ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.02.2023м. ДніпроСправа № 904/2272/22

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Рудь І.А., за участю секретаря судового засідання Товстоп`ятки В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Адванс-Лізинг", м. Дніпро

до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю "Омнік Інновейшн", м. Дніпро

відповідача-2: ОСОБА_1 , м. Дніпро

про солідарне стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу від 02.07.2021 № 51ФЛ-21 у загальній сумі 1 277 343 грн 17 коп.

Представники:

від позивача: Гладка В.О., ордер АЕ №1455191 від 11.07.2022, адвокат;

від відповідача - 1: не з`явився;

від відповідача -2: не з`явився.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Адванс-Лізинг" звернулося Господарського суду Дніпропетровської області з позовом від 26.07.2022 № 2607/22, в якому просить стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "Омнік Інновейшн" та ОСОБА_1 заборгованість за договором фінансового лізингу від 02.07.2021 № 51ФЛ-21 у загальному розмірі 919 406 грн 42 коп., з яких: 819 135 грн 41 коп. - заборгованість з лізингових платежів станом на 25.07.2022, розрахована позивачем за курсом продажу Євро, встановленому у міжбанківській інформаційній системі "Укрділінг", сформованого на 16:00 год за київським часом на 25.07.2022; 100 271 грн 01 коп. - 70% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем-1 умов договору фінансового лізингу в частині своєчасного внесення лізингових платежів, відповідно до узгодженого сторонами графіку.

Вимога про стягнення з відповідача-2 обґрунтована посиланням на договір поруки від 05.07.2021 № 1П/51ФЛ-21.

З позовної заяви вбачається, що позивачем у складі учасників провадження визначено відповідачем фізичну особу - ОСОБА_1 .

30.09.2022 на адресу суду надійшла відповідь Відділу обліку та моніторингу інформації ГУ ДМС у Дніпропетровській області від 29.09.2022 на запит суду від 09.08.2022, за змістом якої підтверджене місце проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 станом на 12.07.1994.

Ухвалою господарського суду від 04.10.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами загального позовного провадження у підготовчому засіданні на 01.11.2022.

Ухвалою господарського суду від 01.11.2022 підготовче засідання відкладене на 24.11.2022, у зв`язку із неявкою відповідачів та ненаданням витребуваних судом документів.

22.11.2022 позивачем до суду подано заяву про збільшення розміру позовних вимог від 17.11.2022 № 1711/22, в якій просить стягнути солідарно з ТОВ "Омнік Іновейшн" та ОСОБА_1 на користь ТОВ "Адванс-Лізинг" заборгованість в сумі 1 277 343 грн 17 коп., з яких: 989 023 грн 81 коп. - основний борг, 288 319 грн 36 коп. -70% річних. Збільшуючи суму позову, позивач вказує на те, що розрахунок провів відповідно до курсу продажу Євро, встановленому у міжбанківській інформаційній системі "УкрДілінг" станом на 16.11.2022.

Ухвалою господарського суду від 24.11.2022 продовжено строк проведення підготовчого провадження на 30 днів за ініціативою суду; підготовче засідання відкладено на 15.12.2022, у зв`язку із неявкою сторін.

Ухвалою господарського суду від 15.12.2022 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті в засіданні на 31.01.2023.

Ухвалою господарського суду від 31.01.2023 розгляд справи відкладений на 16.02.2023.

Господарський суд зазначає, що відповідачі явку повноважних представників у жодне призначене судом засідання не забезпечили, витребувані судом документи не надали.

На адресу суду повернулися конверти з ухвалами, що направлялися на адресу відповідачів, з відмітками відділення поштового зв`язку: «Повертається за закінченням терміну зберігання», «Адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідно до ч. 7 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" відомості про місцезнаходження юридичної особи містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

За визначенням п. 4, 5 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

При цьому, господарським судом врахована правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 18.03.2021 у справі № 911/3142/19, відповідно до якої направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).

Крім того, про час та місце розгляду справи відповідач-1 повідомлявся шляхом направлення ухвал суду на його офіційну електронну адресу , що підтверджується довідками про доставку електронного листа, які наявні в матеріалах справи.

З урахуванням вищевикладеного, господарський суд вважає можливим розглянути справу за відсутності представників відповідачів за наявними в ній матеріалами, відповідно до ч. 9 ст. 81, ч. 9 ст. 165 ГПК України.

У судовому засіданні 16.02.2023 представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог, просив їх задовольнити, витрати позивача зі сплати судового збору та на професійну правничу допомогу в сумі 35 000 грн 00 коп. просив покласти на відповідачів.

В порядку ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши докази в їх сукупності, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

02.07.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Адванс-Лізинг" (лізингодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТІВІАР», найменування якого змінене на Товариство з обмеженою відповідальністю "Омнік Інновейшн" (лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу № 51ФЛ-21 (надалі - договір), відповідно до умов п.1.1 якого лізингодавець зобов`язався передати на умовах фінансового лізингу у володіння та користування об`єкт лізингу (надалі - предмет лізингу або майно), а лізингоодержувач зобов`язався прийняти предмет лізингу та зобов`язався сплачувати лізингові платежі на умовах цього договору. Найменування, марка, модель, ціна одиниці, кількість і загальна вартість майна на момент укладення договору наведені в додатку №1 "Специфікація". Рік випуску та серійний номер майна вказуються в Акті приймання-передачі майна.

Згідно з п. 1.2. договору строк володіння та користування (далі-строк лізингу) лізингоодержувачем предметом лізингу починається з дати підписання сторонами акту приймання-передачі предмета лізингу та не може бути менше одного року.

Пунктом 2.1. договору передбачено, що вартість майна становить гривневий еквівалент 76000,00 Євро, що розраховується за курсом продажу Євро, встановленим у міжбанківській інформаційній системі "УкрДілінг" (http://www.udinform.com/index.php'?option=com_dealingquotation&task=closeu), формованим на 16:00 за Київським часом (надалі - міжбанківський курс) на дату, що передує даті укладання цього договору, збільшеного на розмір зборів (податків), пов`язаних із здійсненням операцій купівлі іноземної валюти юридичними особами (далі - міжбанківський курс договору), та на дату укладання цього договору становить 2 471 216,00 грн, у тому числі ПДВ 411 869,33 грн (надалі - вартість майна). Вартість майна у гривні підлягає перерахунку за міжбанківським курсом на дату, що передує даті підписання акту приймання-передачі майна, збільшеного на розмір зборів (податків), пов`язаних із здійсненням операцій купівлі іноземної валюти юридичними особами (далі - міжбанківський курс акту приймання-передачі), відповідно до умов п. 2.1.1 договору.

За умовами пп. 2.1.1. п. 2.1 договору якщо міжбанківський курс акту приймання-передачі буде відрізнятися від міжбанківського курсу договору, вартість майна (в гривнях) автоматично змінюється та підлягає перерахунку виходячи з міжбанківського курсу акту приймання-передачі. При цьому перерахунок вартості майна здійснюється за наступною формулою:

ВМ=А*КА +Ф*КП

ВМ - вартість майна (в гривнях);

А - сума авансового платежу в Євро, зазначена в п.3.2.;

КА - Міжбанківський курс на дату, що передує даті сплати авансового платежу, збільшеного на розмір зборів (податків), пов`язаних із здійсненням операції купівлі іноземної валюти юридичними особами відповідно до п.3.2. договору;

Ф - сума фінансування, що становить різницю між вартістю майна (в Євро п.2.1. договору) та сумою авансового платежу (в Євро п.3.2. Договору);

КП - Міжбанківський курс акту приймання-передачі.

Вартість майна (в гривнях), перерахована відповідно до умов цього пункту договору, зазначається в гривневому еквіваленті в акті приймання-передачі майна. В разі зміни курсу, згідно п.3.7. договору вартість майна (в гривнях) коригується шляхом підписання додаткової угоди до акту приймання-передачі майна.

Відповідно до п. 3.2. договору авансовий платіж є першим лізинговим платежем, що складає 30,00% від вартості майна. Сума авансового платежу у гривнях обчислюється виходячи з міжбанківського курсу на дату, що передує даті фактичної оплати, збільшеного на розмір зборів (податків), пов`язаних із здійсненням операцій купівлі іноземної валюти юридичними особами (надалі - міжбанківський курс фактичної оплати).

За надання предмету лізингу у фінансовий лізинг, лізингоодержувач сплачує лізингодавцю одноразову комісію, в розмірі 950,00 Євро у строк до 01.08.2021 року. Комісія сплачується лізингоодержувачем на поточний рахунок Лізингодавця в національній валюті на міжбанківським курсом фактичної оплати (п. 3.3. договору).

Згідно з п. 3.4. договору розмір, склад, терміни сплати лізингових платежів встановлюються в графіку. Сума чергового лізингового платежу є гривневим еквівалентом відповідної суми (в Євро), зазначеної в графіку, виходячи з міжбанківського курсу на дату, що передує даті сплати лізингоодержувачем чергового лізингового платежу, зазначеного в графіку, збільшеного на розмір зборів (податків), пов`язаних із здійсненням операцій купівлі іноземної валюти юридичними особами (далі - міжбанківський курс графіку). Такий порядок застосовується до усіх лізингових платежів та будь-яких інших сум, які підлягають сплаті згідно з договором.

За умовами пп. 3.4.1., 3.4.2. договору у випадку, якщо лізингоодержувач здійснить оплату лізингового платежу після строку його оплати, вказаного в графіку, і на дату фактичної оплати лізингового платежу міжбанківський курс фактичної оплати лізингового платежу буде більшим, ніж міжбанківський курс графіку, лізингоодержувач зобов`язаний здійснити оплату такого лізингового платежу, виходячи з міжбанківського курсу фактичної оплати. У випадку, якщо лізингоодержувач здійснить оплату лізингового платежу раніше строку його оплати, вказаного в графіку, платіж зараховується, виходячи з міжбанківського курсу фактичної оплати.

У п. 3.6. договору сторони погодили, що датою сплати лізингового платежу є дата зарахування коштів на поточний рахунок лізингодавця. Якщо строк сплати будь-якого лізингового платежу припадає на неробочий (вихідний, святковий або ін.) день, то лізингоодержувач зобов`язаний сплатити такий платіж не пізніше дня, який передує останньому робочому дню, за яким настає такий неробочий (вихідний, святковий або ін.) день.

Передача лізингодавцем і прийом лізингоодержувачем майна в лізинг здійснюється на підставі акту приймання-передачі майна за адресою: Київська область, м. Біла Церква, вул. Івана Кожедуба, 307а. Майно вважається переданим лізингоодержувачу з дати підписання акта приймання-передачі майна (п. 4.2. договору).

Відповідно до п. 5.1. договору майно переходить у власність лізингоодержуваа за умови сплати лізингодавцю всієї суми лізингових платежів та у терміни, передбачені графіком, в тому числі сплати лізингодавцю всієї суми вартості майна, що у гривневому еквіваленті не менше вартості майна, зазначеної у акті приймання-передачі майна, сплати штрафних санкцій відповідно до умов договору. Підтвердженням переходу права власності від лізингодавця до лізингоодержувача є між сторонами відповідний договір купівлі-продажу (викупу) предмета лізингу.

Згідно з п. 8.1. договору у випадку, якщо лізингоодержувач порушить строк оплати будь-якого лізингового платежу, який встановлений в графіку, лізингоодержувач несе відповідальність перед лізингодавцем у вигляді сплати сімдесяти процентів річних від суми простроченого лізингового платежу (відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України).

У випадку, якщо лізингоодержувач не здійснить оплату лізингового платежу у строки, вказані в Графіку, то при зверненні лізингодавця до суду для розрахунку суми несплачених лізингових платежів лізингодавець має право використовувати міжбанківський курс на дату, що передує даті складання ним позовної заяви (п. 10.3. договору).

Пунктом 12.1. договору передбачено, що строк дії договору з 02 липня 2021 по 20 липня 2022, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами всіх зобов`язань за цим Договором. Зазначений строк може бути змінений відповідно до умов даного договору.

Сторони підписали Специфікацію майна до договору (додаток №1), згідно з якою вартість майна складає 76 000, 00 Євро (а.с. 16) та графік внесення лізингових платежів (додаток № 2) (а.с. 17).

За актом приймання-передачі від 23.07.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю "Адванс-Лізинг" (лізингодавець) передало, а Товариство з обмеженою відповідальністю «ТІВІАР», найменування якого змінене на Товариство з обмеженою відповідальністю "Омнік Інновейшн", отримало у платне користування гідравлічний листозгинальний прес з ЧПК, модель серійний номер 2, 2021 р.в. та гідравлічний листозгинальний прес з ЧПК, модель серійний номер 7, 2021 р.в. (а.с. 18).

Відповідно до графіку внесення лізингових платежів, погодженого сторонами у додатку №2, лізингоодержувач зобов`язаний сплатити лізингодавцю у період з 15.07.2021 до 20.08.2022 загальну суму лізингових платежів 80 867, 70 Євро, а саме:

1. у строк до 15.07.2021 - 3 500,00 євро;

2. у строк до 03.08.2021 - 19 300,00 євро;

3. у строк до 20.08.2021 - 4 889,69 євро;

4. у строк до 20.09.2021 - 4 640,12 євро;

5. у строк до 20.10.2021 - 4 798,73 євро;

6. у строк до 20.11.2021 - 4 545,94 євро;

7. у строк до 20.12.2021 - 4 511,41 євро;

8. у строк до 20.01.2022 - 4 652,75 євро;

9. у строк до 20.02.2022 - 4 385,83 євро;

10. у строк до 20.03.2022 - 4 365,43 євро;

11. у строк до 20.04.2022 - 4 500,49 євро;

12. у строк до 20.05.2022 - 4 268,11 євро;

13. у строк до 20.06.2022 - 4 216,31 євро;

14. у строк до 20.07.2022 - 4 170,79 євро;

15. у строк до 20.08.2022 - 4 122,10 євро.

Відповідачем-1 були здійснені оплати чергових лізингових платежів частково з порушенням строків оплат. Всього за договором було здійснено оплат на зальну суму 1 011 501 грн 37 коп., що підтверджується довідкою № 04-110 від 19.07.2022 (а.с. 19), що у відповідності до зазначених умов договору становить:

- еквівалент 22 800,00 євро на виконання вимог п. 3.2. договору;

- еквівалент 950,00 євро на виконання вимог п. 3.3. договору.

Таким чином, станом на дату розгляду справи, заборгованість відповідача-1 по сплаті лізингових платежів складає 25 767,84 євро, що відповідно до курсу продажу Євро, встановленому у міжбанківській інформаційній системі "УкрДілінг" станом на 16.11.2022 становить 989 023 грн 81 коп.

На підставі п. 8.1. договору позивач нарахував до сплати відповідачу-1 70% річних в сумі 288 319 грн 36 коп. за загальний період з 20.10.2021 по 17.11.2022.

Докази оплати відповідачем-1 спірної заборгованості сторонами до матеріалів справи не надано.

Крім того, 05.07.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Адванс-Лізинг" (лізингодавець), ОСОБА_1 (поручитель) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТІВІАР», найменування якого змінене на Товариство з обмеженою відповідальністю "Омнік Інновейшн" (лізингоодержувач) укладено договір поруки №1П/51ФЛ-21 (надалі - договір поруки), відповідно до п. 1.1. якого предметом нього договору є зобов`язання поручителя перед лізингодавцем в повному обсязі солідарно відповідати за виконання лізингоодержувачем своїх зобов`язань перед лізингодавцем, які випливають з умов договору фінансового лізингу № 51ФЛ-21 від 02.07.2021, а також усіх додаткових угод до нього, які вже укладені та можуть бути укладені до закінчення строку дії договору фінансового лізингу № 510ФЛ-21 від 02.07.2021 (далі - основний договір).

Згідно п. 1.2. договору поруки сторони договору встановлюють, що зобов`язання поручителя перед лізингодавцем є безумовними і ніяких інших умов, крім передбачених ним договором та основним договором, не потребують.

Поручитель свідчить, що він ознайомлений зі змістом основного договору та обсягом зобов`язань лізингоодержувача за основним договором. повністю з ними згоден, ніяких заперечень, а також непорозумінь щодо його положень не має (п. 1.3. договору поруки).

Сторони заявляють, що порука згідно цього договору надана без мети отримання прибутку. Поручитель підтверджує, що він надає поруку безоплатно і ця умова є безумовною і безвідкличною (п. 1.4. договору поруки).

У п. 1.5. договору поруки сторони договору визначають, що це зобов`язання підписано сторонами у відповідності до чинного законодавства України, та відповідає положенням ст.ст. 553-559 Цивільного кодексу України.

Відповідно до п. 2.1. договору поруки у випадках неможливості виконання лізингоодержувачем своїх зобов`язань за основним договором:

- лізингодавець має право на свій розсуд пред`явити свої вимоги безпосередньо до поручителя чи лізингоодержувача або обом сторонам одночасно.

- лізингоодержувач не пізніше ніж за 3 (три) банківських дня до моменту настання строку виконання зобов`язань за основним договором повідомляє лізингодавця та поручителя про неможливість виконання зобов`язань за основним договором.

За умовами пп. 3.1.2. п. 3.1. договору поруки поручитель зобов`язаний у разі невиконання лізингоодержувачем забезпеченого порукою зобов`язання, відповідати перед лізингодавцем як солідарний боржник всім своїм майном на яке, згідно з чинним законодавством України, може бути звернено стягнення.

У п. 6.2. договору поруки сторони договору встановлюють, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами. Порука припиняється, якщо лізингодавець протягом трьох років з дня настання строку виконання зобов`язання за основним договором не пред`явить вимоги до поручителя.

На момент вирішення спору відповідач-2 не надав доказів виконання взятих на себе зобов`язань за договором поруки.

Предметом доказування у даній справі є обставини, пов`язані з укладенням договору фінансового лізингу, строку його дії, порядку та строків сплати лізингових платежів, наявності часткової чи повної оплати, допущення прострочення оплати лізингових платежів; обставини, пов`язані з укладанням договору поруки, строку його дії, обсягу відповідальності поручителя перед позивачем за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Омнік Інновейшн" своїх обов`язків за договором фінансового лізингу.

Відповідачі не скористалися правом на надання відзиву на позовну заяву, доводи позивача, викладені у позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог, не спростували.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представника позивача, господарський суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно з ч.1 ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом (ч.2 ст.806 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 292 Господарського кодексу України лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів.

Частиною 7 ст. 292 Господарського кодексу України передбачено, що правове регулювання лізингу здійснюється відповідно до Господарського кодексу України та інших законів.

Пунктом 3 ч. 2 ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" унормовано, що лізингоодержувач зобов`язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

За умовами ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З урахуванням приписів ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" та умов договору, строк оплати заявленої суми лізингових платежів є таким, що настав.

За приписами ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Згідно зі ст. 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

У відповідності до ст. 559 Цивільного кодексу України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов`язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем. Порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

За таких обставин та з урахуванням умов договору поруки, позивач набув право вимоги до поручителя (відповідача-2), як солідарного боржника щодо погашення заборгованості за спірним договором фінансового лізингу.

Частиною 1 ст. 543 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

За нормами ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині солідарного стягнення з відповідачів заборгованості за договором фінансового лізингу в сумі 989 023 грн 81 коп. є правомірними та підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, що передбачено ст. 611 Цивільного кодексу України.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір відсотків.

Частинами 1 і 2 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

За встановлених обставин, оскільки прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачем мало місце, господарський суд доходить висновку про наявність підстав для солідарного стягнення з відповідачів на користь позивача 70% річних.

Перевіркою виконаного позивачем розрахунку 70% річних судом встановлено, що позивачем враховані дні внесення лізингових платежів у період нарахування відсотків річних, у зв`язку із чим за розрахунком суду до стягнення з відповідачів підлягають 70% річних в сумі 287 525 грн 38 коп. в межах заявленого позивачем періоду нарахування. У решті позовних вимог в цій частині слід відмовити.

Згідно із ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

За приписами ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із положеннями ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За встановлених обставин, відповідачі неналежним чином виконали свої, встановлені договором фінансового лізингу та договором поруки, зобов`язання, чим порушили умови укладених із позивачем договорів та вищевказані приписи чинного законодавства, тому позовні вимоги позивача про солідарне стягнення з відповідачів 989 023 грн 81 коп. основного боргу та 287 525 грн 38 коп. 70% річних - є обґрунтованими і підлягають задоволенню. У решті позову слід відмовити.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати позивачі зі сплати судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат позивача на професійну правничу допомогу у даній справі, заявлених у розмірі 35 000 грн 00 коп., господарський суд виходить з такого.

Статтею 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Право особи на отримання правової допомоги під час розгляду справи господарськими судами гарантоване ст.131-2 Конституції України, ст.16 Господарського процесуального кодексу, відповідними нормами Закону "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Сторона, на користь якої ухвалене судове рішення, має право на відшкодування витрат на правову допомогу як складової судових витрат (п. 12 ч. 3 ст. 2, ст. 123, ч. 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу).

Господарський суд зазначає, що судові витрати - це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи (аналогічний висновок міститься у п. 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц).

Згідно з ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону).

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України).

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (ст. 124 Господарського процесуального кодексу України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст. 126 Господарського процесуального кодексу України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат (ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

Водночас за змістом ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28.11.2002 «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат, зазначено що за ст. 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (рішення ЄСПЛ у справах «Ніколова проти Болгарії» та «Єчюс проти Литви», п. п. 79 і 112).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Тобто нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п. п. 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність (подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, у постанові Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 912/1025/20).

У п. 169 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 зазначено, що у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

У постанові Верховного Суду від 11.06.2021 у справі № 34-16/17-3683-2011 викладено висновок про те, що під час вирішення питання про розподіл витрати на професійну правничу допомогу суд:

1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, визначеними у ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;

2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені ч.ч. 5-7, 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення чи заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами).

Тобто критерії, визначені ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, враховуються за клопотанням заінтересованої сторони для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою наступного розподілу між сторонами за правилами ч. 4 ст. 129 цього Кодексу. Водночас критерії, визначені ч. 5 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, враховуються для здійснення безпосередньо розподілу всіх судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Витрати на професійну правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16).

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу у заявленому розмірі позивачем до матеріалів справи надано копії: договору про надання правничої (правової) допомоги від 10.12.2021 № 2/12-21 та додаткової угоди від 25.07.2022 № 6 до вказаного договору; свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю від 19.12.2018 ДП № 4033; також ордер від 11.07.2022 серія АЕ № 1145191 та платіжне доручення від 03.08.2022 № 1108 на суму 20 000,00 грн, у призначенні платежу якого зазначено: оплата за надання правової допомоги згідно додаткової угоди № 6 від 25.07.2022 до договору №2/12-21 від 10.12.2021 без ПДВ.

Так, 10.12.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Адванс-Лізинг" (клієнт) та Адвокатським бюро "ТАЛОКОНОВА КИРИЛА" (бюро) укладено договір про надання правничої (правової) допомоги №2/12-21 (надалі - договір), відповідно до умов п. 1.1. якого бюро приймає доручення клієнта та бере на себе зобов`язаній надати клієнту правову допомогу щодо:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань;

- складання звернень (заяв, скарг, пропозицій) та інших документів правового характеру;

- складання процесуальних документів (заперечень, клопотань, претензій, позовних заяв, апеляційних і касаційних скарг, заяв про вжиття заходів забезпечення позову та інших документів відповідно до вимог процесуального законодавства);

- представництва та захисту інтересів Клієнта в будь-яких органах державної влади, на підприємствах, в установах, організаціях всіх форм власності та підпорядкування, я також у судах під час здійснення шпального, господарського, адміністративного, кримінального та конституційного судочинства, провадження у справах про адміністративні правопорушення, органах виконавчої служби (в т.ч. приватних виконавців), органах Національної поліції України, прокуратури, органах Державної фіскальної служби України та усіх інших правоохоронних органах, органах Державної реєстраційної служби України, Міністерства юстиції України та МВС тощо з будь-яких питань;

- будь-яких інших питань правового характеру.

Згідно з п. 3.1. договору розмір гонорару, який клієнт сплачує бюро за надану в межах цього договору правничу (правову) допомогу, визначається сторонами окремою додатковою угодою, яка є невід"ємною частиною цього договору. Така додаткова угода може бути викладена у формі додатку до договору, який набуває чинності з дня його підписання уповноваженими представниками сторін.

Відповідно до п. 4.1. договору цей договір діє з моменту погодження сторонами усіх істотних умов та підписання сторонами тексту договору та додатків (додаткових угод) до нього.

Дія договору припиняється через п`ять років з дня його укладення (п. 4.2. договору).

25.07.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Адванс-Лізинг" та Адвокатським бюро "ТАЛОКОНОВА КИРИЛА" підписано додаткову угоду № 6 до договору про надання правничої (правової) допомоги №2/12-21 від 10.12.2021 (розрахунок вартості послуг з надання правничої (правової) допомоги), відповідно до умов якої дана додаткова угода визначає порядок та умови оплати гонорару за надання правничої (правової) допомоги Бюро у спорі про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Омнік Інновейшн" (40046255) та ОСОБА_1 (НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Адванс-Лізинг" заборгованості за договором фінансового лізингу №51ФЛ-21 віл 02.07.2021 та договором поруки №1П/51ФЛ-21 від 05.07.2021 (п. 1 додаткової угоди).

Пунктом 2 додаткової угоди передбачено, що розмір гонорару за надання правничої (правової) допомоги по комплексному веденню вказаної в п. 1 цієї додаткової угоди справи у суді першої інстанції, включаючи підготовку всіх процесуальних документів, складає 20 000,00 (двадцять тисяч) грн.

Сторони погодили, що вищезазначений розмір гонорару за надання правничої (правової) допомоги встановлений у цій додатковій угоді у вигляді фіксованої суми, яка не змінюється в залежності віл обсягу послуг та втраченого бюро часу, а отже розмір гонорару є визначеним у розумінні ч. 3 ст. 126 ГПК України.

Повна оплата гонорару за падання правничої (правової) допомоги за цією додатковою угодою здійснюється впродовж 30 календарних днів з дати укладення цієї додаткової угоди.

Відповідно до п. 3 додаткової угоди розмір "гонорару успіху" за досягнення позитивного результату внаслідок надання бюро правничої (правової) допомоги клієнту відповідно до цієї додаткової угоди складає 15 000,00 (п`ятнадцять тисяч) грн. Під "досягненням позитивного результату" сторони розуміють винесення судом першої інстанції рішення на користь клієнта про стягнення з відповідача/відповідачів не менше 70% ціни позову).

Повна оплата "гонорару успіху" за досягнення позитивного результату за цією Додатковою угодою здійснюється впродовж 90 календарних днів з дати ухвалення судом першої інстанції відповідного рішення.

За умовами п. 4 додаткової угоди сплата узгодженого сторонами гонорару за надання правничої (правової) допомоги здійснюється клієнтом в безготівковому порядку шляхом перерахування відповідної суми коштів на поточний рахунок бюро, зазначений в договорі.

Отже, наявними у справі доказами підтверджується факт отримання позивачем правової допомоги обсягом та вартістю, які визначені договором про надання правничої (правової) допомоги від 10.12.2021 № 2/12-21 та додатковою угодою від 25.07.2022 № 6 до договору.

Водночас, оцінюючи надані позивачем докази на предмет обґрунтованості розміру заявлених ним витрат на професійну правничу допомогу, суд з урахуванням критеріїв, визначених ч. 4 ст. 126 та ч. 5 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, доходить висновку про неприйнятність заявленого до стягнення фіксованого розміру цих витрат у розмірі 35 000 грн 00 коп., з яких: 20 000,00 грн 00 коп. - гонорар за надання правової (правничої) допомоги по комплексному веденню справи у суді першої інстанції, 15 000 грн 00 коп. - гонорар успіху, у зв`язку з їх неспівмірністю та нерозумністю, з огляду на таке.

Як вже зазначалось, 12.05.2020 Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), в якій підтвердила свій висновок, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також з критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19)), та зазначила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату "гонорару успіху", у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44).

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19.10.2000 у справі "Іатрідіс проти Греції" ("Iatridis v. Greece", заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з "гонораром успіху". ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що за наявності угод, які передбачають "гонорар успіху", ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22.02.2005 у справі "Пакдемірлі проти Туреччини" ("Pakdemirli v. Turkey", заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала "гонорар успіху" у сумі 6672,9 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3000 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72).

У даному випадку, виходячи з того, що юридична кваліфікація правовідносин у даній справі не є складною, тому не вимагала від адвоката, який за своїм правовим статусом має достатню правову кваліфікацію, значних професійних зусиль для належного представництва інтересів позивача у справі.

Підготовка позовної заяви у спорі, що виник між сторонами, не потребує тривалого часу для аналізу договору, первинних документів: заборгованість відповідачів стосується неналежного виконання відповідачем-1 зобов`язань зі сплати лізингових платежів; виконаний розрахунок 70% річних, позовні вимоги за якими судом задоволені частково, не є складним, оскільки унормований чинним законодавством та визначений усталеною судовою практикою й не потребує виняткових професійних знань.

Отже, з урахуванням характеру, предмета та складності спору (спір є стандартним-типовим, витікає з договору фінансового лізингу та договору поруки), кількості його учасників (три учасника), обсягом матеріалів справи (не великий обсяг первинних документів), господарський суд не може стверджувати, що спір у даній справі вимагав від адвоката аналізу значного обсягу джерел права, судової практики та значних затрат часу на його врегулювання.

За вказаних обставин, господарський суд зазначає, що такі вимоги як стягнення гонорару успіху в розмірі 15 000,00 грн., у зв`язку з прийняттям позитивного для позивача судового рішення у даній справі, не відповідають критерію розумності, так як не мають характеру необхідних, не містять обґрунтування обсягу фактичних дій представника позивача, які достатньою мірою можуть бути співвіднесені із досягненням успішного результату, у зв`язку з чим їх відшкодування з огляду на обставини даної справи матиме надмірний характер, а отже, доходить висновку про відсутність підстав для покладення на відповідачів відшкодування гонорару успіху, який сплачує позивач на користь адвоката в межах їх домовленості за умовами договору.

Таким чином, суд вважає прийнятною фіксовану суму за надання адвокатом у справі професійної правничої допомоги у розмірі 20 000 грн 00 коп.

З огляду на часткове задоволення позовних вимог, відповідно до норм ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати позивача на професійну правничу допомогу в сумі 20 000 грн. 00 коп. покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 2, 73, 74, 76, 77-79, 86, 91, 126, 129, 165, 233, 238, 240, 241, 327 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "Омнік Інновейшн" (49000, м. Дніпро, пр. Гагаріна, буд. 74, офіс 414, ) та ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 , дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Адванс-Лізинг" (49083, м.Дніпро, вул. Собінова, буд. 1, ) 989 023 грн 81 коп. (дев`ятсот вісімдесят дев`ять тисяч двадцять три грн 81 коп.) основного боргу, 287 525 грн 38 коп. (двісті вісімдесят сім тисяч п`ятсот двадцять п`ять грн 38 коп.) 70% річних.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Омнік Інновейшн" (49000, м. Дніпро, пр. Гагаріна, буд. 74, офіс 414, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Адванс-Лізинг" (49083, м.Дніпро, вул. Собінова, буд. 1, ) 9 574 грн 12 коп. (дев`ять тисяч п`ятсот сімдесят чотири грн 12 коп.) витрат зі сплати судового збору, 9 993 грн 79 коп. (дев`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто три грн. 79 коп.) витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 , дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Адванс-Лізинг" (49083, м.Дніпро, вул. Собінова, буд. 1, ) 9 574 грн 12 коп. (дев`ять тисяч п`ятсот сімдесят чотири грн 12 коп.) витрат зі сплати судового збору, 9 993 грн 79 коп. (дев`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто три грн. 79 коп.) витрат на професійну правничу допомогу.

У решті позову відмовити.

Накази видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дня складання повного судового рішення і може бути оскаржено до Центрального апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 27.02.2023

Суддя І.А. Рудь