ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" лютого 2023 р. Справа№ 910/6077/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коробенка Г.П.

суддів: Козир Т.П.

Чорногуза М.Г.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Підприємства з іноземними інвестиціями "Амік Україна"

на рішення Господарського суду міста Києва від 23.09.2022

у справі № 910/6077/22 (суддя О.В. Гумега )

за позовом Підприємства з іноземними інвестиціями "Амік Україна"

до Акціонерного товариства "Українська залізниця"

про стягнення 10 433,95 грн

УСТАНОВИВ:

Підприємство з іноземними інвестиціями "Амік Україна" звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення 10 433,95 грн неустойки за порушення строку доставки вантажу.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач здійснив доставку вантажу згідно залізничної накладної №0402892 від 04.11.2021 з простроченням термінів доставки, що стало підставою для стягнення з відповідача неустойки за перевищення строку доставки вантажу.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.09.2022 у справі №910/6077/22 позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь Підприємства з іноземними інвестиціями "Амік Україна" 5 216,98 грн неустойки за перевищення строку доставки вантажу, 2 481,00 грн. судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість вимог про стягнення неустойки за перевищення доставки вантажу, проте враховуючи, що відповідач в умовах воєнного стану має для країни вкрай важливе стратегічне значення, судом задоволено клопотання відповідача і зменшено розмір неустойки на 50 %.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Підприємство з іноземними інвестиціями "Амік Україна" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення в частині зменшення розміру неустойки до 50 % та відмови у задоволенні частини позовних вимог та постановити нове рішення про задоволення позову повністю.

Апеляційну скаргу позивач обґрунтовує відсутністю підстав для зменшення неустойки, оскільки вона розрахована на підставі і у відповідності до Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення, а дана Угода не містить норм, які б надавали господарському суду зменшувати розмір стягуваної неустойки та звертає увагу суду на те, що доставка вантажу здійснювалась до запровадження воєнного стану в країні.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.11.2022 апеляційну скаргу у справі №910/6077/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Коробенко Г.П., судді: Козир Т.П., Чорногуз М.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.11.2022 витребувано матеріали справи з суду першої інстанції та відкладено вирішення питання щодо подальшого руху справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.12.2022 відкрито апеляційне провадження у справі №910/6077/22 та вирішено здійснювати розгляд справи в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Між сторонами була оформлена накладна №0402892 від 04.11.2021 (далі - Накладна), за якою перевізник взяв на себе зобов`язання здійснити перевезення вантажу (паливо дизельне) у вагонах зі станції Бугяняй ЛТГ Литовської залізниці до станції призначення Кременць 35 Льв., про що зазначено у графах 2, 5, 15, 22 Накладної.

Накладна складається з двох частин: паперова накладна засвідчує факт перевезення вантажу на території Литви, а електронна - на території України. Факт укладення договору перевезення підтверджується графою 26 Накладної.

Загальна відстань по території Литви 343 км. Час перебування вантажу на території Литви - 2 доби.

Загальна відстань по території Білорусії 319 км. Час перебування вантажу на території Білорусії - 1 доба.

Відповідно до графи 38 Накладної загальна відстань по території України складає 234 км.

Позивач отримав повідомлення про прибуття вантажу на станцію призначення Кременець Львівської залізниці 14.11.2021 року, що підтверджується відміткою у графі 35 Накладної.

Таким чином, час перебування вантажу на території України складає 7 діб.

Як зазначив позивач, відповідно до графи 30 Накладної вантаж був затриманий на 2 доби для митного оформлення на ст. Сарни Львівської залізниці, тобто строк доставки вантажу подовжено на 2 (дві) доби по території України.

Враховуючи вищезазначене, фактичний строк доставки вантажу становить 10 діб, а загальна відстань 896 км.

Беручи до уваги § 3 ст. 24 УМВС, який подовжує строк доставки вантажу на 1 добу на операції, пов`язані з відправлення вантажу, та на 2 доби відповідно до акту загальної форми (що підтверджується штампами ст. Сарни Львівської залізниці у графі 30 Накладної), загальний строк доставки вантажу за Накладною не повинен перевищувати 8 діб відповідно до Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення.

Внаслідок порушення строку доставки вантажу, позивач надіслав відповідачу цінним листом з описом вкладення та з повідомленням про вручення претензію № 57 від 11.01.2022 про сплату неустойки за перевищення строку доставки вантажу на суму 10 433,95 грн. Вказана претензія була отримана відповідачем 13.01.2022, проте, залишена останнім без відповіді та задоволення.

Посилаючись на допущене відповідачем прострочення термінів доставки вантажу, позивач на підставі Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення та Статуту залізниць України нарахував до стягнення з відповідача неустойку у розмірі 10 433,95 грн, звернувшись з відповідним позовом до суду.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Судом встановлено, що безпосереднє перевезення товару відповідачем позивачу, що підтверджується накладною №0402892 від 04.11.2021, свідчить про виникнення між сторонами прав та обов`язків за договором перевезення.

Відповідно до частин 1, 2 статті 307 Господарського кодексу України (далі - ГК України), за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.

Умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів господарювання за цими перевезеннями встановлюються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно - правовими актами (ч. 5 ст. 307 ГК України).

Згідно з ч. 6 ст. 306 ГК України, відносини, пов`язані з перевезенням пасажирів та багажу, регулюються Цивільним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 908 ЦК України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Частинами 1 та 3 статті 909 ЦК України передбачено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Частина 1 статті 193 ГК України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором (ч. 2 ст. 193 ГК України).

Положеннями статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов`язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

Відповідно до статті 4 Статуту перевезення залізницями вантажів, пасажирів, багажу і вантажобагажу у міжнародному сполученні здійснюється відповідно до угод про залізничні міжнародні сполучення.

Як вбачається з матеріалів справи, перевезення вантажу здійснювалося у міжнародному сполученні, а отже спірні правовідносини регулюються Угодою про міжнародне залізничне вантажне сполучення від 01.11.1951 (далі - УМВС), яка є чинною для України відповідно до Закону України "Про правонаступництво в Україні" та "Віденської конвенції про правонаступництво держав щодо договорів" та згідно якої здійснюється перевезення вантажів у прямому міжнародному залізничному вантажному сполученні між станціями у внутрішньому залізничному сполученні країн, залізниці яких приймають участь в даній Угоді, за накладними, передбаченими даною Угодою.

Параграфом 1 ст. 14 УМВС передбачено, що відповідно до договору перевезення перевізник зобов`язується за плату перевезти доручений йому відправником вантаж до станції призначення за маршрутом, погодженим відправником і договірним перевізником, і видати його одержувачу. Параграфом 3 цієї ж статті передбачено підтвердження укладення договору перевезення накладною.

Згідно зі ст. 6 Статуту накладна - основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача. Накладна одночасно є договором на заставу вантажу для забезпечення гарантії внесення належної провізної плати та інших платежів за перевезення. Накладна супроводжує вантаж на всьому шляху перевезення до станції призначення.

Відповідно до пунктів 22, 23 Статуту за договором залізничного перевезення вантажу залізниця зобов`язується доставити ввірений їй вантажовідправником вантаж у пункт призначення в зазначений термін і видати його одержувачу, а відправник зобов`язується сплатити за перевезення встановлену плату. Відправники повинні надати станції навантаження на кожне відправлення вантажу заповнену накладну (комплект перевізних документів). Станція призначення видає накладну одержувачу разом з вантажем.

З наведених норм права вбачається, що між сторонами спору на підставі залізничної накладної №0402892 виникли правовідносини з перевезення вантажу залізницею у міжнародному сполученні між Республікою Литва та Україною.

Умовами ст. 24 УМВС встановлено:

§ 2. Строк доставки вантажу визначається виходячи з таких норм:

- для контейнерів - 1 доба на кожні розпочаті 150 км;

- для інших відправок - 1 доба на кожні розпочаті 200 км.

§ 3. Строк доставка вантажу збільшується на 1 добу на операції, пов`язані з відправленням вантажу.

§ 5. Перебіг строку доставки вантажу починається з 0.00 годин дня, наступного за днем укладення договору перевезення, і закінчується в момент передачі отримувачу повідомлення про прибуття вантажу, при цьому неповну добу вважають за повну.

§ 7. Строк доставки вважається дотриманим, якщо вантаж прибув на станцію призначення до спливу строку доставки і перевізник повідомив отримувача про прибуття вантажу і можливості передачі вантажу в розпорядження отримувача. Порядок повідомлення отримувача визначається національним законодавством, що діє в місці видачі вантажу.

Згідно з ст. 23 Статуту, дата приймання і видачі вантажу засвідчується на накладній календарним штемпелем станції. В разі проведення митного контролю дата видачі вантажу ставиться після закінчення митних операцій.

Згідно відомостей залізничної накладної №0402892 судом встановлено: 04.11.2021 - день укладення договору; відстань перевезення по території Литви - 343 км; відстань перевезення по території Білорусії - 319 км; відстань перевезення по території України - 234 км; провізна плата за перевезення вантажу по території України 57 966,40 грн.

Виходячи з того, що загальна відстань перевезення становить 896 км, отже, строк доставки вантажу становить 896/200 та дорівнює 5 діб (округлюється до повної доби відповідно до § 5 ст. 24 УМВС) + 1 доба (відповідно до § 3 ст. 24 УМВС строк доставки вантажу збільшується на 1 добу на операції, пов`язані з відправленням вантажу) + збільшення строку доставки вантажу на 2 доби (відповідно до графи 30 та графи 32 Накладної). Отже, враховуючи положення ст. 24 УМВС, загальний строк доставки вантажу за Накладною не повинен перевищувати 8 діб.

Судом встановлено, що представник позивача отримав повідомлення про прибуття вантажу 14.11.2021, що підтверджується відміткою у графі 35 електронної Накладної, тобто фактичний строк доставки вантажу становить 10 діб.

Оскільки загальний строк доставки вантажу за Накладною не повинен був перевищувати 8 діб, відтак відповідачем було допущено прострочення доставки вантажу на 2 доби.

Умовами статті 45 УМВС встановлено:

§ 1. Якщо перевізником не було дотримано строк доставки вантажу, обчислений відповідно до статті 24 "Строк доставки вантажу", перевізник сплачує відшкодування за перевищення терміну доставки у вигляді неустойки.

§ 2. Розмір неустойки за перевищення строку доставки вантажу визначається виходячи з провізної плати того перевізника, який допустив перевищення строку доставки, і величини (тривалості) перевищення строку доставки, що розраховується як відношення перевищення строку доставки (в добі) до загального строку доставки, а саме:

- 6% провізної плати при перевищенні строку доставки не більше однієї десятої загального строку доставки;

- 18% провізної плати при перевищенні строку доставки більше однієї десятої, але не більше трьох десятих загального строку доставки;

- 30% провізної плати при перевищенні строку доставки понад три десятих загального терміну доставки.

Позивачем при розрахунку неустойки за прострочення доставки вантажу використано відсоток провізної плати у 18%, оскільки оскільки відношення перевищення терміну доставки (2 доби) до загального терміну доставки (8 діб) становить 0,25 (тобто, більше 0,1).

З аналізу параграфу 2 ст. 45 УМВС вбачається, що відсоток провізної плати, який визначається як розмір неустойки за прострочення доставки, розраховується за формулою, де кількість діб, на які перевищено термін доставки, ділиться на такий термін доставки.

Перевіривши правильність наданого позивачем розрахунку неустойки за прострочення доставки вантажу (57 966,40 грн (провізна плата, яка зазначена в графі 51 електронної накладної) х 18% = 10 433,95 грн неустойки за перевищення строку доставки вантажу), суд першої інстанції дійшов вірного висновку про його обґрунтованість.

Щодо поданого відповідачем клопотання про зменшення розміру неустойки за несвоєчасну доставку вантажу, суд зазначає таке.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями відповідно до частини першої статті 230 ГК України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Аналогічні приписи наведено у статті 233 ГК України, за змістом якої у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Аналіз приписів статей 551 ЦК України, 233 ГК України дає підстави для висновку про те, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки; господарський суд повинен надати оцінку поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін. При цьому обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10.09.2019 зі справи № 904/4685/18 від 21.11.2019 зі справи № 916/553/19).

Суд попередньої інстанції, врахувавши, що порушення Відповідачем зобов`язань мало місце до початку військової агресії, та дійшов висновку, що наведене не нівелює права суду за наявності наведених обставин станом на дату розгляду спору зменшити розмір неустойки, з чим колегія погоджується та вважає чакове задоволення клопотання Відповідача про зменшення розміру неустойки та стягнення з Відповідача неустойки у розмірі 50% від заявленої до стягнення суми неустойки обгрунтованими та правомірними, оскільки АТ "Українська залізниця" є стратегічним підприємством залізничного транспорту, яке після початку збройної агресії виконує евакуаційні рейси, перевезення військових та військових вантажів по всій Україні в умовах здійснення ракетних обстрілів залізничної інфраструктури та відновлення інфраструктури власними силами, засобами та коштами з метою підтримки обороноздатності держави.

При цьому колегія визнає неспроможними посилання апелянта на необхідність застосування висновків Верховного суду, викладених у постанові від 16.06.2022 у справі №917/530/21, оскільки предмет спору, обставини справи та суб`єктний склад у наведеній справі та справі, що розглядається, різниться .

Так у справі у справі №917/530/21 предметом спору є стягнення штрафних санкцій за рішенням наділеного владними повноваженнями державного органу, яке прийнято на підставі Закону України "Про захист економічної конкуренціїї" та є обов`язковим до виконання, що виключає можливість суду підміняти орган, рішення якого оскаржується, в тому числі і шляхом зменшення розміру штрафу, стягнутого за цим рішенням.

Натомість у справі, що розглядається, наведені вище обставини відсутні, як відсутній і орган, рішення якого є обов`язковими до виконання, що не виключає можливості та права суду у застосуванні до спірних правовідносин приписів ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України щодо зменшення штрафних санкцій.

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення, оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду та відповідно скарга задоволенню не підлягає.

Витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги покладаються судом на апелянта у відповідності до статті 129 ГПК України.

Керуючись ст. 129, 267-270, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Підприємства з іноземними інвестиціями "Амік Україна" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 23.09.2022 у справі №910/6077/22 залишити без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Підприємство з іноземними інвестиціями "Амік Україна". Матеріали справи №910/6077/22 повернути Господарському суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя Г.П. Коробенко

Судді Т.П. Козир

М.Г. Чорногуз