ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.03.2023м. ДніпроСправа № 904/5029/22

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Фещенко Ю.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) представників сторін справу

за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях (м. Дніпро)

до Акціонерного товариства "Укртелеком" (м. Київ)

про стягнення неустойки за договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 12/02-4390-ОД від 22.04.2011 у розмірі 125 988 грн. 10 коп.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Акціонерного товариства "Укртелеком" (далі - відповідач) неустойку за договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 12/02-4390-ОД від 22.04.2011 у розмірі 125 988 грн. 10 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 12/02-4390-ОД від 22.04.2011 в частині своєчасного повернення об`єкта оренди за відповідним актом після закінчення строку дії договору оренди, у зв`язку з чим на підставі частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача неустойку за період з 22.02.2017 по 30.11.2018 у розмірі 125 988 грн. 10 коп.

Також позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь судові витрати.

Крім того, щодо територіальної підсудності даної справи, суд звертає увагу на положення частини 3 статті 30 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких спори, що виникають з приводу нерухомого майна, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Згідно з положеннями статті 181 Цивільного кодексу України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

За таких обставин, виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, тобто спір може стосуватися як правового статусу нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном.

Так, згідно з пунктом 1.1. спірного договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 12/02-4390-ОД від 22.04.2011 орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме нерухоме майно: вбудоване приміщення, реєстровий номер 0ААА ЖЕЛ 996 (далі - майно), площею - 930 кв. м, розміщене за адресою: Дніпропетровська область, Криничанський район, смт. Кринички, вулиця Центральна, 36, на 2-му поверсі 2-поверхової будівлі, що перебуває на балансі Дніпропетровської дирекції УДППЗ "Укрпошта" (далі - балансоутримувач), вартість якого визначена згідно зі звітом про оцінку на 06.12.2010 і становить за незалежною оцінкою 93 600 грн. 00 коп.

У зв`язку з викладеним, з огляду на місцезнаходження орендованого майна, з приводу користування яким заявлено відповідні позовні вимоги про стягнення неустойки, вказаний спір підлягає вирішенню Господарським судом Дніпропетровської області.

Ухвалою суду від 02.01.2023 позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. суду № 4666/23 від 30.01.2023), в якому він просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на таке:

- відповідно до матеріалів позовної заяви, відповідач направив на адресу позивача заяву від 29.12.2016 № про продовження дії договору оренди від 22.04.2011 № 12/02-4390-ОД та додатково направив ще одну заяву від 29.12.2016. Вказаними заявами відповідач виконав умови договору оренди щодо продовження строку договору оренди;

- позивачем на вказані листи не було надано відповіді, а тому відповідач продовжував користуватися приміщенням, оскільки вважав, що договір оренди пролонгований на тих самих умовах та на той же строк;

- наказом позивача від 26.10.2017 № 12/02-200-П договір оренди нерухомого майна від 22.04.2011 № 12/02-4390-ОД визнано припиненим, та після доведення вказаного наказу до відповідача, приміщення було повернуто актом від 30.11.2018 ;

- позивачем до матеріалів справи наданий лист від 11.11.2016 № 11-02-06270 про припинення договору оренди, відповідно до якого наявні два адресати: відповідача та балансоутримувача ПАТ "Укрпошта", однак на адресу відповідача вказаний лист не надходив, а позивачем не надано належних доказів надсилання вказаного листа, тому вказаний доказ не можна брати до уваги, оскільки не можливо встановити дату його створення та надсилання. Таким чином, відповідальність орендаря, щодо сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за невиконання обов`язку повернення речі настає після припинення договору оренди;

- обов`язок повернення речі виник у відповідача лише після того, як до його відома було доведено наказ від 26.10.2017 № 12/02-200-П про припинення терміну дії договору оренди з ПАТ "Укртелеком";

- АТ "Укртелеком" не був належним чином повідомлений про припинення договору і вважав, відповідно до вимог чинного законодавства та умов договору оренди, що договір пролонгований на наступний період.

Від відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності до позовних вимог про стягнення неустойки (вх. суду № 4655/23 від 30.01.2023), в якій він просить суд застосувати до позовних вимог про стягнення неустойки за несвоєчасне повернення майна орендарем строки позовної давності, вказуючи про таке:

- позивач заявив до стягнення з АТ "Укртелеком" неустойку, передбачену статтею 785 Цивільного кодексу України за неповернення майна після закінчення строку дії договору оренди;

- позивачу було відомо про припинення строку дії договору оренди, а саме: з 22.02.2017, а оскільки майно повернуто згідно з актом від 30.11.2018, то вказаний акт був підписаний в тому числі і представником позивача, таким чином, позивачу було відомо про порушення права, починаючи з 01.12.2018;

- сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву (вх. суду № 6227/23 від 07.02.2023), в якій він просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на таке:

- договором оренди сторони погодили процедуру, згідно з якою договірні відносини продовжуються шляхом продовження дії договору на новий строк. Так, пунктом 5.20. договору сторони дійшли згоди, що у разі наміру продовжити строк дії договору оренди, орендар зобов`язаний не пізніше ніж за місяць до закінчення терміну дії договору оренди подати про це заяву з документами щодо виконання умов договору оренди (копію договору страхування державного майна, платіжні доручення про сплату страхового платежу та інше);

- АТ "Укртелеком" звернулось до Регіонального відділення із заявами від 29.12.2016 № та б/н, щодо продовження дії вищевказаного договору оренди на 2 роки 11 місяців. Однак, із копій вказаних заяв АТ "Укртелеком" чітко вбачається, що документи передбачені пунктом 5.20 договору, а саме: копії договору страхування державного майна, платіжні доручення про сплату страхового платежу та інші до вказаних заяв долучені не були. У зв`язку з порушенням АТ "Укртелеком" зобов`язання, встановленого пунктом 5.20 договору, порушення вимог щодо продовження договору оренди, його дію було припинено за закінченням строку, на який його було укладено - з 22.02.2017;

- чинним законодавством та умовами самого договору оренди не передбачено надання орендодавцем відповіді на заяву орендаря про продовження терміну дії договору. Відповідальність щодо правильності подання заяви про продовження дії договору на новий строк з дотриманням визначених законом та договором умов покладається виключно на орендаря, в іншому випадку, у разі невиконання орендарем вказаного зобов`язання або неналежного його виконання (не в повній мірі), настають правові наслідки у вигляді припинення дії договору за закінченням строку, на який його було укладено;

- дійсно, автоматичне продовження договірних відносин встановлене чинним законодавством, зокрема статтею 764 Цивільного кодексу України та частиною 4 статті 284 Господарського кодексу України. Згідно зі статтею 764 Цивільного кодексу України якщо наймач продовжує володіти та/або користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором;

- статтею 654 Цивільного кодексу України чітко встановлено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Крім того, згідно з пунктом 10.3. договору оренди зміни і доповнення до договору допускаються за взаємної згоди сторін і оформляються додатковими угодами, а згідно з пунктом 10.10. договору всі зміни і доповнення до договору вважаються дійсними лише в тому випадку, якщо вони здійснені в письмовій формі та підписані обома сторонами. Отже, з огляду на те, що автоматичне продовження договору фактично та юридично тягне за собою наслідки у вигляді зміни строку його дії, а отже і внесення змін до договору, то такі дії повинні вчинятися в тій самій формі, що й первинний договір, в даному випадку у письмові формі;

- враховуючи, що сторони не погодили продовження дії договору оренди та не оформили цей факт у письмовому вигляді - відповідною додатковою угодою про внесення змін до основного договору, як це було згідно з додатковими угодами в 2011 та 2014 роках, виходячи з норм діючого законодавства України, зокрема - Цивільного кодексу України, а також положень вказаного договору оренди вищезазначений договір від 22.04.2011 № 12/02-4390-ОД не міг бути продовженим автоматично та не був, адже, підписуючи додаткову угоду від 03.10.2014, представник відповідача був обізнаний та чітко усвідомлював, що договір оренди є пролонгованим з 22.03.2014 по 21.02.2017 включно (пункт 1.3. додаткової угоди);

- відповідач не міг знати про існування наказу від 26.10.2017 № 12/02-200-ПО в період до звернення позивача із позовною заявою від 27.12.2022 № 10-11-04436 до суду. До того ж, наказ датовано 26.10.2017, хоча договір оренди припинив свою дію 22.02.2017, а орендоване приміщення було повернуто АТ "Укртелеком" за актом більше, ніж через рік;

- Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-ІХ від 30.03.2020, продовжений строк позовної давності щодо неустойки на строк дії карантину. Трирічна позовна давність для стягнення неустойки за договором оренди від 22.04.2011 № 12/02-4390-ОД у розмірі 125 988 грн. 10 коп. закінчується вже після початку карантину, а тому строк позовної давності є продовженим. За таких обставин, позивач не пропустив строк позовної давності.

Слід відзначити, що ухвалою суду від 02.01.2023, з урахуванням вимог частини 8 статті 165 Господарського процесуального кодексу України, судом було запропоновано відповідачу подати заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву у 5-ти денний строк з дня отримання від позивача відповіді на відзив.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідь на відзив на позовну заяву була направлена відповідачу засобами поштового зв`язку 07.02.2023 у відправленні № 086.

Судом здійснено відстеження поштового відправлення за № 086, надісланого на адресу відповідача, в якому містилися відповідь на відзив на позовну заяву, на офіційному сайті АТ "Укрпошта" https://track.ukrposhta.ua/tracking_UA.html та з`ясовано, що відповідь на відзив на позовну заяву відповідач отримав 13.02.202 (а.с.66).

Частиною 6 статті 116 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що останній день строку триває до 24 години, але коли в цей строк слід було вчинити процесуальну дію тільки в суді, де робочий час закінчується раніше, строк закінчується в момент закінчення цього часу.

Згідно з частиною 7 статті 116 Господарського процесуального кодексу України строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здані на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку.

Відповідно до строків, встановлених Нормативами і нормативними строками пересилання поштових відправлень та поштових переказів, затвердженими наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958 та зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 28.01.2014 за № 173/24950, нормативні строки пересилання простої письмової кореспонденції операторами поштового зв`язку (без урахування вихідних днів об`єктів поштового зв`язку) місцевої - Д+2, пріоритетної - Д+1; у межах області та між обласними центрами України (у тому числі для міст Києва, Сімферополя, Севастополя) - Д+3, пріоритетної - Д+2; між районними центрами різних областей України (у тому числі для міст обласного підпорядкування) - Д+4, пріоритетної - Д+3; між іншими населеними пунктами різних областей України - Д+5, пріоритетної - Д+4, де Д - день подання поштового відправлення до пересилання в об`єкті поштового зв`язку або опускання простого листа чи поштової картки до поштової скриньки до початку останнього виймання; 2, 3, 4, 5 - кількість днів, протягом яких пересилається поштове відправлення. При пересиланні рекомендованої письмової кореспонденції зазначені в пункті 1 цього розділу нормативні строки пересилання збільшуються на один день.

Слід наголосити, що у зв`язку з запровадженням на території України з 24.02.2022 (в період строку для надання заперечень на відповідь на відзиву на позовну заяву) воєнного стану, господарським судом був наданий додатковий час для надання можливості сторонам, зокрема відповідачу, реалізувати свої права під час розгляду даної справи судом та висловлення своєї правової позиції щодо наведених позивачем аргументів. У даному випадку додатково наданий строк - майже два тижні, господарський суд вважає достатнім та розумним строком для вчинення необхідних процесуальних дій за існуючих обставин воєнного стану та ситуації у Дніпропетровській та Київській областях (місцезнаходження відповідача та суду), а отже, вважає за доцільне здійснити розгляд даної справи за наявними матеріалами.

Слід також наголосити, що відповідних змін до законів України щодо автоматичного продовження чи зупинення процесуального строку на вчинення тих чи інших дій внесено не внесено.

Приймаючи до уваги отримання відповіді на відзив на позовну заяву відповідачем ще 13.02.2023, враховуючи Нормативи і нормативні строки пересилання поштових відправлень, затверджені наказом Міністерства інфраструктури України № 958 від 28.11.2013, станом на 01.03.2023 строк на подання заперечень на відповідь на відзив на позовну заяву, з урахуванням додаткового строку на поштовий перебіг та враховуючи обмеження, пов`язані з запровадженням воєнного стану, закінчився.

Будь-яких клопотань про продовження вказаного процесуального строку у порядку, передбаченому частиною 2 статті 119 Господарського процесуального кодексу України, до суду від відповідачів не надходило; поважних причин пропуску вказаного строку суду також не повідомлено.

Згідно із частиною 1 статті 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Слід також зауважити, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України).

Суд вважає, що відповідачі не скористалися своїм правом на надання заперечень на відповідь на відзив на позовну заяву та вважає можливим розглянути справу за наявними у ній матеріалами.

Враховуючи предмет та підстави позову у даній справи, суд приходить до висновку, що матеріали справи містять достатньо документів, необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення, оскільки у відповідачів було достатньо часу для подання як заперечень на відповідь на відзиву на позову заяву так і доказів погашення спірної заборгованості, у разі їх наявності, чого відповідачем зроблено не було.

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для подання доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів.

Відповідно до статті 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Слід відзначити, що строк розгляду даної справи закінчується 03.03.2023, отже у даному випадку судому було надано сторонам максимально можливий строк для висловлення їх правових позицій та подання доказів по справі.

Відповідно до частини 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення (частина 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Суд, розглянувши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, а також доводи, викладені у відзиві на позовну заяву, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

ВСТАНОВИВ:

Предметом доказування у даній справі є обставини, пов`язані з наявністю підстав для стягнення неустойки на підставі частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України за період з 22.02.2017 по 30.11.2018. При цьому щодо стягнення неустойки в порядку частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України, як подвійної плати за користування орендованим майном після спливу строку дії договору оренди, предметом доказування є, зокрема, обставини невжиття орендарем належних заходів щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди за наслідком припинення орендних правовідносин за відсутності умов, які б перешкоджали орендарю вчасно повернути майно орендодавцю у визначений договором оренди строк (умисне ухилення орендаря від обов`язку щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди; утримання орендованого майна у володінні орендаря та перешкоджання орендарем у доступі орендодавця до належного йому об`єкта оренди; відсутності з боку орендодавця бездіяльності та не вчинення ним дій, спрямованих на ухилення від обов`язку прийняти орендоване майно від орендаря та оформити повернення наймачем орендованого майна тощо), наявність чи відсутність факту пропуску строку позовної давності щодо заявлених позовних вимог.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Так, 22.04.2011 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України у Дніпропетровській області, правонаступником якого є Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях (далі, орендодавець, позивач), та Відкритим акціонерним товариством "Укртелеком", яке в подальшому змінило своє найменування та Акціонерне товариство "Укртелеком" (далі - орендар, відповідач) укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 12/02-4390-ОД (далі - договір, а.с.11-14), відповідно до умов пункту 1.1. якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме нерухоме майно - вбудоване приміщення, реєстровий № 0ААА ЖЕЛ 996 (далі - майно), площею - 93,0 кв. м, розміщене за адресою: Дніпропетровська область, Криничанський район, смт. Кринички, вулиця Центральна, 36, на 2-му поверсі 2-поверхової будівлі, що перебуває на балансі Дніпропетровської дирекції УДППЗ "Укрпошта" (далі - балансоутримувач), вартість якого визначена згідно зі звітом про оцінку на 06.12.2010 і становить за незалежною оцінкою 93 600 грн. 00 коп.

Згідно з пунктом 1.2. договору майно передається в оренду з метою іншого використання (розміщення та експлуатація обладнання електрозв`язку) без права надання послуг з доступу до Інтернет та рухомого мобільного зв`язку.

У пункті 10.1. договору сторони погодили, що договір укладено строком на 2 роки 11 місяців, що діє з 22.04.2011 по 21.03.2014 включно.

Відповідно до умов пункту 2.1. договору орендар вступає у строкове користування державним майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами договору (у разі оренди нерухомого майна на строк не менше ніж 3 роки - не раніше дати державної реєстрації договору) та акта приймання-передачі майна.

Як вбачається з матеріалів справи, об`єкт оренди було передано від орендодавця орендарю за Актом приймання-передачі від 22.04.2011 (а.с.15).

Згідно з пунктом 3.1. договору орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.1995 № 786 (зі змінами) (далі - Методика розрахунку), або за результатами конкурсу на право оренди державного майна і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку (останній місяць, за який є інформація про індекс інфляції) - лютий 2011 року - 1 201 грн. 87 коп. Орендна плата за перший місяць оренди - квітень 2011 року визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекси інфляції за березень - квітень 2011 року.

За умовами пунктів 3.3., 3.4. договору орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць. У разі користування майном протягом неповного календарного місяця (першого та/або останнього місяців оренди) добова орендна плата за дні користування визначається згідно з чинною Методикою розрахунку на основі орендної плати за відповідні місяці пропорційно дням користування.

Відповідно до пункту 3.5. договору розмір орендної плати переглядається на вимогу однієї із сторін у разі зміни Методики її розрахунку, істотної зніми стану об`єкта оренди з незалежних від сторін причин та в інших випадках, передбачених чинним законодавством.

Пунктом 3.6. договору передбачено, що орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні:

- 70% до державного бюджету по місцю реєстрації орендаря у податковій інспекції на рахунки відкриті відділенням казначейства у розмірі 841 грн. 31 коп.;

- 30% балансоутримувачу у розмірі 360 грн. 56 коп. щомісяця не пізніше 15-го числа місяця наступного за звітним відповідно до пропорцій розподілу, встановлених кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

У пункті 3.11. договору визначено, що у разі припинення (розірвання) договору оренди орендар сплачує орендну плату до дня повернення майна за актом приймання-передавання включно. закінчення строку дії договору оренди не звільняє орендаря від обов`язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла у повному обсязі, враховуючи санкції, до державного бюджету та балансоутримувачу.

Згідно з умовами пункту 5.5. договору, орендар зобов`язується у разі припинення або розірвання договору - повернути балансоутримувачу орендоване майно за актом приймання-передачі у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу, та відшкодувати орендареві збитки у разі погіршення стану або втрати / повної або часткової / орендованого майна з вини орендаря. Майно вважається повернутим балансоутримувачу з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі, один примірник якого надається орендарем орендодавцю у триденний термін з дати його підписання. Обов`язок щодо складання акта приймання-передавання покладається на орендаря. У разі ненадання у 3-денний строк з дати підписання акту приймання-передачі орендодавцеві, зобов`язання орендаря по поверненню орендованого державного майна вважаються не виконаними, а орендар зобов`язаний сплатити неустойку у розмірі подвійної плати за користування державним майном за час прострочення.

Пунктом 10.11. договору передбачено, що у разі припинення або розірвання договору орендар зобов`язаний негайно повернути балансоутримувачу майно у стані, в якому воно було одержано, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено у договорі. У разі, якщо орендар затримав повернення майна, він несе ризик його випадкового знищення або випадкового пошкодження.

Як вбачається з матеріалів справи, 20.09.2011 позивачем та відповідачем була укладена Додаткову угоду до договору, в якій було досягнуто згоди щодо заміни у преамбулі та розділі 12 договору ВАТ "Укртелеком" на Публічне акціонерне товариство "Укртелеком" (а.с.16).

У подальшому, 13.10.2014 між позивачем та відповідачем була укладена Додаткова угода про внесення змін до договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 22.04.2011 № 12/02-4390-ОД. Так, у розділі 1 договору оренди вартість орендованого майна викладена в реакції: "... вартість якого визначена згідно зі звітом про оцінку на 13.03.2014 і становить 117 316 грн. 00 коп.". Пункти 3.1. та 3.6. розділу 3 договору викладені в наступній редакції: "Орендна плата ... і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку лютий 2014 року - 1 466 грн. 45 коп."; орендна плата перераховується: ... 70% - до державного бюджету по місцю реєстрації орендаря у податковій інспекції на рахунки, відкриті відділеннями казначейства у розмірі - 1026 грн. 52 коп., - 30% - балансоутримувачу - у розмірі 439 грн. 93 коп. Крім того, згідно з вказаною Додатковою угодою пункт 10.1. розділу 10 доповнено абзацом 2 та викладено в наступній редакції: "Цей договір є пролонгованим з 22.03.2014 по 21.02.2017 (включно)". Усі інші умови договору, не порушені даною угодою, залишаються без змін (а.с.16).

Листом від 11.11.2016 № 11-02-06270 на адресу ПАТ "Укртелеком" та Дніпропетровської Дирекції УДППЗ "Укрпошта" Регіональне відділення повідомило орендаря та балансоутримувача, що згідно з пунктом 10.9. Договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 22.04.2011 № 12/02-4390-ОД, чинність договору припиняється внаслідок закінчення строку, на який його було укладено. Відповідно до пункту 10.1. договору строк його дії закінчується - 21.02.2017 включно. Також, Регіональним відділенням було зазначено, що у разі наміру подальшого використання орендованого майна, орендарю необхідно надати до Регіонального відділення заяву щодо пролонгації договору оренди, а відповідно до пункту 10.1. вказаного договору оренди державного майна останній може бути продовжений тільки при наявності виконання всіх умов даного договору. Як зазначає позивач, станом на 08.11.2016 орендарем не були виконані умови договору оренди в частині, в тому числі, страхування орендованого майна. При цьому, Регіональне відділення звернуло увагу орендаря на те, що у разі відмови ПАТ "Укртелеком", вказаний лист буде вважатися заявою про припинення договору оренди від 22.04.2011 №12/02-4390-ОД, а договір - припиненим з 22.02.2017, у зв`язку з чим об`єкт оренди підлягає терміновому поверненню балансоутримувачу за актом приймання-передачі. Вказаний лист Регіонального відділення 18.11.2016 було отримано нарочно представником орендаря - Зінченко Т.С. (а.с.18).

Листом від 29.12.2016 № 12С340-1312, Дніпропетровська філія ПАТ "Укртелеком" звернулась до Регіонального відділення із заявою щодо розгляду питання подовження орендних відносин, в тому числі за договором № 12/02-4390-ОД від 22.04.2011, за адресою: Дніпропетровська область, Криничанський район, смт. Кринички, вул. Центральна, 36, - на 2 роки 11 місяців. Однак, як зазначає позивач, будь-яких документів, підтверджуючих виконання орендарем умов договору оренди до заяви додано не було.

При цьому, відповідно до пункту 10.9. договору та частини 2 статті 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" договір оренди припиняє свою дію, зокрема, у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено.

Як вбачається з матеріалів справи, 26.10.2017 Регіональним відділення Фонду Державного майна по Дніпропетровській області видано наказ № 12/02-200-ПО, відповідно до якого договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 22.04.2011 № 12/02-4390-ОД, укладений між Регіональним відділенням та ПАТ "Укртелеком" є припиненим з 22.02.2017 (а.с.21).

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що державне майно, яке було предметом договору оренди повернуто відповідачем балансоутримувачу в особі Дніпропетровської дирекції ПАТ "Укрпошта" за Актом повернення з оренди нежитлового приміщення по договору № 12/02-4390-ОД від 22.04.2011 лише 30.11.2018 (а.с.22).

Враховуючи вказане, позивач, звертаючись із позовом до суду, посилається на порушення відповідачем зобов`язань за договором оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності № 12/02-4390-ОД від 22.04.2011 в частині своєчасного повернення об`єкта оренди за відповідним актом після закінчення строку дії договору оренди, у зв`язку з чим на підставі частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача неустойку за період з 22.02.2017 по 30.11.2018 у розмірі 125 988 грн. 10 коп. Вказане і є причиною спору.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з частиною 1 статті 795 Цивільного кодексу України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з частиною 1 статті 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором (стаття 764 Цивільного кодексу України).

Статтею 785 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Згідно з частиною 2 статті 795 Цивільного кодексу України повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Отже, виходячи із змісту частини 1 статті 759 та частини 1 статті 785 Цивільного кодексу України, договір найму (оренди) зумовлює право наймача (орендаря) користуватися орендованим майном упродовж строку дії договору зі сплатою наймодавцю (орендодавцю) орендної плати, погодженої умовами договору оренди; припинення договору найму зумовлює обов`язок наймача негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Умови продовження договірних відносин за договорами оренди державного та комунального майна унормовані статтею 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Так, відповідно до частини 2 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (у редакції Закону № 2269-ХІІ, який був чинний на час виникнення спірних правовідносин), у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Як було зазначено вище, листом від 11.11.2016 № 11-02-06270 позивач повідомив відповідача про припинення договору оренди з 22.02.2017 у зв`язку із закінченням терміну його дії, у випадку не виконання умов договору щодо його продовження. Вказаний лист позивача було отримано нарочно представником орендаря - Зінченко Т.С. 18.11.2016 (а.с.18).

При цьому, доказів виконання усіх необхідних умов зі сторони відповідача щодо продовження договору оренди матеріали справи не містіть.

Так, в матеріалах справи наявні лише лист № 12G340-1312 від 29.12.2016 з доданою до нього заявою про розгляд питання продовження договору оренди № 12/02-4390-ОД від 22.04.2011 (а.с.19-20), інших доказів до заяви відповідачем не було долучено.

Господарський суд відхиляє доводи відповідача на те, що обов`язок з повернення об`єкту оренди виник у відповідача лише після доведення до його відома змісту Наказу від 26.10.2017 № 12/02-200-ПО "Про припинення договору оренди з ПАТ "Укртелеком" з тих підстав, що договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 12/02-4390-ОД від 22.04.2011 є припиненим відповідно до пункту 10.1. договору (в редакції Додаткової угоди від 03.10.2014), статті 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено.

Таким чином, з урахуванням пункту 10.1 договору (в редакції Додаткової угоди від 03.10.2014), статті 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 12/02-4390-ОД від 22.04.2011 є припиненим з 22.02.2017.

Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільного кодексу України.

Частиною першою статті 785 Цивільного кодексу України передбачено, що в разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Договір оренди припиняється у разі, зокрема, закінчення строку, на який його укладено (частина 2 статті 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна").

У разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві об`єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди (частина 1 статті 27 Закону України "Про оренду державного та комунального майна").

Аналогічні положення щодо повернення майна передбачені пунктом 10.11. договору оренди, за яким у разі припинення або розірвання цього договору орендар зобов`язаний негайно повернути балансоутримувачу у стані, в якому воно одержано, з урахуванням нормального зносу або у стані, який було обумовлено в договорі.

Як зазначено вище, сторонами договір на новий строк продовжено не було, отже договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 12/02-4390-ОД від 22.04.2011 припинив свою дію з 22.02.2017.

Як було встановлено судом вище, відповідач повернув орендоване майно балансоутримувачу за Актом приймання-передачі лише 30.11.2018, тобто з порушенням встановленого договором та законом строку.

Відповідач доказів вжиття ним заходів щодо своєчасного повернення об`єкта з оренди після закінченням строку договору, а саме: у спірний період з 22.02.2017 до 30.11.2018, чи вчинення позивачем перешкод у його поверненні, суду не надав.

Суд відзначає, що відповідачем не доведено відсутність своєї вини в порушенні зобов`язань орендаря негайно повернути орендодавцю майно, яке є предметом оренди, після закінчення строку дії відповідного договору оренди.

Отже відсутні підстави для звільнення відповідача від цивільно-правової відповідальності за таке порушення.

Враховуючи вказане, суд приходить до висновку, що неповернення об`єкта оренди за договором у період після закінчення строку дії договору, а саме: у спірний період з 22.02.2017 до 30.11.2018 відбулося виключно з вини самого орендаря (відповідача), а тому існують усі правові підстави для застосування до відповідача відповідно до частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України неустойки, розрахованої за безпідставне користування спірним об`єктом оренди після закінчення строку дії договору.

Заявлена позивачем до стягнення в порядку частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України неустойка становить 125 988 грн. 10 коп. та розрахована за період з 22.02.2017 до 30.11.2018, з урахуванням строків внесення орендної плати згідно з пунктом 3.6. договору - підлягає сплаті не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним.

Вирішуючи питання щодо правомірності позовних вимог про стягнення неустойки у сумі 125 988 грн. 10 коп., судом береться до уваги таке.

За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (частина 1 статті 762 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 286 Господарського кодексу України передбачено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

Зі змісту наведених норм вбачається, що договір оренди є підставою виникнення права наймача (орендаря) користуватися орендованим майном упродовж строку його дії зі сплатою наймодавцю (орендодавцю) орендної плати, погодженої умовами договору; а припинення такого договору є підставою виникнення обов`язку наймача негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Користування майном за договором оренди є правомірним, якщо воно відповідає його умовам та положенням чинного законодавства, які регулюють такі правовідносини з урахуванням особливостей предмета найму та суб`єктів договірних правовідносин.

Відносини найму (оренди) у разі неправомірного користування майном можуть регулюватися умовами договору, що визначають наслідки неправомірного користування майном, та нормами законодавства, які застосовуються до осіб, які порушили зобов`язання у сфері орендних відносин.

Правова природа плати за користування річчю (орендної плати) безпосередньо пов`язана із правомірним користуванням річчю протягом певного строку, і обов`язок здійснення такого платежу є істотною ознакою орендних правовідносин, що випливає зі змісту регулятивних норм статей 759, 762, 763 Цивільного кодексу України, статей 283, 284, 286 Господарського кодексу України. Із припиненням договірних (зобов`язальних) відносин за договором у наймача (орендаря) виникає новий обов`язок - негайно повернути наймодавцеві річ.

Після спливу строку дії договору оренди невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду). Тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві.

Відтак, користування майном після припинення договору оренди є таким, що здійснюється не відповідно до його умов - неправомірне користування майном, у зв`язку з чим вимога щодо орендної плати за користування майном за умовами договору, що припинився (у разі закінчення строку, на який його було укладено тощо), суперечить змісту правовідносин за договором найму (оренди) і регулятивним нормам Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма статті 762 Цивільного кодексу України ("Плата за користування майном") і охоронна норма частини другої статті 785 Цивільного кодексу України ("Обов`язки наймача у разі припинення договору найму") не можуть застосовуватися одночасно, адже орендар не може мати одночасно два обов`язки, які суперечать один одному: сплачувати орендну плату, що здійснюється за правомірне користування майном, і негайно повернути майно.

Отже, положення пункту 3 частини 1 статті 3 та статті 627 Цивільного кодексу України про свободу договору не застосовуються до договорів оренди в тій їх частині, якою передбачені умови щодо здійснення орендної плати за період від моменту припинення дії договору до моменту повернення орендованого майна, оскільки сторони в такому випадку відступають від положень актів цивільного законодавства (стаття 6 Цивільного кодексу України).

Неврахування таких висновків щодо застосування положень цивільного та господарського законодавства на практиці призводить до того, що з орендаря, який після припинення строку дії договору оренди не повернув майно орендодавцю на його вимогу, фактично стягується потрійний розмір орендної плати, а саме: безпосередньо орендна плата, а також неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. Наведений підхід у регулюванні орендних правовідносин, вочевидь, не узгоджується з такими загальними засадами цивільного законодавства, як справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України).

З викладеного вбачається, що обов`язок орендаря сплачувати орендну плату за користування орендованим майном зберігається до припинення договору оренди (до спливу строку його дії), оскільки орендна плата є платою орендаря за користування належним орендодавцю майном та відповідає суті орендних правовідносин, що полягають у строковому користуванні орендарем об`єктом оренди на платній основі.

Водночас, неустойка, стягнення якої передбачено частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, є самостійною формою майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, яка застосовується у разі (після) припинення договору оренди - якщо наймач не виконує обов`язку щодо негайного повернення речі, і є належним способом захисту прав та інтересів орендодавця після припинення вказаного договору, коли користування майном стає неправомірним. Для притягнення орендаря, що порушив зобов`язання, до зазначеної відповідальності необхідна наявність вини (умислу або необережності) відповідно до вимог статті 614 Цивільного кодексу України.

Тому, яким би способом у договорі оренди не регламентувалися правовідносини між сторонами у разі невиконання (несвоєчасного виконання) наймачем (орендарем) обов`язку щодо повернення речі з найму (оренди) з її подальшим користуванням після припинення такого договору, проте ці правовідносини не можуть врегульовуватись іншим чином, ніж визначено частиною 2 статті 785 Цивільний кодекс України (зокрема, з установленням для наймача (орендаря) будь-якого іншого (додаткового) зобов`язання, окрім того, що передбачений вказаною нормою).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку неустойки, зробленого позивачем (а.с.23), та встановлено, що арифметично розрахунок проведено вірно.

З огляду на наведене, вимоги позивача про стягнення неустойки у розмірі подвійної орендної плати за несвоєчасне повернення майна є правомірними в сумі 125 988 грн. 10 коп.

В той же час, в процесі розгляду справи судом, відповідачем було подано заяву про застосування строків позовної давності до позовних вимог про стягнення неустойки, з приводу якої суд зазначає наступне.

Щодо правової природи неустойки за невиконання (несвоєчасне виконання) наймачем обов`язку щодо поверненні речі з найму (оренди) у разі припинення договору найму (оренди) суд зазначає, що положеннями статті 549 Цивільного кодексу України та статті 230 Господарського кодексу України визначено загальне поняття штрафних санкцій, яке у господарському судочинстві включає неустойку, штраф, пеню, яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил господарської діяльності, невиконання господарського зобов`язання.

За приписами статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Частиною першою статті 230 Господарського кодексу України визначено поняття штрафних санкцій. Ними визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина перша статті 548 Цивільного кодексу України).

Тобто неустойка згідно із частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України розглядається як законна неустойка і застосовується незалежно від погодження сторонами цієї форми відповідальності в договорі найму (оренди).

Водночас неустойка за частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України має спеціальний правовий режим, який обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди є майновим і виникає після закінчення дії Договору. Наймодавець (орендодавець) у цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші ефективні засоби впливу задля виконання відповідного зобов`язання, окрім як використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном.

Відтак, зазначена санкція (неустойка), як така, що визначена спеціальною нормою права має певні особливості у застосуванні в порівнянні з іншими штрафними санкціями, які охоплюються загальними визначеннями статті 230 Господарського процесуального кодексу України та статті 549 Цивільного кодексу України.

Тобто застосування частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України, як особливої міри відповідальності, що визначена законодавцем за правовою природою як неустойка має певну специфіку у застосуванні щодо непоширення на неї скороченого строку позовної давності (оскільки частиною другою передбачено право сторони стягнути таку неустойку за весь час неправомірного користування майном після припинення дії договору), а зокрема, щодо незастосування до неї положень статті 232 Господарського кодексу України про припинення нарахування штрафних санкцій по закінченню 6 місяців, оскільки інше передбачено частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України.

Ця неустойка не може бути ототожнена з неустойкою (штрафом, пенею), передбаченою частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України, оскільки, на відміну від приписів статті 549 Цивільного кодексу України, її обчислення не здійснюється у відсотках від суми невиконання або неналежного виконання зобов`язання (штраф), а також у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (пеня).

Таким чином, у даному випадку до заявлених у цьому спорі вимог позивача про стягнення з відповідача означеної неустойки не підлягають застосування норми про спеціальну позовну давність, передбачені пунктом 1 частини другої статті 258 Цивільного кодексу України.

За визначенням статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Приписами статей 257, 261 Цивільного кодексу України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому, судом враховано правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 20.11.2020 у справі № 916/1319/19, щодо застосування частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України, а саме: "Частина 2 статті 785 Цивільного кодексу України є особливим заходом цивільної відповідальності (неустойкою), яка визначається в розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення повернення її наймодавцю у разі припинення договору найму та має певну специфіку у застосуванні щодо непоширення на неї скороченого строку позовної давності відповідно до пункту 1 частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України, оскільки дія такої санкції поширюється на весь час неправомірного користування майном, а також щодо незастосування до неї положень статті 232 Господарського кодексу України про припинення нарахування штрафних санкцій по закінченню 6 місяців, оскільки частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України передбачено інше (дію санкції на весь період неправомірного користування майном)".

Таким чином до неустойки, обумовленої частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, застосовується загальна, визначена статтею 257 Цивільного кодексу України, а не спеціальна позовна давність (стаття 258 цього Кодексу).

Суд також відзначає, що Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-IX від 30.03.2020 (набрав чинності 02.04.2020) розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: "під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, зокрема статтями 257, 258 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину".

Постановою Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" № 211 від 11.03.2020 установлено з 12.03.2020 на всій території України карантин, який рішеннями Уряду неодноразово продовжувався та триває станом на день винесення рішення судом (станом на 01.03.2023 карантин продовжено до 30.04.2023).

Враховуючи вказане, позивачем пропущено строк позовної давності щодо вимог про стягнення неустойки за період з 22.02.2017 по 01.04.2017 в сумі 6 923 грн. 72 коп. (1 329 грн. 18 коп. за період з 22.02.2017 по 28.02.2017, 5 412 грн. 50 коп. за період з 01.03.2017 по 31.03.2017 та 182 грн. 04 коп. за 01.04.2017).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 по справі № 183/1617/16).

Враховуючи вказане, суд відмовляє у задоволенні вимог про стягнення неустойки за період з 22.02.2017 по 01.04.2017 в сумі 6 923 грн. 72 коп., у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Щодо позовних вимог про стягнення неустойки з період з 02.04.2017 по 30.11.2018 в сумі 119 064 грн. 38 коп. строк позовної давності не пропущений в силу Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-IX від 30.03.2020.

Таким чином заява відповідача про застосування строку позовної давності підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи викладене, вимоги позивача щодо стягнення неустойки визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню в сумі 119 064 грн. 38 коп.

Враховуючи все вищевикладене, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати по справі покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Стягненню з відповідача на користь позивача підлягає частина витрат по сплаті судового збору в сумі 2 344 грн. 66 коп.

Керуючись статтями 2, 3, 20, 73 - 79, 86, 91, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях до Акціонерного товариства "Укртелеком" про стягнення неустойки за договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 12/02-4390-ОД від 22.04.2011 у розмірі 125 988 грн. 10 коп. - задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства "Укртелеком" (бульвар Тараса Шевченка, будинок 18, м. Київ, 01601; ідентифікаційний код 21560766) на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях (49000, м. Дніпро, вулиця Центральна, будинок 6; ідентифікаційний код 42767945) 119 064 грн. 38 коп. - неустойки та 2 344 грн. 66 коп. - частини витрат по сплаті судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення, шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний тест рішення складений та підписаний 01.03.2023.

Суддя Ю.В. Фещенко