УХВАЛА

22 лютого 2023 року

м. Київ

cправа № 910/1173/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Жукова С.В. - головуючого, Огородніка К.М., Картере В.І.

перевіривши матеріали касаційної скарги Управління з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація)

на рішення Господарського суду міста Києва від 22.08.2022

та постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.01.2023

у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Алего»

до Управління з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація)

про стягнення 20 707, 31 грн,-

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "АЛЕГО" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Управління з питань реклами Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про стягнення 20 707,31 грн. збитків, завданих прийняттям відповідачем наказу "Про демонтаж рекламних засобів" № 638 від 17.07.2018.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.08.2022 у справі №910/1173/22 позов задоволено повністю, до стягнення з відповідача на користь позивача присуджено збитки у розмірі 20 707,31 грн та судовий збір у розмірі 2 481,00 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Управління з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 22.08.2022 у справі №910/1173/22 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовної заяви відмовити повністю.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.01.2023 у справі № 910/1173/22 апеляційну скаргу Управління з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) залишено без задоволення. Рішення Господарського суду міста Києва від 22.08.2022 у справі №910/1173/22 залишено без змін.

13.02.2023 Управлінням з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) направлено до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, в якій скаржник просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.01.2023 та рішення Господарського суду міста Києва від 22.08.2022 у справі №910/1173/22; ухвалити нове рішення, яким у задоволення позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Алего» до Управління з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) у справі №910/1173/22 про стягнення 20 707, 31 грн відмовити повність; зупинити виконання рішення Господарського суду міста Києва від 22.08.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.01.2023 у справі №910/1173/22.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.02.2023 зазначену касаційну скаргу передано колегії суддів у складі: Жукова С.В.- головуючого, Картере В. І., Огородніка К.М.

Перевіривши матеріали касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у відкритті касаційного провадження у справі №910/1173/22 з огляду на таке.

Статтею 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом ГПК України), учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Частиною п`ятою статті 12 ГПК України визначено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є:

1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За змістом частини сьомої статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

У пункті 1 частини першої статті 163 ГПК України зазначено, що у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2022 установлено у розмірі 2 481,00 грн.

Предметом позову у цій справі є стягнення у розмірі 20 707,31 грн., що менше ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому у розумінні Господарського процесуального кодексу України справа № 910/1173/22 є малозначною.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Аналіз наведених вище норм дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями у справах з ціною позову, що не перевищує п?ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

Суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами "а", "б", "в", "г" пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від Суду, оскільки в іншому випадку принцип "правової визначеності" буде порушено.

Підставами касаційного оскарження постанови Північного апеляційного господарського суду від 24.01.2023 та рішення Господарського суду міста Києва від 22.08.2022 у справі № 910/1173/22 скаржник зазначає пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України та зазначає, що дана справа становить «значний суспільний інтерес», оскільки в результаті її перегляду прямо або опосередковано матимуть вплив на забезпечення реалізації системи гарантій права на справедливий суд, передбачених абз. 1 ст. 6 ЄКПЛ, та, як наслідок, визначення змісту та обсягу прав, свобод чи законних інтересів невизначеного кола осіб та зазначає, що столичний статус міста покладає на органи місцевого самоврядування та органи виконавчої влади додаткові обов`язки та гарантує цим органам надання з боку держави додаткових прав, зокрема, у сфері здійснення заходів щодо збереження та відновлення пам`яток історії, культури, релігії, архітектури та містобудування, заповідних та природних зон і ландшафтів, що мають національне значення (частина п`ята статгі 1, пункт 5 частини першої статті 4 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ»), що міститься, зокрема, у постановах від 26.06.2018 у справі №826/2810/17, від 20.09.2018 у справі №826/4604/17 (підпункт "в" пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України)

.

Також, Скаржник стверджує, що існують рішення судів, які прийняті в аналогічних правовідносинах, проте висновки зроблені в них є протилежними оскаржуваним рішенням у цій справі, що, в свою чергу допускає правову невизначеність в розгляді питань, які можуть мати фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, зокрема в застосуванні статті 1173,1174 Цивільного Кодексу України в контексті розмежування повноважень скаржника та комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київреклама», і, як наслідок, суб`єкта на якого покладено обов`язок з відшкодування шкоди (підпункт "а" пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України).

Касаційний господарський суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами "а"-"г" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки є виключенням із загального правила, й необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку буде порушено принцип "правової визначеності".

Верховний Суд зазначає, що під час аналізу доводів та аргументів касаційної скарги Управління з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) взято до уваги: предмет позову, правову природу спірних правовідносин, складність справи, чинне на час виникнення спірних правовідносин законодавство, факт розгляду даної справи судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію та врахував межі, порядок та повноваження апеляційного суду щодо розгляду справи.

Верховний Суд у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, виходить з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики на сучасному етапі її розвитку й становлення, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, вагомістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.

Проте, обставини та інші аргументи скаржника не свідчать про наявність підстав для відкриття касаційного провадження, оскільки наведенні доводи скаржника не можуть бути визнанні достатнім обґрунтуванням фундаментального значення порушеного скаржником питання для формування єдиної правозастосовчої практики, позаяк в цілому є такими, що за своїм змістом зводяться до заперечення встановлених судом обставин справи з одночасним тлумаченням ним власного викладення обставин справи. Посилання у касаційній скарзі на правові висновки викладені у постановах Верховного Суду, не свідчить, що судами сформульовано різну правову позицію при вирішенні справ з аналогічними обставинами справи.

Сама лише вказівка на те, що справа стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, без належного та фундаментального такого обґрунтування, не може бути визнана судом випадком, що зазначений у підпункті "а" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України.

Щодо "виняткового значення" справи, то в цьому випадку оцінка судом такої "винятковості" може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Отже, особа, яка подає касаційну скаргу, має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі.

Суд зазначає, що покликання скаржника на виняткове значення цієї справи для нього має загальний характер, оскільки обмежується посиланням на поширеність спорів в аналогічних справах та доводами про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Водночас, саме власне твердження скаржника про те, що справа має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та становить «значний суспільний інтерес» не може бути визнано судом автоматичною підставою, на яку поширюється дія положення підпункту "а" та "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України.

Відтак, Верховним Судом встановлено, що у даному випадку вказана касаційна скарга не містить належних обґрунтувань, які могли б бути визнані такими, що підпадають під дію підпунктів "а", "б", "в", "г" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, а суд з власної ініціативи таких умов також не вбачає.

До того ж зазначені у касаційній скарзі доводи зводяться до викладення змісту правових норм, практики Верховного Суду та Європейського суду з прав людини щодо відшкодування моральної шкоди, та до спроби переконати суд у необхідності втрутитися у зміст рішень, ухвалених судами попередніх інстанцій, й в цілому до заперечення результату розгляду справи судами, однак Верховний Суд не може ставити під сумнів законність рішення суду першої та постанови апеляційної інстанції тільки через те, що такі судові рішення оскаржено і скаржник вважає їх незаконними, а тому підстав для відкриття касаційного провадження у даній справі за касаційною скаргою Управління з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) не має.

При цьому Верховний Суд зазначає, що розгляд касаційних скарг покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

Призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є "судом фактів".

Частиною 4 статті 11 ГПК України та статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.1996 "Справа "Леваж Престасьон Сервіс проти Франції" (Levages Prestations Services v. France, заява №21920/93, пункт 48) вказано, що зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, роль якого обмежено перевіркою правильності застосування норм закону, процесуальні процедури в такому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється після його розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Рекомендацією № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07.02.1995 державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини "с" статті 7 Рекомендації, скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися щодо тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Таким чином, законодавець цілком свідомо надав Верховному Суду право використовувати процесуальний фільтр, закріплений у частині першій статті 293 ГПК України, і це повністю узгоджується з положеннями статті 129 Конституції України, завданнями та принципами господарського судочинства.

При цьому використання оціночних чинників, зокрема, таких понять, як: "суспільний інтерес", "значення для формування єдиної правозастосовчої практики", "малозначні справи", тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

З огляду на викладене, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Управлінням з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) на постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.01.2023 та рішення Господарського суду міста Києва від 22.08.2022 у справі № 910/1173/22, оскільки вона подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Водночас, Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем "розумних обмежень" в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

У постанові від 18.05.2021 у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що тенденції нормативно-правового регулювання національної моделі касаційного оскарження свідчать про перехід на конституційному рівні до моделі обмеженої касації, що реалізується, зокрема, за допомогою введення переліку випадків, коли рішення підлягає касаційному оскарженню, а також низки процесуальних фільтрів. Встановлення в процесуальному кодексі виняткових підстав для касаційного оскарження у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, має слугувати формуванню дієвої судової системи, що гарантуватиме особі право на остаточне та обов`язкове судове рішення. Введення процесуальних "фільтрів" не порушує право на доступ до суду, оскільки таке право вже реалізоване при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій, можна стверджувати, що введення процесуальних "фільтрів" допуску до перегляду судових рішень касаційним судом не порушує право доступу до правосуддя.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Управлінням з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), розгляд клопотання зупинення виконання рішення Господарського суду міста Києва від 22.08.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.01.2023 у справі №910/1173/22 колегією суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду не здійснюється.

Керуючись статтями 12, 163, 234, 235, пунктом 2 частини 3 статті 287, пунктом 1 частини 1 статті 293 Господарського процесуального кодексу України, Суд

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Управлінням з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) на постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.01.2023 та рішення Господарського суду міста Києва від 22.08.2022 у справі № 910/1173/22.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий С.В. Жуков

Судді В.І. Картере

К.М. Огороднік