ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________РІШЕННЯ
"22" лютого 2023 р. м. Одеса Справа № 916/3536/22
Господарський суд Одеської області у складі судді Литвинової В.В., за участю секретаря судового засідання Крайнюка А.В., розглянувши у відкритому засіданні справу
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія"
до відповідача Одеського національного медичного університету
про стягнення 314826,63 грн
за участю представників:
від позивача - Підкова Л.В.
від відповідача - Щур А.В.
слухач Войціховська М.І.
Ухвалою від 26.12.2021 позовну заяву залишено без руху.
29.12.2022, у встановлений строк, позивач подав до суду докази усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою від 30.12.22 відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання на 01.02.23.
Відповідач отримав ухвалу про відкриття 16.01.23 відповідно до поштового повідомлення про вручення.
17.01.23, у встановлений строк, до суду надійшов відзив, яким відповідач просить відмовити в задоволенні позову.
24.01.23 до суду надійшла відповідь на відзив, якою позивач наполягає на задоволенні позовних вимог, а також просить поновити строк для подання відповіді на відзив, посилаючись на те, що відзив він отримав 17.01.23, тому останнім днем для подання відповіді був 23.01.23. Враховуючи відсутність електроенергії та припадання строку на вихідні дні, позивач просить поновити строк.
Суд визнав поважними причини пропуску позивачем строку для подання позивачем відповіді на відзив, і в ухвалою від 01.02.2023 поновив строк для його подання.
Крім того, суд ухвалою від 01.02.2023 закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті в засіданні на 22.02.2023.
20.02.2023 до суду надійшли заперечення відповідача.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд
Взаємовідносини, які виникають під час купівлі-продажу електричної енергії між електропостачальником (електропостачальниками) та споживачем (для власного споживання), а також їх взаємовідносини з іншими учасниками роздрібного ринку електричної енергії регулюються Законом України «Про ринок електричної енергії» від 13 квітня 2017р. (надалі - Закон) та Правилами роздрібного ринку електричної енергії, затвердженими Постановою НКРЕКП № 312 від 14 березня 2018р. (Далі - Правила, ПРРЕЕ).
Пунктом 1.2.7 ПРРЕЕ передбачено, що постачання електричної енергії здійснюється електропостачальником на підставі договору про постачання електричної енергії споживачу, який розробляється електропостачальником на основі Примірного договору про постачання електричної енергії споживачу (додаток 5 до цих Правил) та укладається в установленому цими Правилами порядку.
Публічний Договір про постачання електричної енергії споживачу та публічні комерційні пропозиції для споживачів електричної енергії, викладені ТОВ «ООЕК» на офіційному веб-сайті.
Також, п. 3.1.7 ПРРЕЕ визначає, що договір між електропостачальником та споживачем укладається, як правило, шляхом приєднання споживача до розробленого електропостачальником договору на умовах комерційної пропозиції, опублікованої електропостачальником. У разі офіційного оприлюднення комерційної пропозиції електропостачальник не має права відмовити споживачу у приєднанні до договору на умовах цієї комерційної пропозиції, якщо технічні засоби вимірювання та обліку електричної енергії забезпечують виконання сторонами умов комерційної пропозиції. На вимогу споживача електропостачальник має надати письмовий примірник договору, підписаний з його боку. Якщо сторони досягли згоди щодо укладення договору на інших умовах, відмінних від тих, які містяться у комерційних пропозиціях, розміщених на офіційному сайті електропостачальника, договір укладається в паперовій формі. При цьому сторони можуть за взаємною згодою оформлювати додатки до договору, в яких узгоджуються організаційні особливості постачання електричної енергії. Такі додатки оформляються у паперовій формі та підписуються обома сторонами.
Пунктом 3.1.8 ПРРЕЕ передбачено, договір постачання електричної енергії споживачу укладається між електропостачальником і споживачем та передбачає постачання споживачу всього обсягу фактичного споживання електричної енергії за певним об`єктом у певний період часу одним електропостачальником відповідно до обраної споживачем комерційної пропозиції.
Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову КМУ №272 від 31.03.2021р. «Про внесення зміни до переліку товарів, робіт і послуг, необхідних для здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню та поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на території України».
Так, вказаною постановою КМУ №272 було внесено зміну до переліку товарів, робіт і послуг, необхідних для здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню та поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2020 р. № 225 Деякі питання закупівлі товарів, робіт і послуг, необхідних для здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню та поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на території України (Офіційний вісник України, 2020 р., №31, ст. 1074, ст. 1077, № 42, ст. 1361, № 100, ст. 3250), доповнивши розділ "Роботи та послуги" абзацом такого змісту: "Постачання (продаж) електричної енергії постачальниками універсальних послуг бюджетним установам за ціною, що не перевищує ціну універсальної послуги для малих непобутових споживачів (з урахуванням послуг з передачі та розподілу) на відповідній території.
У зв`язку з чим, ТОВ «ООЕК» як постачальник універсальних послуг було зобов`язане здійснювати постачання електричної енергії таким споживачам на виконання постанови КМУ №272 протягом 60 календарних днів, з моменту її опублікування, а саме у період квітня та травня 2021р.
З урахуванням вимог Постанови КМУ № 272, ТОВ «ООЕК» було розроблено та розміщено на офіційному веб-сайті Компанії у вкладенні «Для бізнесу-Договірні відносини» публічну Комерційну пропозицію ПВЦ-Індивідуальна комерційна пропозиція (для бюджетних установ згідно Постанови КМУ №272 від 31.05.2021р.).
Так, відповідач приєднався до умов договору про постачання електричної енергії споживачу шляхом підписання Споживачем заяви-приєднання до Договору про постачання електричної енергії споживачу на умовах обраної комерційної пропозиції Постачальника: «Комерційна пропозиція ПВЦ - Індивідуальна комерційна пропозиція». Датою початку постачання електричної енергії Відповідачем у заяві-приєднання зазначено 01.04.2021р.
У заяві-приєднання було визначено перелік точок комерційного обліку Відповідача.
За заявою відповідача йому було відкрито особовий рахунок № 02-260Z.
З вищевикладеного вбачається, що відповідач приєднався до умов договору про постачання електричної енергії споживачу. Крім того, приєднання Відповідачем до умов договору підтверджується фактом споживання електричної енергії та підписання заяви-приєднання до умов договору.
Згідно з п. 2.1 Договору, Постачальник продає електричну енергію Споживачу для забезпечення потреб електроустановок Споживача, а Споживач оплачує Постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього Договору.
Відповідно до п. 13.1. Договору, цей Договір укладається на строк, зазначений в комерційній пропозиції, яку обрав Споживач, та набирає чинності з моменту погодження (акцептування) Споживачем заяви-приєднання, яка є додатком 1 до цього Договору, та/або сплаченого рахунку (квитанції) Постачальника.
Згідно з п.12 Додатку 2 до Договору Комерційна пропозиція ПВЦ-Індивідуальна комерційна пропозиція (для бюджетних установ згідно Постанови КМУ №272 від 31.05.2021р.) термін дії дійсної комерційної пропозиції: з 01.04.2021 р. до 30.05.2021р.
Крім того, п.13 вказаної Комерційної пропозиції визначено строк дії договору про постачання електричної енергії: Договір набирає чинності з дати підписання Клієнтом заяви-приєднання до договору і укладається на строк до « 30» травня 2021 р., а в частині розрахунків (в т.ч. повної оплати заборгованості, включаючи нарахування пені та штрафні санкції) договір діє до повного їх виконання.
Відповідно до п. 5 Постанови НКРЕКП № 312 від 14.03.2018 р. Оператор системи надає послуги комерційного обліку споживачам. За п.8.6.1 розділу ХІІ «Кодексу комерційного обліку», що затверджений постановою НКРЕКП № 311 від 14.03.2018 р. зчитування показів лічильників провадиться постачальником послуг комерційного обліку (ППКО), або Оператором системи, або споживачем та передаються Адміністратору комерційного обліку (АКО) для проведення розрахунків та виставлення рахунків учасникам ринку на основі фактичних даних комерційного обліку.
Пунктом 4.12 ПРРЕЕ, передбачено, що розрахунки між споживачем та електропостачальником здійснюються за даними, отриманими від адміністратора комерційного обліку. На даний час, на підставі п. 11 Постанови НКРЕКП № 312 від 14.03.2018 р. функції оператора комерційного обліку покладені на оператора системи розподілу у межах території своє ліцензованої діяльності, а саме - АТ «ДТЕК Одеські Електромережі».
За розрахункові періоди травня-квітня 2021р. позивачем від АТ «ДТЕК Одеські Електромережі», як оператора системи розподілу, були отримані дані щодо фактичного споживання електричної енергії відповідачем.
З отриманих даних вбачається, що за особовим рахунком №02-260Z у травні- квітні 2021 р. відповідачем було спожито 252 550 кВт./год. електричної енергії.
На підставі вищезазначених даних, позивачем було виписано Відповідачу та отримано представником останнього, рахунки за спожиту електричну енергію у вказаних періодах 2021 рр., а саме: №02-260Z -ПВЦ/1 від 20.05.2021 р. на суму 487340,63 грн (отримано відповідачем 07.06.2021), №02- 260Z-ПВЦ/1 від 06.05.2021 р. на суму 437862,12 грн (отримано відповідачем 11.05.2021), на загальну вартість 925 202,75 грн., у т.ч. ПДВ.
Пунктом 5 обраної відповідачем Комерційної пропозиції передбачено, що Клієнт здійснює оплату протягом 5 (п`яти) робочих днів від дня отримання рахунку, грошовими коштами на рахунок позивача.
Оскільки, спожита у період травня-квітня 2021р. електрична енергія Відповідачем у відповідності до умов договору сплачена не була, ТОВ «ООЕК» було змушено звернутись до Господарського суду Одеської області з відповідною позовною заявою.
Частиною четвертою статті 75 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Вищевказана заборгованість була повністю сплачена відповідачем лише 16.09.2022 р., на підтвердження чого позивачем додано до позову банківські виписки.
02.12.2022р. позивач надіслав Укрпоштою на адресу відповідача претензію № 06/02-5281 щодо стягнення заборгованості із рахунком-фактурою, у якій було зазначено про вищезазначені нарахування внаслідок несвоєчасної оплати заборгованості за розрахунковий період квітня-травня 2021 р.
Отже, несвоєчасна оплата відповідачем вартості спожитої електричної енергії за розрахунковий період квітня-травня 2021 р. була підставою для нарахування та стягнення пені, 3% річних та інфляційних нарахувань станом на 15.09.2022, та є підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.
Згідно зі ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі ст. 714 ЦК України, за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Стаття 199 ГК України визначає, що виконання господарських зобов`язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. До відносин щодо забезпечення виконання зобов`язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.
Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).
Пункт 1.2.1 ПРРЕЕ передбачає, що на роздрібному ринку електричної енергії споживання та використання електричної енергії для потреб електроустановки споживача здійснюється за умови забезпечення розподілу/передачі та продажу (постачання) електричної енергії на підставі договорів про розподіл/передачу, постачання електричної енергії, надання послуг комерційного обліку, які укладаються відповідно до цих Правил, Кодексу системи передачі, Кодексу систем розподілу та Кодексу комерційного обліку.
Пунктом 1.1.2 ПРРЕЕ передбачено, що електрична енергія (активна) - енергія, що виробляється на об`єктах електроенергетики і є товаром, призначеним для купівлі- продажу.
Згідно п. 4.21 ПРРЕЕ оплата за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергію має здійснюватись згідно із строками, встановленими договором та сформованим відповідним учасником роздрібного ринку платіжним документом.
Відповідно до п. 5.2.1 ПРРЕЕ електропостачальник має право на своєчасне та в повному отримання коштів за продану електричну енергію відповідно до укладених договорів.
Пунктом 5.5.5 ПРРЕЕ передбачено, що споживач електричної енергії зобов`язаний сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів.
Нормативне обґрунтування позовних вимог про стягнення 3% річних, нарахованих за несвоєчасну оплату вартості спожитої активної електричної енергії.
Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 175 ГК України майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.
Згідно зі ст. 11 ЦК України та ст. 174 ГК України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод (правочинів), передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
З положень ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України вбачається, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Згідно зі статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором, або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки (в тому числі і пені); відшкодування збитків.
Штрафними санкціями за вимогами статті 230 Господарського Кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), які учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання.
Частиною 6 ст. 231 Господарського Кодексу України зазначено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.
За приписом ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" та ч. 2 ст. 343 ГК України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України", що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі загальної подвійної облікової ставки.
Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Згідно п.5.8 Договору, за порушення Споживачем строків оплати електричної енергії, зазначених у цьому Договору, Постачальник має право стягнути із Споживача пеню за кожний день прострочення оплати.
Пункт 6 Комерційної пропозиції «ПВЦ-Індивідуальна комерційна пропозиція (для бюджетних установ згідно Постанови КМУ №272 від 31.05.2021 р.)» визначає, що у разі несвоєчасної оплати платежів за Договором, Постачальник проводить Споживачу нарахування пені у розмірі 0,5% від суми заборгованості, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період.
Враховуючи, що рахунок №02-260Z -ПВЦ/1 від 20.05.2021 отримано відповідачем 07.06.2021, то останнім днем для його сплати був 14.06.2021; рахунок №02- 260Z-ПВЦ/1 від 06.05.2021 отримано відповідачем 11.05.2021, то останнім днем для сплати був 18.05.2021,
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Щодо заперечень відповідача, то суд відхиляє їх, враховуючи наступне.
Так, відповідач посилається на те, що позивач мав право під час розгляду справи 916/3352/21 збільшити розмір позовних вимог, а саме - заявити вимоги про стягнення пені та збільшити період нарахування річних та інфляційних, що ним не було здійснено. Отже, відповідач розцінює даний позов як повторне притягнення до відповідальності.
Суд зауважує, що відповідно до ст. 46 ГПК України збільшення розміру позовних вимог є правом, а не обов"язком позивача.
Частиною 4 ст. 236 ГПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд України в постанові від 26.04.2017 у справі № 918/239/16 зазначив наступне:
За змістом положень ст. 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК).
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК).
Положеннями ст. 611 ЦК передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Зокрема, статтею 625 ЦК врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Формулювання ст. 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК і ст. 230 ГК.
Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за Договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього Договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення.
Разом із тим, главою 19 ЦК визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.
Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК).
Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК, зокрема відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
З огляду на викладене, вимоги позивача ґрунтуються в тому числі і на стверджуваному ним праві на отримання виплат, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, а також пені.
Разом із тим, під час розгляду справи за № 916/3352/21 позивачем не заявлялись вимоги щодо стягнення з відповідача пені, а також інфляційних втрат та 3 % річних за період з 02.11.2021 по 15.09.2022, що втім, це не позбавляє позивача права заявити такі вимоги в окремому позові, і не є повторним притягненням відповідача до відповідальності за одне й те саме порушення.
Крім того, відповідач посилається на те, що війна в країні є форс-мажором (що є загальновідомою інформацією), який звільняє відповідача від відповідальності за невиконання зобов"язання.
Суд відхиляє ці заперечення відповідача, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.
Згідно з розділом 12 "Форс-мажорні обставини" договору про постачання електричної енергії, укладеного між сторонами, сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання зобов"язань за цим дорговором, якщо за невиконання є наслідком непереборної сили (форс-мажорних обставин). Під форс-мажорними обставинами розуміють надзвичайні та невідворотні обставини, що об"єктивно унеможливлюють виконання зобов"язань, передбачених умовами цього договору. Строк виконання зобов"язань за цим договором відкладається на строк дії форс-мажорних обставин. Сторони зобов"язані негайно повідомити про форс-мажорні обставини та протягом чотирнадцяти днів з дня їх виникнення надати підтверджуючі документи щодо їх настання відповідно до законодавства. Виникнення форс-мажорних обставин не є підставою для відмови споживача від сплати постчальнику за електричну енергію, яка була надана до їх виникнення.
Суд зауважує, що настання форс-мажору не є підставою для зміни умов договору та звільнення від виконання зобов`язання. Навіть, якщо під час війни ви не можна своєчасно виконати свої зобов`язання за договором - це не є підставою для звільнення від сплати штрафних санкцій.
Посилаючись на форс-мажор як на підставу для звільнення від відповідальності, Відповідачу потрібно довести, як саме проявився форс-мажор під час виконання такого зобов`язання. Одного лише посилання на наявність форс-мажору (а зокрема на лист Торгово-промислової палати України від 28 лютого 2022 року №2024/02.0-7.1 про визнання форс-мажорною обставиною військову агресію Російської федерації проти України) недостатньо, оскільки суд має досліджувати докази в сукупності.
Відповідна правова позиція наведена і в постанові Верховного Суду від 17 серпня 2022 року по справі №922/854/21.
Обставини непереборної сили засвідчуються сертифікатом Торгово-промислової палати України. Проте, Листом від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1 Торгово-промислова палата засвідчила форс-мажорні обставини - військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою запровадження воєнного стану, та підтвердила, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору.
Поряд з тим, існування Листа Торгово-промислової палати України від 28 лютого 2022 року №2024/02.0-7.1 не є звільненням від виконання зобов`язань за договором (сплати штрафних санкцій) під час воєнного стану. Втім, це може бути підставою від звільнення, якщо сторона за Договором доведе, що виключно внаслідок агресії сусідньої держави неможливо було виконати свої зобов`язання.
Засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) є однією з функцій ТПП, затверджених Статутом ТПП України та Законом України «Про торгово-промислові палати України». Засвідчення форс-мажорних обставин є послугою в розумінні Цивільного кодексу України, яку ТПП надає для фізичних та юридичних осіб.
Звернення суб`єктів господарської діяльності до ТПП України за отриманням сертифіката для засвідчення форс-мажорних обставин є належним доказом їх засвідчення відповідно до законодавства України.
Проте сертифікат про форс-мажорні обставини не є актом державного органу, який спричиняє виникнення, зміну чи припинення прав та обов`язків сторін. У разі судового процесу сертифікат ТПП є лише одним із доказів, який не має наперед визначеної сили перед іншими доказами, і лише в їх сукупності на підставі наданих доказів суд приймає рішення.
Порядок засвідчення форс-мажорних обставин встановлюється регламентом засвідчення ТПП України та регіональними ТПП форс-мажорних обставин.
Відповідно до регламенту форс-мажорні обставини засвідчуються за зверненням суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб щодо кожного окремого договору, зобов`язання, контракту, виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин. Тягар доказування форс-мажорних обставин покладено на заявника, а посилання на лист не буде визнано таким.
Тож сторона, що посилається на форс-мажорні обставини, повинна надати докази за чотирма складовими події «форс-мажору»: подія (форс-мажорна обставина); непередбачуваність обставин; причинно-наслідковий зв`язок між обставиною (подією) і неможливістю виконання стороною своїх конкретних зобов`язань; неможливість виконання і альтернативного виконання.
Крім того, відповідно до пункту 12.4 Договору, сторона повинна негайно проінформувати іншу Сторону про форс-мажор.
Відповідачем не долучено до матеріалів справи доказів направлення Позивачу листа з повідомленням про настання форс-мажорних обставин у строк та порядок, передбачений у Договорі.
Окрім того, зобов`язання по сплаті боргу виникло у Відповідача ще у 2021 році, тобто значено раніше, аніж виникнення форс-мажорних обставини, військової агресії російської федерації проти України.
Відповідач як заперечення проти поозву посилається на постанову КМУ від 05.03.2022 № 206 "Деякі питання оплати житолво-комунальних послуг в період воєнного стану".
Відповідно до змісту даної постанови "до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги".
Отже, дана постанова не розповсюджується на відповідача, який є юридичною особою, а не населенням.
Також відхиляються судом посилання відповідача на те, що він не мав змоги сплачувати позивачу, оскільки були відсутні кошти в бюджеті.
Так, Європейським судом з прав людини в рішенні від 18.10.2005 у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" та в рішенні від 30.11.2004 у справі "Бакалов проти України" зазначено, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.
Крім того, відповідач посилається на те, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо вимог про стягнення пені, оскільки відповідно до ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Суд відхиляє зазначені посилання відповідача, оскільки позивачем не пропущено строк позовної давності.
Так, 11.03.2020 у зв`язку з розповсюдженням на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Вказаною постановою на всій території України запроваджено карантин в період з 12.03.2020 по 03.04.2020.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 №239 строк карантину продовжено до 24.04.2020.
Постановою Кабінету Міністрів України від 22.04.2020 №291 строк карантину продовжено до 11.05.2020.
Постановою Кабінету Міністрів України від 04.05.2020 №343 строк карантину продовжено до 22.05.2020.
Постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 №392 строк карантину продовжено з 22.05.2020 до 22.06.2020.
Постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2020 №500 строк карантину продовжено до 31.07.2020.
Постановою Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 №641 строк карантину продовжено до 19.12.2020.
Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (в редакції станом на дату розгляду справи, з урахуванням змін та доповнень) на території України установлено карантин до 30.04.2023.
Законом України від 30.03.2020 №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Вказаний закон набрав чинності 02.04.2020.
Таким чином, вищевказаним законом строк позовної давності, встановлений ст. 258 ЦК України, продовжено на строк дії карантину, а тому позивач не пропустив строк поозвної давності щодо стягнення пені, право на стягнення якої виникло у 2021 році, під час карантину.
Відповідач посилається на п. 3 Прикінцевих положень ЦПК України, в яких зазначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.
Суд відхиляє зазначені посилання відповідача, оскільки господарський суд керується нормами Господарського процесуального кодексу України, а не Цивільно процесуального.
В п. 4 Прикінцевих положень ГПК України зазначені аналогічні положення про те, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.
Однак, ця норма ГПК України стосується процесуальних строків, які передбачені саме ГПК України. Позовна давність є нормою матеріального права і закріплена в Цивільному кодексі України, яким і треба керуватись у питанні строків позовної давності.
Тобто, позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу.
Враховуючи викладене, заявлений позивачем позов підлягає задоволенню у повному обсязі.
Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).
Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Суд враховує, що при зверненні до суду з позовом позивач подав докази сплати 4722,40грн судового збору.
Згідно з ч. 3 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 16.11.2022 у справі № 916/228/22.
Оскільки позов був поданий через підсистему Електронний суд, тому позивач мав би сплатити 0,8*4722,40, що дорівнює 3777,92 грн.
З огляду на викладене, позивач просить повернути з держбюджету 944,48 грн надлишково сплаченого судового збору.
Керуючись Законом України "Про судовий збір" (ст. 7) позивачу підлягає поверненню з держбюджету 944,48 грн зайве сплаченого судового збору.
Відповідно до ч. 1, 9 ст. 129 ГПК України судові витрати в розмірі сплаченого судового збору в сумі 3777,92 грн покладаються на відповідача.
На підставі вищевикладених норм права, керуючись ст.ст. 129, 232-240, 243, Господарського процесуального кодексу України, суд
1. Позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Південно-західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст складено 02 березня 2023 р.
Суддя В.В. Литвинова