РІШЕННЯ

18 січня 2023 року м. ТернопільСправа № 921/325/22

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Гевка В.Л. за участі секретаря судового засідання Карпи М.Ю.

розглянувши у порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом: Установи Агенція регіонального розвитку в Тернопільській області, 46021,м. Тернопіль, вул. М. Грушевського,буд. 8, каб. 710 (адреса для листування: 29013, м. Хмельницький, абонентська скринька №294)

до відповідача: Акціонерного товариства Національна суспільна телерадіокомпанія України, 04119, м. Київ, вул. Юрія Іллєнка, 42

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Тернопільська обласна рада, вул. М. Грушевського, 8, м. Тернопіль, 46021

про визнання недійсним Договору оренди нерухомого майна №357-7/4 від 01.11.2018 та зобов`язання повернути сплачену орендну плату по Договору оренди в загальній сумі 328 024 грн 38 коп.

За участі представників перед видаленням до нарадчої кімнати:

Позивача: адвокат Ткачук Олег Анатолійович, протокол №5 від 29.11.2022; наказ №К 0712-001/22 від 07.12.2022;

Відповідача: адвокат Новак Андрій Анатолійович, довіреність №04.1-8/4 від 04.01.2023;

Третьої особи: Михальчук Оксана Юліанівна, довіреність №07-366 від 10.03.2021, розпорядження №1 від 05.01.2021.

1. Суть та рух справи.

Позивач - Установа Агенція регіонального розвитку в Тернопільській області (далі по тексту, також, позивач) звернувся до Господарського суду Тернопільської області з позовною заявою до відповідача - Акціонерного товариства Національна суспільна телерадіокомпанія України (далі по тексту, також, відповідач) про визнання недійсним Договору оренди нерухомого майна №357-7/4 від 01.11.2018 та зобов`язання повернути сплачену орендну плату по Договору оренди в загальній сумі 328 024 грн 38 коп.

Ухвалою суду від 01.08.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Підготовче засідання, вперше призначене на 30.08.2022, неодноразово відкладалось, в порядку статті 183 ГПК України, та його розгляд продовжувався з підстав, зазначених в ухвалах.

Позивач звернувся до суду із заявою (без номера від 29.08.2022 (вх. №5574 від 29.08.2022)) про залучення третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Тернопільську обласну раду. Суд, розглянувши та оцінивши вказану заяву позивача про залучення третьої особи, вважаючи, що рішення суду у даній судовій справі може вплинути на права та обов`язки Тернопільської обласної ради, залучив до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Тернопільську обласну раду (, вул. М. Грушевського, 8, м. Тернопіль, 46021) (далі по тексту, також, - третя особа), з підстав, зазначених в ухвалі від 30.08.2022.

У судовому засіданні 18.10.2022 відкрито розгляд справи по суті. У порядку статті 216 ГПК України судове засідання по розгляду справи по суті неодноразово відкладалось з підстав, зазначених в ухвалах суду, востаннє на 17.01.2023.

Представник позивача у судове засідання 17.01.2023 прибув, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Присутній у судовому засіданні 17.01.2023 представник відповідача проти позову заперечує з підстав, зазначених у відзиві на позов та у запереченні на відповідь на відзив. Третя особа у призначеному судовому засіданні 17.01.2023 надала пояснення щодо предмету спору.

У судовому засіданні 17.01.2023 суд видалився до тривалої нарадчої кімнати та після повернення з нарадчої кімнати 18.01.2023 ухвалив скорочену (вступну та резолютивну) частини рішення.

2. Аргументи сторін.

2.1. Аргументація позивача.

Позовні вимоги, викладені позивачем у позовній заяві (№б/н від 20.07.2022 (вх. №373 від 26.07.2022) та підтримані його представником у судових засіданнях, обґрунтовані тим, що відповідачем (орендодавцем) без наявності у нього достатнього обсягу цивільної дієздатності на укладення договору оренди а саме права власності на майно, укладено Договір оренди №357-7/4 від 01.11.2018 про передачу у строкове платне користування з 01.11.2018 по 30.09.2021 нерухомого майна загальною площею 106,70 кв.м. А саме: приміщення №№4-29, 4-30, 4-31, 4-32, 4-33, 4-34, 4-35 згідно з технічним планом БТІ, на третьому поверсі будівлі за адресою м. Тернопіль, бульвар Тараса Шевченка буд.17, яка перебуває на балансі Філії ПАТ "Національна суспільна телерадіокомпанія України" "Тернопільська регіональна дирекція" з усіма внутрішніми системами та комунікаціями, що існувала на час укладення договору.

На підставі укладеного договору оренди орендарем - Установою Агенція регіонального розвитку в Тернопільській області сплачувалась орендна плата з 01.11.2018 по 30.09.2021 зокрема, у сумі 328 024,38 грн.

Позивач із посиланням на відсутність у відповідача права власності на вказані приміщення по бульвару Шевченка,17 в м. Тернополі, звернувся із позовом до суду про визнання недійсним Договору оренди нерухомого майна №357-7/4 від 01.11.2018, оскільки відповідач свідомо ввів в оману позивача, коли зазначив в п.1.2. укладеного договору, що орендоване приміщення належить на праві власності Орендодавцю. Одночасно позивач просить зобов`язати АТ Національна суспільна телерадіокомпанія України повернути Установі Агенція регіонального розвитку в Тернопільській області сплачену орендну плату в загальній сумі 328 024,38 грн.

2.2. Правова позиція відповідача.

Відповідач - Акціонерне товариство Національна суспільна телерадіокомпанія України позовні вимоги заперечує з підстав, зазначених у відзиві на позов (вх. № 5502 від 25.08.2022), запереченні на відповідь на відзив Установи Агенція регіонального розвитку в Тернопільській області (вх№6054 від 16.09.2022), підтриманих представником відповідача у судових засіданнях.

2.4. Позиція третьої особи, озвучена у судовому засіданні.

Присутня у судовому засіданні 17.01.2023 представниця третьої особи - Тернопільської обласної ради вважає, що згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №302688582 від 14.06.2022 року, будівля літ. «А» загальною площею 4478 кв.м., гараж літ. «Б» площею 198,6 кв.м, що знаходяться за адресою: м. Тернопіль, бульвар Тараса Шевченка, буд. 17 належить на праві комунальної власності Тернопільській обласній раді, та ніколи не перебувала у власності Акціонерного товариства Національна суспільна телерадіокомпанія України. А тому враховуючи, що вирішення даної справи прямо впливає на права та обов`язки Тернопільської обласної ради зазначила, що у повній мірі підтримує позицію позивача та вважає, що Договір оренди нерухомого майна №357-7/4 від 01.11.2018 слід визнати недійсним.

3. Фактичні обставини, встановлені судом.

Мотивована оцінка судом аргументів, наведених учасниками справи.

Висновки суду із посиланням на норми закону.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, судом встановлено таке.

Найменування та правовий статус відповідача.

Як підтверджено матеріалами справи, Акціонерне товариство «Національна суспільна телерадіокомпанія України відповідно до Закону України «Про Суспільне телебачення і радіомовлення України», постанов Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 року № 693 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» та від 5 серпня 2015 року № 567 «Деякі питання утворення публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України», Статуту АТ «НСТУ», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2016 року № 1039, є юридичною особою, що утворена шляхом перетворення Національної телекомпанії України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 19.08.2020 № 737 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 28.12.2016 № 1039, якою затверджено Статут АТ «НСТУ», та з назви і пункту 1 виключено слово «публічного». Таким чином 07.09.2020 відбулась державна реєстрація зміни найменування позивача ПАТ «НСТУ» на АТ «НСТУ», що відображено, також, в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб.

Тож, найменуванням відповідача у справі є: Акціонерне товариство «Національна суспільна телерадіокомпанія України».

Як стверджує відповідач, та зазначене є частиною спору, відповідно до Передавального акту необоротних активів, оборотних активів та зобов`язань, затвердженого наказом Державного комітету телебачення і радіомовлення України від 17.01.2017 № 3 внаслідок реорганізації НТУ шляхом перетворення в АТ «НСТУ» А тому відповідач вважає, що останнє є власником приміщень у місті Тернополі по бульвару Т. Шевченка, 17.

Зміст укладеного договору.

01.11.2018 року між Публічним акціонерним товариством "Національна суспільна телерадіокомпанія України" (найменування якого змінено на Акціонерне товариство "Національна суспільна телерадіокомпанія України"), з однієї сторони, та Установою «Агенція регіонального розвитку в Тернопільській області», з другої сторони, було укладено Договір оренди нерухомого майна №357-7/4 від 01.11.2018 (надалі по тексту - «Договір оренди»).

Відповідно до п. 1.1. Договору оренди, Орендодавець - ПАТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України» передала, а Орендар - Установа «Агенція регіонального розвитку в Тернопільській області» прийняла у строкове платне користування нерухоме майно загальною площею 106,70 кв. м, а саме: приміщення №№4-29,4-30, 4-31, 4-32, 4-33, 4-34, 4-35. Згідно з технічним планом БТІ, на третьому поверсі будівлі розташованої за адресою м. Тернопіль, бульвар Тараса Шевченка, буд.17, яка перебуває на балансі Філії "Національна суспільна телерадіокомпанія України" "Тернопільська регіональна дирекція" з усіма внутрішніми системами та комунікаціями, що існувала на час укладення цього договору.

Пунктом 1.2. Договору оренди було визначено, що орендоване приміщення належить на праві власності Орендодавцю.

Відповідно до п.п. 3.1. і 3.2. Договору оренди, орендоване приміщення передавалось в оренду Орендарю з 01.11.2018 року по 30.09.2021 року (включно).

Відповідно до п.2.1. Договору оренди, цільове призначення оренди - для розміщення офісу.

Відповідно до п. 4.1. Договору оренди, розмір орендної плати за перші три місяці користування майном становить 1,20 грн. (в тому числі ПДВ) за кожен місяць.

Відповідно до п. 4.2. Договору оренди, загальний розмір щомісячної орендної плати за один місяць становить 10 690,00 грн (в тому числі ПДВ), починаючи з 01.02.2019 року.

Пунктом 4.4. Договору оренди передбачено, що орендна плата підлягає щорічній індексації у розмірі 10%.

Відповідно до п. 13.1. Договору оренди, сторони визначили, що Договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів відбитками печаток, та діє до останнього дня строку оренди, в частині сплати орендної плати та інших платежів до повного та належного сторонами зобов`язань за цим Договором.

Цей договір було укладено на строк по 30.09.2021 включно (п. 3.2 договору).

Передача майна в орендне користування здійснюється на підставі Акту приймання-передачі орендованого майна, форму якого визначено сторонами у додатку №3 до договору оренди. Орендоване майно вважається переданим Орендодавцем Орендарю від дати підписання Акта приймання-передачі орендованого майна від Орендодавця до Орендаря уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів відбитками печаток сторін (п.3.1 договору оренди).

Факт передачі в оренду відповідачу приміщень №№4-29, 4-30, 4-31, 4-32, 4-33, 4-34, 4-35, загальною площею 106,70 кв. м за адресою: м. Тернопіль, бульвар Т.Шевченка, 17 підтверджено Актом прийому-передачі майна від 01.11.2018, який підписано обома сторонами.

До Договору оренди сторонами вносились зміни та доповнення, шляхом укладення Додаткових угод : №1 від 14.08.2020 року; №2 від 12.10.2020 року; №3 від 28.10.2020 року та №4 від 31.12.2020 року.

Після укладення Договору оренди, Орендар розпочав сплачувати Орендодавцю орендну плату відповідно до умов Договору оренди.

Сума сплаченої орендної плати.

Із змісту частин 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

При цьому суд враховує обставини, встановлені рішенням суду в господарській справі № 921/220/21.

Так, рішенням Господарського суду Тернопільської області від 17.08.2021 року у справі № 921/220/21 встановлено, що на підставі банківських виписок, наданих АТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України» (позивач по справі №921/220/21), Установа «Агенція регіонального розвитку в Тернопільській області» (відповідач по справі №921/220/21) свої зобов`язання по Договору оренди нерухомого майна №357-7/4 від 01.11.2018 року виконало частково, здійснивши за період з 09.11.2018 року (перший платіж) по 31.03.2021 року (крайній платіж) сплату орендної плати в загальні сумі 289 892,05 грн.

Позивачем також підтверджено поданими ним доказами, що на виконання вище вказаного рішення Господарського суду Тернопільської області від 17.08.2021 року по справі №921/220/21, Установою «Агенція регіонального розвитку в Тернопільській області» було здійснено оплату заборгованості по даному рішенню суду в загальні сумі 50 538,99 грн, з яких орендна плата 38 132, 33 грн, що підтверджується платіжним дорученням №112 від 29.12.2021 року.

Таким чином, суд вважає доведеним позивачем ту обставину, що позивачем було сплачено на користь відповідача орендну плату по Договору оренди нерухомого майна № 357-7/4 від 01.11.2018 року за весь період користування орендованим приміщенням (з 01.11.2018 року по 30.09.2021 року включно) в загальній сумі 328 024,38 грн.

Підстави для визнання договору недійсним.

Як уже зазначалось судом вище, із змісту частин 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Слід зазначити, що на розгляді Господарського суду Тернопільської області перебували справи № 921/220/21, № 921/389/19, №921/843/21 учасниками спорів в яких були ті ж особи, що є учасниками і у даній справі №921/325/22.

Із системного дослідження судом змісту рішень у вказаних справах судом встановлено наступне.

Справа №921/389/19. При дослідженні обставин, встановлених і описаних у рішенні Господарського суду Тернопільської області від 16.12.2019 року по справі №921/389/19 (яке залишено без змін, згідно постанови Західного апеляційного господарського суду від 28.04.2020 року (звідси дата набрання законної сили рішенням 28.04.2020)), на підставі якого було прийнято Наказ голови Держкомтелерадіо О.Наливайко за №18 від 15.01.2021 року про виключення із статутного фонду АТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України» об`єктів нерухомого майна, а саме будівлі літ. «А» загальною площею 4478 кв.м., гараж літ. «Б» площею 198,6 кв.м., що знаходяться за адресою: Тернопільська обл., м. Тернопіль, бульвар Тараса Шевченка, буд. 17, було встановлено, що вказана судова справа за №921/389/19 розглядалась за позовом АТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України» до Тернопільської обласної ради та Державного реєстратора Тернопільської міської ради Сагайдак Ірини Володимирівни про:

1) скасування рішення Тернопільської обласної ради від 06.11.2018 №1198 «Про підтвердження що нерухоме майно по бульвару Шевченка, 17 у м Тернополі є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст Тернопільської області (комунальною власністю області)»;

2) визнання дії протиправними та скасування рішення державного реєстратора Тернопільської міської ради Сагайдак І.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 44162780 від 21.11.2018 щодо державної реєстрації права комунальної власності за Тернопільською обласною радою об`єкту нерухомого майна: будівлі, літ А, загальною площею 4478 кв. м, гараж 198,6 кв. м за адресою : м. Тернопіль, бульвар Тараса Шевченка, буд.17.

Згідно змісту рішення Господарського суду Тернопільської області №921/389/19 від 16.12.2019 року у ньому встановлено, серед іншого, такі обставини:

«Рішенням Тернопільської обласної ради №1198 від 06.11.2018 року (відповідача №1) на підставі Указів Президії Верховної Ради України від 26.08.1991 року №1435-ХІІ «Про тимчасове припинення діяльності Компартії України» і від 30.08.1991року № 1468-12 «Про заборону діяльності Компартії України», розпорядження Голови Верховної Ради України від 13.09.1991 року №1541-11 Закону України «Про обернення майна Компартії України та КПРС на державну власність», також рішень виконкому Тернопільської обласної ради народних депутатів №258 від 15.11.199 року, №281 від 06.12.1991 року та рішення Тернопільської обласної ради народних депутатів від 10.12.1991 року ухвалено: підтвердити, що нерухоме майно по бvльварv Шевченка, 17 у місті Тернополі є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст Тернопільської області (комунальною власністю області); доручено голові облради звернутись за державною реєстрацією такого права.

На підставі вказаного рішення, державним реєстратором Тернопільської міської ради Сагайдак І.В. (зазначеною позивачем в якості відповідача №2) прийнято рішення про державну реєстрацію права комунальної власності за Тернопільською обласною радою на об`єкт не нерухомого майна: будівлю під літ А, загальною площею 4478 кв. м і гараж 198,6 кв. м. в місті Тернопіль, бульвар Тараса Шевченка 17 (номер запису про право власності: 29027340.»

«Указами Президії Верховної Ради України від 26.08.1991 року №1435-12 «Про тимчасове припинення діяльності Компартії України» та від 30.08.1991 року №1468-12 «Про заборону діяльності Компартії України» діяльність названої партії було припинено до остаточного розслідування обставин, пов`язаних з державним переворотом 19-21 серпня 1991року, а в подальшому заборонено.

Відповідні місцеві Ради народних депутатів зобов`язано до закінчення розслідування прийняти на баланс майно (будинки, споруди, друкарні, транспортні засоби, іншу власність), що належить організаціям (партійним комітетам) КПУ, за винятком майна ЦК КПРС та ЦК КПУ (п.6 Указу від 26.08.1991 року №1435-12).

Розпорядженням Голови Верховної Ради України від 13.09.1991 року №1541-12 визначено, що майно (будинки, споруди, друкарні, транспортні засоби, інша власність) колишніх Кримського республіканського комітету КПУ приймає на баланс Верховна Рада Кримської АРСР, обкомів партії - обласні Ради народних депутатів, міськкомів партії - міські Ради народних депутатів, райкомів партії - районні Ради народних депутатів.

Згідно з пояснення представника Тернопільської обласної ради документи з цього приводу (матеріали інвентаризації майна обкому партії за 1991 рік, прийняття його на баланс радою та інше) станом на час розгляду справи у 2019 році не збереглись, однак із прийнятих відповідачем №1 у 1991 році рішень вбачається вчинення Тернопільською обласною Радою народних депутатів (її органами) розпорядчих функцій щодо об`єктів нерухомості обкому.

Зокрема, ухвалення виконкомом Тернопільської обласної ради народних депутатів рішень №258 від 15.11.1991, №281 від 06.12.1991року та прийняття Тернопільською обласною радою народних депутатів рішення від 10.12.1991 року.

Саме на підставі останнього рішення, Тернопільська обласна рада народних депутатів передала безкоштовно на баланс тодішньої Державної телерадіомовної компанії України приміщення суспільно-політичного центру колишнього обкому КПУ по бульвару Шевченка.

На підставі того ж рішення Тернопільської обласної ради народних депутатів від 10.12.1991року Тернопільське об`єднання телебачення і радіомовлення Укртелерадіокомпанії у 1993 році отримало від Тернопільського МБТІ реєстраційне посвідчення на домоволодіння по бульвару Шевченка, 17 у місті Тернополі.

У виданому Тернопільським міським БТІ реєстраційному посвідченні відсутня відмітка про наявність у Тернопільського об`єднання телебачення і радіомовлення Укртелерадіокомпанії чи у самої Укртелерадіокомпанії права власності на вказаний об`єкт нерухомості.

У відповідності до Закону України «Про обернення майна Компартії України та КПРС на державну власність» від 20.12.1991 року №2004-ХІІ, майно передане на баланс місцевих Рад народних депутатів є власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю).

Згідно із змісту ст. 2, чинного та той час Закону України «Про власність», власність в Україні виступала в таких формах: приватна (індивідуальна), колективна, державна.

До державної власності належала загальнодержавна (республіканська) власність і власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальна власність) ст. 31 цього Закону.

Держава та її адміністративно-територіальні одиниці не відповідали за зобов`язаннями один одного (ст. 36 Закону України «Про власність»).

Рішень про передачу об`єктів по бульвару Шевченка, 17 у м. Тернополі з комунальної до державної власності відповідач №1 не приймав.

В подальшому окремі з названих вище нормативних документів, а саме Укази Президії Верховної Ради України від 26.08.1991 року №1435-12 «Про тимчасове припинення діяльності Компартії України» та від 30.08.1991 року №1468-12 «Про заборону діяльності Компартії України» визнано не конституційними згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 27 грудня 2001 року №20-рп/2001 (через 10-ть років їх застосування).

Відповідно до п.2 названого Рішенням Конституційного Суду України від 27 грудня 2001 року та ст. 73 Закону України «Про Конституційний Суд України» перелічені Укази втрачають чинність з дня ухвалення цього Рішення. Відтак, на час прийняття органом місцевого самоврядування відповідних рішень вони були дійсними та підлягали виконанню.

Розпорядження Голови Верховної Ради України від 13.09.1991 року №1541-12 щодо прийняття місцевими Радами на баланс майна відповідних партійних комітетів та Закону України від 20.12.1991 №2004-ХІІ, за яким прийняте на баланс майно переходило у комунальну власність залишаються чинними і на момент вирішення даного спору.

В той же час, у телерадіоорганізацій (попередників позивача) відсутні достатні докази, які б давали можливість зробити висновок про те, що після передачі обласною радою названих приміщень на баланс тодішньої Державної телерадіомовної компанії України в неї та її правонаступників виникло право власності на них.

Оскільки, баланс підприємства (організації) є формою бухгалтерського обліку, визначення складу і вартості майна та обсягу фінансових зобов`язань на конкретну дату. Баланс не визначає підстав знаходження майна власності володінні підприємства (п. 7 Роз`яснення Вищого арбітражного суду України від 02.04.94 №02-5/225).

За відсутності права власності на вказані будівлі по бульвару Шевченка, 17 в м. Тернополі у попередників позивача, таке право не могло виникнути і у нього".

Отже, суд при розгляді даної справи № 921/325/22 враховує в поряду статті 75 ГПК України, що судом у іншій справі № 921/389/19 встановлено преюдиційну обставину, що у відповідача у даній справі № 921/325/22 - Акціонерного товариства Національна суспільна телерадіокомпанія України (позивача у справі № 921/389/19) як і його попередників, не має та не виникало права власності на будівлі (спірні приміщення) по бульвару Шевченка, 17 в м. Тернополі.

Із матеріалів справи також, вбачається, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №302688582 від 14.06.2022 року, будівля літ. «А» загальною площею 4478 кв. м., гараж літ. «Б» площею 198,6 кв. м., що знаходяться за адресою: м. Тернопіль, бульвар Тараса Шевченка, буд. 17 належить на праві комунальної власності Тернопільській обласні раді () третій особі у межах даної справи № 921/325/22.

Право комунальної власності на нерухоме майно зареєстровано, згідно рішення державного реєстратора Тернопільської міської ради Сагайдак Ірини Володимирівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 44162780 від 21.11.2018 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 10, на підставі рішення Тернопільської обласної ради за №1198 від 06.11.2018 року.

Документ, що підтверджує факт відсутності майна в державній власності - документ серія та номер 05-11- 01303 від 04.04.2018 року, виданий Фондом державного майна України

Враховуючи вищезазначене, суд вважає доведеним позивачем та не спростованим відповідачем, що будівля літ. «А» загальною площею 4478 кв. м., гараж літ. «Б» площею 198,6 кв. м., що знаходяться за адресою: м. Тернопіль, бульвар Тараса Шевченка, буд. 17, в склад якої входять спірні об`єкти оренди за Договором оренди нерухомого майна №357-7/4 від 01.11.2018 року (приміщення на третьому поверсі за №№4-29,4-30, 4-31, 4-32, 4-33, 4-33, 4-34, 4-35, згідно технічного плану БТІ загальною площею 106, 70 кв. м.) знаходиться в комунальній власності Тернопільської обласної ради та ніколи не перебували у державній власності АТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України», або його попередників.

Таким чином, суд доходить висновку, що під час укладення Договору оренди нерухомого майна №357-7/4 від 01.11.2018 року, представниками АТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України» (орендодавцем) об`єкт оренди не належав орендодавцю відповідачу, на праві власності чи інших майнових правах, та як наслідок вищезазначений Договір про передачу в оренду нерухомого майна було укладено особою, яка не мала достатнього обсягу цивільної дієздатності на його укладення, всупереч вимогам частини 1 статті 761 ЦК України.

Так, із змісту частини 1 статті 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

Відповідно до частин 1 і 2 статті 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Згідно до частини 1 і 4 статті 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Реєстрація об`єктів нерухомості здійснювалось бюро технічної інвентаризації, відповідно до Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 № 7/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 18.02.2004 за № 157/6445 (із змінами та доповненнями).

З 2013 року державна реєстрація речових прав на нерухоме майно здійснюється в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Із змісту частини 1 статті 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.

Відповідно до частини 1 статті 760 ЦК України, предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму.

Із змісту частин 1-3 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно до частини 1 статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами. які існують на момент відшкодування.

Відповідно до статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Відповідно до висновків Верховного суду у постанові від 29 квітня 2014 року у справі № 3-1lгс14 та у постанові Верховного Суду від 11 січня 202q року у справі № 761/22687/17 (провадження № 61-6502св19). Виходячи із змісту норми ст. 230 ЦК України, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Із змісту статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Розглядаючи обґрунтування позовних вимог позивачем, подані ним докази, суд вважає, що позивачем не доведено суду поданими ним твердженнями, і доказами на їх підтвердження, що у даному спірному випадку, зі сторони відповідача мало місце саме навмисне введення в оману позивача щодо статусу переданого йому в оренду майна та належність його відповідачу на праві власності.

Проаналізувавши системно усі обставини справи у сукупності з доказами, поданими в їх обґрунтування, застосовуючи принцип вірогідності доказів (стаття 79 ГПК), суд приходить до висновку, що у даному випадку обидві сторони укладаючи та виконуючи спірний договір оренди, помилково вважали (стаття 229 ЦК), що відповідач є власником спірного майна та має достатній обсяг дієздатності на укладення такого договору.

А тому, суд вважає, що спірний договір оренди, слід визнати недійсним на підставі статті 229 ЦК України як такий, який укладений сторонами під впливом помилки щодо обставин, які мають істотне значення в частині належності на праві власності мана що передавалось в оренду орендодавцю відповідачу у даній справі.

При цьому суд керувався таким.

Поведінка позивача та третьої особи щодо спірного орендованого майна.

Як вбачається із матеріалів справи та зазначене стверджує і сам позивач, ним без будь якого примусу було укладено спірний договір оренди. В подальшому ним належно і без примусу виконувались умови договору, він сплачував орендну плату і користувався орендованим майном.

Позивачем не спростовано і твердження відповідача, що протягом усього строку дії договору оренди позивач не заявляв про неналежне виконання відповідачем договору. Будь яких вимог чи претензій від інших осіб щодо користування позивачем орендованим майном, не заявлялося. Після припинення дії договору оренди позивач повернув відповідачу орендоване майно, що підтверджується відповідним актом. В процесі оренди майна позивач жодного разу не зазначив жодних заперечень чи заяв щодо неможливості використання орендованого майна. Доказів протилежного позивачем не надано.

Така поведінка позивача протягом дії договору оренди свідчить на те, що він не ставив під сумнів, аж до певного моменту, коли з матеріалів іншої судової справи не довідався про відсутність прав у відповідача, про наявність у відповідача компетенції на укладення договору оренди та передачі майна позивачу в оренду.

У свою чергу і зі сторони третьої особи, яка відразу після укладення спірного договору стала власником спірного майна (зареєструвавши таку власність в реєстрі) не було вчинено жодних дій, які б свідчили, що вона ставить під сумнів правомірність передачу в оренду іншою особою майна, яке належить їй на праві власності. Доказів протилежного суду зі сторони третьої особи суду не подано.

Більше того ініціатором розгляду справи № 921/389/19 із позовними вимогами про скасування рішень яким спірне майно зареєстроване за третьою особою, став саме відповідач, а не третя особа власник спірного майна.

Усе зазначене свідчить про те, що учасники спірних правовідносин помилково вважали, що договір оренди укладено правомірно, аж до набрання рішенням у справі № 921/389/19 законної сили та встановлення у ній тієї обставини, що власником майна є третя особа, а не відповідач у даній справі.

Заперечення відповідача.

Щодо заперечень відповідача, то суд розглядає їх критично з огляду на таке.

Так, відповідач вважає, що він мав право передачі майна в оренду в силу того, що таке майно перебувало в нього на балансі згідно передавального акту. Крім того, в силу Закону «Про Суспільне телебачення і радіомовлення України» відповідач вважає, що він правомірно зарахував вказане майно у статутний капітал, і був його власником на момент укладення спірного договору. Одночасно, зазначає, що станом на дату укладення договору 01.11.2018 у Державному реєстрі була відсутня інформація про реєстрацію за третьою особою права власності на орендоване позивачем майно, так як така була сформована лише 15.11.2018.

По перше, суд звертає увагу на те, що вказаним обставинам, і запереченням відповідача уже давалась судом юридична кваліфікація в межах справи № 921/389/19. А тому, у даному випадку, повторні заперечення обставин, які встановлені судом, у іншій справі № 921/389/19, є нічим іншим, як спробою в межах даної справи відповідачем «зревізувати» рішення суду, яке набрало законної сили, і є обов`язковим до врахування усіма учасниками яких воно стосується.

По друге, слід звернути увагу на те, що перебування спірного майна на балансі відповідача, на момент укладення договору, не є підставою та не робить його власником спірного майна, і відповідно не дає права передавати таке майно в оренду. Адже таке, суперечить положенню частини 1 статті 761 ЦК України, яка передбачає, що право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

У рішенні суду по справі № 921/389/19 суд встановив чітко ту обставину, що у відповідача та його попередників у даній справі № 921/385/22 (позивача у справі № 921/389/19) не виникало взагалі права власності на будівлі та приміщення по бульвару Шевченка, 17 в м. Тернополі.

Отже, відповідач ніколи не був власником спірного орендованого майна, а тому не впливає на спірні правовідносини і дата реєстрації спірного майна за третьою особою (15.11.2018), бо відповідач не будучи власником майна, і станом на 01.11.2018 не міг передавати його у оренду, помилково вважаючи себе власником майна.

Разом з цим аналізуючи заперечення відповідача, суд приходить до висновку, що основною причиною укладення та виконання спірного договору оренди, є помилкове ототожнення відповідачем себе по відношенню до спірного майна, як його власника, в силу передачі такого майна йому на баланс за актом прийому - передачі.

Таке помилкове сприйняття свого статусу вірогідно проглядається, і у погодженому сторонами пункті 1.2. Договору оренди у якому визначено, що орендоване приміщення належить на праві власності Орендодавцю відповідачу у даній справі.

Також, і дії відповідача з ініціювання, зокрема, спору у справах №№ 921/389/19, 921/2020/21 свідчать про те, що відповідач вважав саме себе власником спірного майна, яке передав позивачу в оренду.

Враховуючи вище зазначене у сукупності суд вважає, що є підстави для визнання недійсним Договору оренди нерухомого майна №357-7/4 від 01.11.2018 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством "Національна суспільна телерадіокомпанія України" (на сьогоднішній день найменування якого Акціонерне товариство "Національна суспільна телерадіокомпанія України") з однієї сторони, як Орендодвцем та Установою "Агенція регіонального розвитку в Тернопільській області" з другої сторони, як Орендарем як такого, що укладений під впливом помилки у порядку статті 229 ЦК України.

Вказане, узгоджується в цілому, із предметом обраним позивачем для свого захисту визнання недійсним договору.

Одночасно, суд застосовує у даному випадку принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus).

Вимоги про зобов`язання повернути орендну плату.

Розглянувши вимоги позивача про зобов`язання відповідача повернути позивачу сплачену ним орендну плату по спірному Договору оренди у загальній сумі 328 024,38 грн суд вважає, що вони підлягають до задоволення з огляду на таке.

Як зазначалося вище, суд вважає доведеним позивачем ту обставину, що ним було сплачено на користь відповідача орендну плату по Договору оренди нерухомого майна № 357-7/4 від 01.11.2018 року за весь період користування орендованим приміщенням (з 01.11.2018 року по 30.09.2021 року включно) в загальній сумі 328 024,38 грн.

Відповідно до частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, беручи до уваги частину 1 статті 216 ЦК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про недійсність спірного договору оренди, існують підстави для повернення відповідачем позивачу отриманої ним орендної плати на виконання вказаного правочину.

При цьому суд критично розглядає заперечення відповідача в частині того, що такий спосіб захисту позивача є неефективним у даному випадку, адже, як встановлено судом відповідач не був і не є власником спірних приміщень, і не мав права самостійно від свого імені як власник передавати їх в оренду та отримувати за це орендну плату.

Щодо твердження відповідача, що неможливо повернути користування орендованим приміщеннями у даному випадку, то суд має за необхідне зазначити, що дані спірні правовідносини з користуванням орендованим приміщенням, і відшкодування вартості за це користування, можуть мати місце між третьою особою, яка є дійсним власником даних приміщень та позивачем у даній справі як тим хто фактично ними користувався.

Зокрема, третя особа, у тому числі, у майбутньому, якщо не дійде мирного способу врегулювання даного спірного питання з позивачем, не позбавлена права ініціювати, і судовий спір про відшкодування, і стягнення відповідної компенсації вартості, за користування позивачем приміщеннями, якій їй належали та належать на праві власності.

У свою чергу, відповідач, не може вимагати аналогічних компенсацій, бо не був, і не є власником даних спірних приміщень, що встановлено судом у іншій справі наведеній судом вище, і орендна плата отримана ним за спірним договором - отримана ним у свою користь безпідставно.

Щодо посилання відповідача на те, що частина орендної плати отримана відповідачем за рішенням суду, у іншій справі то і ці заперечення суд відхиляє та оцінює їх критично з огляду на те, що на момент розгляду інших справ судами на які посилається відповідач, спірний договір оренди був чинним та судом не визнавався недійсним. Відповідно інші суди не мали підстав з цих причин відмовляти відповідачу (позивачу у інших справах) у стягненні таких коштів. Проте, в даний час спірні правовідносини між сторонами змінились, так як суд дійшов висновку про недійсність договору оренди, а тому, є усі підстави для застосування до спірних правовідносин статті 216 ЦК України.

Враховуючи зазначене суд вважає, що є підстави для задоволення позовних вимог про зобов`язання Акціонерного товариства "Національна суспільна телерадіокомпанія України" повернути Установі "Агенція регіонального розвитку в Тернопільській області" сплачену орендну плату по Договору оренди нерухомого майна №357-7/4 від 01.11.2018 року в загальній сумі 328 024,38 грн.

Розгляд заяви щодо пропуску строку позовної давності.

Відповідач у наданому суду відзиві на позовну заяву (вх№5502 від 25.08.2022) вважає, що позивачем при зверненні із позовною заявою (вх№373 від 26.07.2022) пропущено строк позовної давності, що вже є самостійною підставою для відмови у позові.

При цьому, посилається на не доведення позивачем факту, через який він не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду. Зокрема, відповідач зазначає, що договір оренди укладено 01.11.2018, і як вбачається із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (наявна у справі) право власності третьої особи - Тернопільської обласної ради на майно, що знаходиться за адресою : м. Тернопіль, бульвар Т.Шевченка,17, зареєстровано ще 15.11.2018.

Тому, на думку відповідача, саме з цієї дати позивач міг і повинен дізнатися про порушення свого права, проте із позовом про визнання не дійсним договору звернувся лише у липні 2022 року.

Суд, вказане твердження відповідача, розглядає критично з огляду на таке.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальний строк позовної давності встановлюється у три роки. Таким чином, на протязі саме цього строку особа, чиї права порушені, має право звернутись до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим, ч.5 статті 261 ГПК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Як свідчать матеріали справи, позивачем на виконання вище вказаного Договору оренди за весь період, починаючи з листопад 2018 року по грудень 2021 року було сплачено кошти в сумі 328 024,38 грн, що підтверджується банківськими виписками, які досліджувались згідно рішення Господарського суду Тернопільської області від 17.08.2021 року по справі№921/220/21, та іншими доказами поданими позивачем до позовної заяви, а саме копією платіжного доручення №112 від 29.12.2021.

Вказане свідчить про те, що позивач свідомо виконував свої обов`язки по Договору оренди та помилявся у оцінці тих обставин, що відповідач не є власником переданого в оренду майна (об`єкта оренди), та не мав і не має достатнього обсягу дієздатності на укладення даного Договору оренди.

Як зазначає позивач, інформація про порушення свого права стала йому відома лише 13.06.2022, в процесі підготовки представником позивача письмових заперечень на відповідь на відзив по справі Господарського суду Тернопільської області за №921/843/21 (за позовом АТ «Національні суспільна телерадіокомпанія України» до Установи «Агенція регіонального розвитку Тернопільській області» про стягнення заборгованості за Договором оренди нерухомого майна №357-7/4 від 01.11.2018 та за Договором про відшкодування витрат №357-7/4 від 10.04.2020, нарахованих за період з 01.04.2021 по 30.09.2021, а також штрафних санкцій, в загальні сумі 92 199,09 грн)

Інформація була встановлена з відкритого джерела, а саме з офіційного веб-сайті Державного комітету телебачення і радіомовлення України, відповідно до Наказу голові Державного комітету телебачення і радіомовлення України О.Наливайко за №18 від 15.01.2021 року «Про виключення з Переліку основних засобів об`єкту нерухомого майна, а саме будівлю загальною площею 4478 кв. м, гараж площею 198,6 кв. м., що знаходяться за адресою: Тернопільська область, м. Тернопіль, бульвар Т. Шевченка, буд. 17».

Даний Наказ голови Держкомтелерадіо О.Наливайко за №18 від 15.01.2021 року було прийнято за зверненням Тернопільської обласної ради про вжиття заходів щодо передач останнім вище вказаного нерухомого майна, що знаходяться за адресою: Тернопільська обл. м. Тернопіль, бульвар Тараса Шевченка, буд. 17 та на підставі рішення Господарського суду Тернопільської області від 16.12.2019 року по справі №921/389/19.

У відповідності до вимог ст.79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Розглянувши та оцінивши, обставини справи, пояснення та докази подані позивачем, і відповідачем, а також третьою особою, суд вважає, що є підстави вірогідно припускати, що позивач аж до моменту, коли його представник довідався про це у процесі підготовки письмових заперечень по справі № 921/843/21, не знав в силу помилки у оцінці обставин правочину, про те, що фактичним власником приміщення, яке він орендує за договором є не відповідач а третя особа. Про таке припущення свідчить, як поведінка сторін позивача і відповідача у спірних правовідносинах, які переважно добросовісно обоє виконували умови договору оренди, а також, і їх твердження і пояснення та поведінка у інших судових спорах, зокрема у справах № 921/220/21, № 921/389/19, № 921/843/21. Суд також, враховує ту обставину, що за твердженням представника третьої особи у судовому засіданні третя особа як власник за весь час з моменту реєстрації права власності не ініціювала питання безпідставної передачі її власності в оренду з боку іншої особи відповідача, який не був, і не є власником даного майна.

Таким чином, суд вважає, що позивачем належним чином доведено, що він звернувся до суду із позовними вимогами, з дотриманням строку позовної давності, а саме після того, як йому стало відомо про порушення його права.

Судові витрати.

Відповідно до частин 1,2 статті 129 ГПК України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір, сплачений відповідачем, компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

А тому суд, використовуючи право, надане йому статтею 129 ГПК України судові витрати у складі судового збору, понесені позивачем покладає на відповідача у справі - Акціонерне товариство "Національна суспільна телерадіокомпанія України" та присуджує стягнути з Акціонерного товариства "Національна суспільна телерадіокомпанія України" на користь Установи "Агенція регіонального розвитку в Тернопільській області" 7 401 (сім тисяч чотириста одна) грн 36 коп. судового збору.

Враховуючи зазначене вище, керуючись положеннями статей 2, 42, 86, 129, 233, 236, 238, 241, з 253 по 259 у сукупності з іншими статтями Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати недійсним Договір оренди нерухомого майна №357-7/4 від 01.11.2018 року, укладений між Публічним акціонерним товариством "Національна суспільна телерадіокомпанія України" (на сьогоднішній день найменування якого Акціонерне товариство "Національна суспільна телерадіокомпанія України") з однієї сторони, як Орендодвцем та Установою "Агенція регіонального розвитку в Тернопільській області" з другої сторони, як Орендарем.

3. Зобов`язати Акціонерне товариство "Національна суспільна телерадіокомпанія України" повернути Установі "Агенція регіонального розвитку в Тернопільській області" сплачену орендну плату по Договору оренди нерухомого майна №357-7/4 від 01.11.2018 року в загальній сумі 328 024,38 грн.

4. Судові витрати у складі судового збору покласти на відповідача у справі.

5. Стягнути з Акціонерного товариства "Національна суспільна телерадіокомпанія України" на користь Установи "Агенція регіонального розвитку в Тернопільській області" 7 401 (сім тисяч чотириста одна) грн 36 коп. судового збору.

6. Наказ видати після набрання рішенням суду законної сили.

Позивач - Установа Агенція регіонального розвитку в Тернопільській області, 46021, м. Тернопіль, вул. М. Грушевського,буд. 8, каб. 710 (адреса для листування: 29013, м. Хмельницький, абонентська скринька №294) ; () ;

Відповідач Акціонерне товариство Національна суспільна телерадіокомпанія України, 04119, м. Київ, вул. Юрія Іллєнка, 42 ; () ;

Третя особа - Тернопільська обласна рада, вул. М. Грушевського, 8, м. Тернопіль, 46021; ().

Рішення господарського суду набирає законної сили у порядку ст.241 ГПК України. Апеляційна скарга на рішення суду подається у порядку, визначеному статтями з 253 по 259 ГПК України. Повне рішення складено 23.02.20223. Повний текст рішення надіслати учасникам справи рекомендованою кореспонденцією із повідомленням про вручення поштового відправлення або вручити наручно особисто уповноваженим представникам.

Учасники справи можуть отримати інформацію по справі на офіційному веб -порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб - адресою: https://te.court.gov.ua/sud5022.

Суддя В.Л. Гевко