ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

23 лютого 2023 року cправа №903/36/23

Господарський суд Волинської області у складі судді Войціховського Віталія Антоновича, за участі секретаря судового засідання Ведмедюка Михайла Петровича

та за присутності:

від позивача: Михайлець О.В. - представник (довіреність від 04.04.2022р. №563/0/4-22)

участь представника у судовому засіданні забезпечена в режимі відеоконференції згідно ухвали від 13.02.2023р.

від відповідача: Ілларіонов Ю.В. - представник (довіреність від 05.01.2023р. №01/23),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку у приміщенні Господарського суду Волинської області в порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом Державного агентства резерву України, м. Київ

до відповідача: Державного підприємства "Луцький комбінат хлібопродуктів №2" Державного агентства резерву України, с. Рованці

про стягнення 319 888 169,93 грн.,

встановив:

03 січня 2023 року поштовим зв`язком на адресу Господарського суду Волинської області надійшла та була зареєстрована позовна заява Державного агентства резерву України від 22.12.2022р. №2514/0/4-22 у котрій позивач, здійснюючи посилання на факти та обставини, встановлені Господарським судом Волинської області під час розгляду справи №903/123/15 та відображені в ухвалі суду від 26.05.2015р. у зазначеній справі, ініціював стягнення на свою користь в судовому порядку з Державного підприємства "Луцький комбінат хлібопродуктів №2" Державного агентства резерву України 319 888 169,93 грн., в тому числі, 194 808 468,70 грн. вартості 47693,948 тон зерна, переданого на відповідальне зберігання відповідно до договору відповідального зберігання матеріальних цінностей №юр-2зб/298-2004 від 05.04.2004р., щодо котрого відповідачем не було забезпечено збереження та допущено самовільне відчуження (безтоварне закладення), 52 958 613,51 грн. пені та 72 121 087,72 грн. штрафу в розмірі 100% вартості виходячи з ринкової ціни на день виявлення факту відсутності (самовільного відчуження), нарахованих відповідно до положень ст. 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв".

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.01.2023р. позовні матеріали було розподілено для розгляду судді Якушевій І.О.

Відповідно до п. 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду у редакції від 15.09.2016, винятково у разі, коли суддя (судді) у передбачених законом випадках не може (не можуть) продовжувати розгляд справи, невирішені судові справи передаються для повторного автоматизованого розподілу за вмотивованим розпорядженням керівника апарату суду, що додається до матеріалів справи.

На підставі розпорядження керівника апарату Господарського суду Волинської області від 09.01.2023р. №01-4/9, у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді Якушевої І.О., відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.01.2023р., розгляд позовних матеріалів було передано судді Войціховському В.А.

Ухвалою від 16.01.2023р. позовну заяву було прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження та відкрито провадження у справі, розгляд справи в підготовчому судовому засіданні призначено на 13.02.2023р., запропоновано сторонам вчинити певні дії та надати суду відповідні додаткові матеріали.

На день та час проведення у справі підготовчого судового засідання відповідачем не було надано ні суду, ні позивачу відзиву на позовну заяву, інших визначених процесуальним законодавством пояснень, зауважень, заяв та клопотань.

Присутній в підготовчому судовому засіданні 13.02.2023р. представник відповідача своїми усними поясненнями пред`явлені до підприємства позовні вимоги визнав, засвідчивши, що в обгрунтування позовних вимог Державним агентством резерву України покладено обставини, котрі відповідно до ст. 75 ГПК України, не підлягають повторному доказуванню, оскільки встановлені рішенням суду (ухвала від 26.05.2015р. у справі №903/123/15), що набрало законної сили.

Відображеною в протоколі засідання від 13.02.2023р. ухвалою, постановленою за результатами проведеного у справі за участю представників сторін підготовчого судового засідання, було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 23.02.2023р., запропоновано відповідачу та встановлено строк для подання суду та позивачу письмових пояснень по суті пред`явлених позовних вимог, задоволено клопотання Державного агентства резерву України про участь представника в судовому засіданні 23.02.2023р. у справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

21 лютого 2023 року до суду електронною поштою та 23 лютого 2023 року поштовим зв`язком від ДП "Луцький комбінат хлібопродуктів №2" за підписом виконуючого обов`язки керівника Фотіаді О.Т. надійшла заява від 17.02.2023р. про повне визнання відповідачем позовних вимог.

Означені пояснення відповідача, з огляду на подання останніх до суду у визначені останнім строки, були долучені до матеріалів справи в судовому засіданні 23.02.2023р. до початку оголошення засідання суду по розгляду справи по суті відкритим.

Також на даній стадії судового процесу судом (за попереднім погодженням із присутніми представниками сторін) до матеріалів справи було долучено здійснені останнім на стадії підготовки до розгляду справи по суті витяги із матеріалів господарської справи №903/123/15, зокрема, в частині матеріалів та документів, котрі подавались суду Державним агентством резерву України в обгрунтування пред`явлених до ДП "Луцький комбінат хлібопродуктів №2" вимог та виступали предметом судового розгляду 26.05.2015р.

Присутнім в засіданні суду 23.02.2023р. представником позивача, з посиланнями на обставини, викладені у позові, а також на долучені до справи докази пред`явлені вимоги було підтримано.

Присутній в засіданні суду представник відповідача, посилаючись на обставини, викладені у письмових поясненнях за підписом керівника підприємства, позовні вимоги визнав.

Заслухавши пояснення представника відповідача про повне визнання позову на суму 319 888 169,93 грн., розглянувши заяву за підписом в.о. керівника підприємства-відповідача Фотіаді О.Т. про визнання позову, суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 75 ГПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Згідно з ч. 1 ст. 191 ГПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Відповідно до ч. 4 ст. 191 ГПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Судом зауважується, що заява відповідача про визнання позову підписана уповноваженою особою - в.о. керівника ДП "Луцький комбінат хлібопродуктів №2" (витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 07.09.2022р. №29600863, Статут ДП "Луцький КХП №2" (нова редакція), затверджений наказом Державного агентства резерву України від 12.10.2020р. №188), на переконання суду, визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права чи охоронювані законом інтереси інших (третіх) осіб. За таких обставин, судом прийнято визнання позову відповідачем.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх в судовому засіданні представників, суд, оцінюючи подані докази за своїм переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, засвідчує наступні обставини:

В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч. 5 ст. 55 Конституції України).

Конституція України визначає Україну як правову державу, в якій визнається і діє принцип верховенства права. Одним з основних фундаментальних елементів цього принципу є юридична визначеність (legal certainty). Юридичні норми мають бути чіткими, ясними і недвозначними, оскільки інше не може забезпечити їх однакове застосування.

За змістом п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції" кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Отже, висловлювання "судом, встановленим законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини" від 12.07.2001р. зазначено, що право на доступ до суду, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

У відповідності до ст. 7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону. Іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи мають право на судовий захист в Україні нарівні з громадянами і юридичними особами України. Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України. кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону. Кожен має право на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку в суді будь-якої інстанції.

Таким чином, конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Як унормовано ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, право на справедливий розгляд судом, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів (рішення у справах "Брумареску проти Румунії", "Желтяков проти України", "Христов проти України").

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини.

Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Судом засвідчується, що ухвалою Господарського суду Волинської області від 10.03.2015р. за заявою Сільськогосподарського приватного підприємства "Рать" було порушено провадження у справі №903/123/15 про банкрутство Державного підприємства "Луцький комбінат хлібопродуктів №2", введено процедуру розпорядження майном боржника, розпорядником майна призначено арбітражного керуючого Михайловського С.В., введено мораторій на задоволення вимог кредиторів ДП "Луцький КХП №2".

08 квітня 2015 року на адресу суду в межах провадження у справі про банкрутство ДП "Луцький комбінат хлібопродуктів №2" надійшла заява Державного агентства резерву України про визнання грошових вимог до боржника на суму 319 888 169,93 грн., що складалась із 194 808 468,70 грн. вартості 47693,948 тон зерна, переданого на відповідальне зберігання відповідно до договору відповідального зберігання матеріальних цінностей №юр-2зб/298-2004 від 05.04.2004р., щодо котрого відповідачем не було забезпечено збереження та допущено самовільне відчуження (безтоварне закладення), 52 958 613,51 грн. пені та 72 121 087,72 грн. штрафу в розмірі 100% вартості виходячи з ринкової ціни на день виявлення факту відсутності (самовільного відчуження), нарахованих відповідно до положень ст. 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв".

Ухвалою суду від 26.05.2015р. у справі №903/123/15 було затверджено реєстр вимог кредиторів боржника - Державного підприємства "Луцький комбінат хлібопродуктів №2" (вул. Промислова, 4, с. Рованці, Волинська область, ) відповідно до якого визнано вимоги конкурсних кредиторів, зокрема, вимоги конкурсного кредитора - Державного агентства резерву України на загальну суму 319 888 169,93 грн. з врахуванням наступної черговості: 194 808 468,70 грн. - вимоги третьої черги та 125 079 701,23 грн. - вимоги шостої черги.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 07.11.2018р., залишеною без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.02.2019р. та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 21.05.2019р., провадження у справі №903/123/15 про банкрутство ДП "Луцький КХП №2" було закрито.

Судом, зокрема, із наданих позивачем пояснень та матеріалів, із здійснених витягами документів з матеріалів справи №903/123/15 встановлено, що при розгляді справи №903/123/15 в частині заяви з грошовими вимогами Державного агентства резерву України від 03.04.2015р. №1137/0/4-15 до боржника на загальну суму суму 319 888 169,93 грн. судом були встановлені факти та обставини:

- укладення 05.04.2004р. між Державним агентством резерву України (Комітет) та Державним підприємством "Луцький комбінат хлібопродуктів №2" Державного агентства резерву України (Зберігач) договору відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву №юр-2зб/298-2004, згідно з умовами котрого, зберігання матеріальних цінностей державного резерву здійснюється без надання права користування ними на складських приміщеннях, майданчиках, холодильних камерах, резервуарах, підземних сховищах зберігача. Комітет передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання цінності згідно з специфікацією у кількості та за вартістю згідно актом форми Р-16;

- передачу Державним агентством резерву України на відповідальне зберігання ДП "Луцький комбінат хлібопродуктів №2" згідно актів форми Р-16 товарно-матеріальних цінностей;

- порушення, допущені ДП "Луцький комбінат хлібопродуктів №2" в частині не забезпечення кількісних показників зберігання зерна державного резерву, на підставі яких у вересні 2010 року на ДП "Луцький комбінат хлібопродуктів №2" проводилась позапланова перевірка наявності якісного стану, умов зберігання, обліку та звітності зерна державного резерву, яке знаходилось на відповідальному зберіганні на ДП "Луцький комбінат хлібопродуктів №2", за результатами якої складено акт від 24.09.2010р. № 0.70/10-67 відповідно до котрого загальна кількість нестачі зерна державного резерву, відображена в акті становить 47 693,948 тон.

- вартості матеріальних цінностей державного резерву, які мали бути повернені до державного резерву на момент порушення провадження у справі про банкрутство ДП "Луцький КХП №2" та станом на 10.03.2015р. становлять 194 808 468,70 грн.;

- підставності сум пені в розмірі 52 958 613,51 грн. та 72 121 087,72 грн. штрафу, нарахованих відповідно до положень ст. 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв";

- обставини визнання грошових вимог кредитора до боржника в повному обсязі розпорядником майна ДП "Луцький КХП №2" Михайловським С.В.

Згідно ст. 232 Господарського процесуального кодексу України судовими рішеннями є: ухвали; рішення; постанови; судові накази.

Відповідно до статті 8 Конституції України - Конституція України має найвищу юридичну силу. Статтею 124 Конституції України передбачено поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають в державі. Стаття 1291 Конституції України містить норму згідно якої суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Статтею 326 ГПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст. 18 ГПК України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права чи інтереси.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

На переконання суду, факти та обставини, встановлені рішенням суду у справі №903/123/15 (ухвала Господарського суду Волинської області від 26.05.2015р.), згідно ст. 75 ГПК України, мають приюдиційне значення для даної справи, відтак, не підлягають доказуванню.

При цьому судом засвідчується, що предметом спору у справі №903/123/15 виступало визнання грошових вимог Державного агентства резерву України до Державного підприємства "Луцький комбінат хлібопродуктів №2" на загальну суму 319 888 169,93 грн., в тому числі, 194 808 468,70 грн. вартості 47693,948 тон зерна, переданого на відповідальне зберігання відповідно до договору відповідального зберігання матеріальних цінностей №юр-2зб/298-2004 від 05.04.2004р., щодо котрого відповідачем не було забезпечено збереження та допущено самовільне відчуження (безтоварне закладення), 52 958 613,51 грн. пені та 72 121 087,72 грн. штрафу в розмірі 100% вартості виходячи з їх ринкової ціни на день виявлення факту відсутності (самовільного відчуження), нарахованих відповідно до положень ст. 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв".

Предметом спору у даній справі виступає стягнення з Державного підприємства "Луцький комбінат хлібопродуктів №2" на користь Державного агентства резерву України 319 888 169,93 грн., в тому числі, 194 808 468,70 грн. вартості 47693,948 тон зерна, переданого на відповідальне зберігання відповідно до договору відповідального зберігання матеріальних цінностей №юр-2зб/298-2004 від 05.04.2004р., щодо котрого відповідачем не було забезпечено збереження та допущено самовільне відчуження (безтоварне закладення), 52 958 613,51 грн. пені та 72 121 087,72 грн. штрафу в розмірі 100% вартості виходячи з їх ринкової ціни на день виявлення факту відсутності (самовільного відчуження), нарахованих відповідно до положень ст. 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв".

Відтак суд вважає, що визначені справи взаємопов`язані між собою як предметно, так і суб`єктним складом.

За вищевикладених обставин суд дійшов висновку про підставність пред`явленого позову на загальну суму 319 888 169,93 грн., котра повністю підтверджується наявними в матеріалах справи документами, у встановленому порядку визнається відповідачем (заява від 17.02.2023р.)

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Водночас, частиною 1 статті 130 ГПК України встановлено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

З огляду на викладене та враховуючи повне визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті (шляхом подання письмової заяви), прийняття визнання позову судом, приймаючи до уваги, що спір до суду було доведено з вини відповідача, суд вважає, що витрати, пов`язані з поданням позовної заяви до суду та розглядом справи в суді (сплата судового збору), котрі поніс позивач, слід відшкодувати йому у відповідності до ст. 129 ГПК України на суму 434 175 грн., що становить 50% від загальної суми сплаченого судового збору 868 350 грн., за рахунок Державного підприємства "Луцький комбінат хлібопродуктів №2" Державного агентства резерву України.

Згідно ч. 3 ст. 7 Закону України "Про судовий збір", у разі, зокрема, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

З огляду на викладене, у господарського суду виникають обставини для вирішення питання про повернення Державному агентству резерву України з Державного бюджету України згідно ст. 7 ЗУ "Про судовий збір" 434 175 грн., судового збору, сплаченого згідно платіжного доручення №14 від 27.12.2022р.

Керуючись ст. 7 Закону України "Про судовий збір", ст.ст. 13, 14, 73-80, 129, 232, 236-240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Державного підприємства "Луцький комбінат хлібопродуктів №2" Державного агентства резерву України (45650, Волинська область, Луцький район, село Рованці, вул. Промислова, 4, ) на користь Державного агентства резерву України (м. Київ, вул. Пушкінська, ) загальну суму 319 888 169,93 грн., в тому числі, 194 808 468,70 грн. вартості зерна, переданого на відповідальне зберігання відповідно до договору відповідального зберігання матеріальних цінностей №юр-2зб/298-2004 від 05.04.2004р., 52 958 613,51 грн. пені та 72 121 087,72 грн. штрафу, 434 175 грн. витрат, пов`язаних з оплатою судового збору.

3. Наказ на виконання рішення суду видати після набрання рішенням законної сили.

4. Головному управлінню Державної казначейської служби України у Волинській області повернути Державному агентству резерву України (м. Київ, вул. Пушкінська, ) з Державного бюджету України судовий збір в розмірі 434 175 грн., сплачений при поданні позовної заяви до Господарського суду Волинської області згідно платіжного доручення №14 від 27.12.2022р. на суму 868 350 грн. , відповідно до ст. 7 Закону України "Про судовий збір".

5. Підставою для повернення судового збору є рішення суду, підписане суддею та засвідчене гербовою печаткою Господарського суду Волинської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду

З врахуванням положень ст.ст. 253, 256, 257 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення

складено 02.03.2023р.

Суддя В. А. Войціховський

рішення направити:

- Державному агентству резерву України ();

- Державному підприємству "Луцький комбінат хлібопродуктів №2" Державного агентства резерву України ().