснивши перевірку розрахунку заявленого до стягнення штрафу, визнав його арифметично вірним, а відповідні вимоги обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають визнанню та включенню розпорядником майна до реєстру вимог кредиторів.

Матеріали справи (заяви про визнання кредиторських вимог) свідчать, що 01.06.2021 року ТОВ «Агропродукт Поділля» передало ТОВ «Софія-Близнюки» на відповідальне зберігання товарно-матеріальні цінності загальною вартістю 4771433,11 грн. Вказане підтверджується договором №0106/1 від 01.06.2021 року та актом прийому-передачі від 01.06.2021 року, які скріплені підписами представників та печатками підприємств.

Відповідно до п. 1.1 договору №0106/1 від 01.06.2021 року, виконавець надає замовнику послуги відповідального зберігання товарно-матеріальних цінностей, в критих, що охороняються приміщеннях, а замовник приймає послуги і своєчасно оплачує вартість наданих виконавцем послуг відповідно до умов цього договору.

Відповідно до акту прийому-передачі від 01.06.2021 року сторонами оцінено передані товарно-матеріальні цінності на суму 4771433,11 грн.

Відповідно до п. 6.2 договору відповідального зберігання від 01.06.2021 року, виконавець несе відповідальність перед замовником у разі втрати, знищення, пошкодження, нестачі товарно-матеріальних цінностей замовника в розмірі повної вартості товарно-матеріальних цінностей, що зазначені в акті прийому-передачі.

Згідно з п. 6.3 договору відповідального зберігання від 01.06.2021 року, у разі виявлення втрати, знищення, пошкодження, нестачі товарно-матеріальних цінностей сторона, що це виявила, повинна негайно повідомити іншу сторону. За результатами спільного обстеження сторони складають акт, в якому вказують: кількість втрачених (пошкоджених або відсутніх) товарно-матеріальних цінностей; вартість втрачених (пошкоджених або відсутніх) товарно-матеріальних цінностей, що приймається сторонами в якості суми, що підлягає відшкодуванню Виконавцем відповідно до цього пункту.

Виконавець зобов`язаний протягом 10 днів з моменту складання акту сплатити замовнику суму, зазначену в акті.

Кредитор у своїй заяві зазначає, що 03.06.2021 року директор ТОВ «Агропродукт Поділля» приїхав за адресою місцезнаходження складу: Харківська область, Близнюківський р-н, с. Софіївка Перша, вул. Миру, 18а, для перевірки збереження товарно-матеріальних цінностей. Проте, у складі не виявлено переданих на зберігання товарно-матеріальних цінностей, що стало підставою для складання акту втрати товарно-матеріальних цінностей.

03.06.2021 року директором ТОВ «Агропродукт Поділля» та директором ТОВ «Софія-Близнюки» підписано акт втрати товарно-матеріальних цінностей, в якому зафіксована відсутність на складі виконавця переданих товарно-матеріальних цінностей, вартість яких становить 4771433,11 грн.

У зв`язку зі втратою товарно-матеріальних цінностей, на підставі п. 6.3 договору відповідального зберігання, у ТОВ «Софія-Близнюки» виникло зобов`язання відшкодувати ТОВ «Агропродукт Поділля» вартість втрачених товарно-матеріальних цінностей, яка визначається згідно з актом прийому-передачі товарно-матеріальних цінностей та актом втрати товарно-матеріальних цінностей.

Вартість втрачених товарно-матеріальних цінностей мала бути сплачена ТОВ «Софія-Близнюки» протягом 10 днів з моменту виявлення втрати, тобто до 25.07.2021 року. Проте ТОВ «Софія-Близнюки», всупереч умов договору, не сплатило у встановлений строк вартість втрачених товарно-матеріальних цінностей.

Відповідно до ч. 1 ст. 936 Цивільного кодексу України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Абзацом 3 ч. 1 ст. 937 Цивільного кодексу України, письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

З наведеної норми слідує, що передача майна на зберігання засвідчується будь-яким письмовим документом, що підписаний зберігачем.

Згідно з ч. 1 ст. 950 Цивільного кодексу України, за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах. При цьому, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 950 Цивільного кодексу України, збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем: у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості.

Частиною 3 ст. 225 Господарського кодексу України визначено, що при визначенні розміру збитків, якщо інше не передбачено законом або договором, враховуються ціни, що існували за місцем виконання зобов`язання на день задоволення боржником у добровільному порядку вимоги сторони, яка зазнала збитків, а у разі якщо вимогу не задоволено у добровільному порядку, - на день подання до суду відповідного позову про стягнення збитків.

Отже, ч. 3 ст. 225 Господарського кодексу України наділяє сторін правочину правом визначати у договорі спосіб визначення розміру збитків, що є реалізацією принципу свободи договору.

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Агропродукт Поділля» та ТОВ «Софія-Близнюки» дійшли згоди, що у випадку втрати товарно-матеріальних цінностей, переданих на зберігання, збитки визначаються з урахуванням вартості товарно-матеріальних цінностей, що визначена в акті прийому-передачі. Відповідні умови закріплені в п. 4.4, 6.2 договору про надання послуг відповідального зберігання від 01.06.2021 року.

Передання майна на зберігання та вартість такого майна підтверджується актом прийому-передачі від 01.06.2021 року. Втрата боржником майна, переданого на зберігання, підтверджується актом втрати товарно-матеріальних цінностей до договору про надання послуг відповідального зберігання №0106/1 від 01.06.2021 року.

Отже, ТОВ «Агропродукт Поділля» допустило порушення умов договору зберігання, оскільки обов`язком саме ТОВ «Софія-Близнюки» було забезпечення належного зберігання та схоронності майна (п.п. 5.1.1, 5.1.2 договору про надання послуг відповідального зберігання №0106/1 від 01.06.2021 року).

Матеріали справи не містять пояснень ТОВ «Софія-Близнюки» щодо обставин втрати майна та наявності обставин непереборної сили чи форс-мажорних обставин.

Відповідно до ч. 1 ст. 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Згідно з ч. 2 цієї статті, відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Так як боржником не доведено відсутності вини у втраті товарно-матеріальних цінностей, презюмується, що порушення зобов`язання допущене з вини боржника, допоки боржником не буде доведене зворотне.

Тобто, боржник не виконав в повному обсязі взяті на себе зобов`язання за договором №0106/1 від 01.06.2021 року відповідального зберігання товарно-матеріальних цінностей і у зв`язку з чим заборгованість боржника ТОВ «Софія-Близнюки» складає 4771433,11 грн.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Апелянт ставить під сумнів реальність виконання договорів поставки, оскільки відсутні товарно-транспортні накладні. Стверджує про можливу удаваність (фіктивність) правочину щодо зберігання майна.

Однак, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що апелянт не надав будь-яких доказів у підтвердження наявності підстав сумнівності або недостовірності укладених між сторонами договорів.

Так, договори поставки та додатки до них підписані сторонами, доказом поставки є видаткові накладні, які також складні у відповідності до норм чинного законодавства. Договір зберігання як і акти також підписані повноважними представниками. Твердження апелянта про не дослідження дійсності наявності складу на якому зберігалось майно і відношення цього складу до боржника, колегія суддів відхиляє, оскільки предметом договору було саме збереження майна, а не збереження майна на певному складі.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішенні справи. Стандарт доказування - це та ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину - доведеною. Тобто в цьому разі мається на увазі достатній рівень допустимих сумнівів, при якому тягар доведення вважається виконаним.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово наголошував на необхідності застосування під час розгляду справи категорій стандартів доказування - правил, які дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На даний час у праві існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt).

17.10.2019 набув чинності Закон України №132-ІХ від 20.09.2019 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким були, зокрема внесені зміни до Господарського процесуального кодексу України та змінено назву статті 79 Господарського процесуального кодексу України з «Достатність доказів» на нову «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування «вірогідності доказів».

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають учасники справи. Тобто, з введенням в дію цього нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були (аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.06.2020 року у справі №924/233/18).

Тобто, обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Як вже зазначалось, апелянт не надав доказів у підтвердження наявності підстав сумнівності або недостовірності (фіктивності, удаваності) укладених між сторонами договорів. Слід відзначити, що учасники справи про банкрутство не обмежені у своєму праві оскаржити відповідний правочин керуючись приписами ст.42 КУзПБ. З огляду на предмет та підстави дослідження, суд керується наразі призумпцією правомірності правочину, допоки не буде доведено протилежного.

Натомість, кредитором - ТОВ «Агропродукт Поділля» з огляду на вірогідність доказування, було надано суду документи на обґрунтування своїх вимог, які були досліджені судом, а їх необхідна сукупність свідчить про обґрунтованість та правомірність висновку суду першої інстанції про визнання кредиторських вимог на загальну суму 6029303,69 грн., з яких: 5733833,11 грн. сума основного боргу, 192480,00 грн. штрафна санкція, 102990,58 грн. пеня.

Офіційне повідомлення про відкриття провадження у даній справі про банкрутство оприлюднене на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України 19.08.2021 року (номер публікації 67081), а заява ТОВ «Агропродукт Поділля» подана в межах визначеного законом 30-денного строку; строк виконання зобов`язань настав до моменту відкриття провадження у справі, то зазначені вимоги є конкурсними та підлягають визнанню та включенню до реєстру вимог кредиторів у відповідній черговості. Крім того за подання заяви з грошовими вимогами заявником був сплачений судовий збір у розмірі 4540,00 грн., який також підлягає визнанню та включенню до реєстру вимог кредиторів.

Статтею 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржувана ухвала прийнята з порушенням судом норм права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв`язку з чим апеляційна скарга Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» на ухвалу Господарського суду Харківської області від 20.12.2021 року, винесену за результатом розгляду вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропродукт Поділля» у справі №922/2334/21 не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржувана ухвала, яка відповідає вимогам статті 236 Господарського процесуального кодексу України, має бути залишена без змін.

Керуючись статтями 13, 73-79, 86, 240, 269, 270, 271, 273, п.1, ч.1 ст.275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» (вх.№111Х/1) залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Харківської області від 20.12.2021 року, винесену за результатом розгляду вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропродукт Поділля» у справі №922/2334/21 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено 22.02.2023 року.

Головуючий суддя В.С. Хачатрян

Суддя В.В. Россолов

Суддя М.М. Слободін