ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" лютого 2023 р. Справа№ 910/14795/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Мальченко А.О.

Чорногуза М.Г.

Секретар судового засідання: Мельничук О.С.,

За участю представників сторін

від позивача - Галушко С.І.,

від відповідача - Тарасенков В.В.,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк"

на рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2021 (повний текст рішення складено 24.09.2021)

у справі № 910/14795/20 (суддя Мельник В.І.)

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Хромія"

до Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк"

про визнання договору поруки недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

У 2020 році Товариство з обмеженою відповідальністю "Хромія звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" про визнання недійсним договору поруки № 4П14011Д/П від 20.10.2016 року.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що Договір поруки №4П14011Д/П від 20.10.2016 року є недійсним, оскільки укладений під впливом введення в оману.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.09.2021 року у справі №910/14795/20 позовні вимоги задоволено повністю. Визнано недійсним договір поруки №4П1411Д/П від 20.10.2016 року, укладений між позивачем та відповідачем. Присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 2 102,00 грн.

Рішення суду першої інстанції прийняте без обґрунтувань щодо підстав для задоволення позову.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Акціонерне товариство "Комерційний банк "Приватбанк" звернулось до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2021 року у справі № 910/14795/20 та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, таким, що прийняте за неповного дослідження всіх обставин справи, які входять до предмета доказування, неправильного тлумачення, застосування норм матеріального права та грубого порушення норм процесуального права. Зокрема скаржник наголошує, що місцевий господарський суд жодним чином не вмотивував своє судове рішення, а просто переписав дослівно безпідставні доводи позивача. Водночас відповідач звертає увагу, що кредитний договір було укладено виключно для фінансування поточної діяльності позивача, а спірні документи не містять жодних згадок/посилань на трансформацію/майно/забезпечення за «старими» кредитами, так само, як і не містять посилань на договір поруки, який позивач помилково ототожнює з умовами/підставами тримання кредиту та бажаними наслідками отримання за таким договором поруки прибутку. Відповідач наголошує, що позивач помилково та навмисно стверджує про мету укладення ним кредитного договору №4Х16090Г від 20.10.2016 року, вважаючи його наслідком необхідність укладення Договору поруки, в той час як всі докази, наявні в матеріалах справи, підтверджують зворотне - отримання кредиту позивачем відбулося для фінансування його поточної діяльності, а укладення Договору поруки позивачем відбулося не внаслідок отримання ним кредиту, а внаслідок вільного волевиявлення позивача, здійсненого ним в порядку ст. 627 ЦК України. Відтак, доводи позивача про те, що укладення кредитного договору №4X16090Г та договорів поруки №4Т13407Д/П, №4Р136240/II, №4I14120/П, № 414011Д/П було направлено на отримання прибутку - не відповідає дійсності та спростовується матеріалами справи. Скаржник також звертає увагу, що під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв`язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. В той же час, відповідач вказує, що всі висновки суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні, які є повним цитуванням необґрунтованої правової позиції позовної заяви, є надуманими та не підтвердженими, зроблені ним на підставі перекручування обставин справи та власного довільного тлумачення приписів чинного законодавства України та є беззаперечним неправильним застосуванням судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення норм матеріального права, а саме ст. 230 ЦК України, що є підставою для його скасування і ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позову. Й наостанок відповідач зазначає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами ті обставини на які він посилається, як на підставу своїх вимог, а саме не доведено наявності підстав для визнання недійсним Договору поруки на підставі ст. 230 ЦК України, що, в свою чергу, свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, однак вказані обставини були проігноровані судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення і мало того, що воно ухвалене з неправильним застосуванням ст. 230 ЦК України так і ще з недотриманням правової позиції Верховного Суду в аналогічних правовідносинах.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.10.2021 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя - Гаврилюк О.М., судді: Сулім В.В., Ткаченко Б.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.10.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2021 року, розгляд справи призначено на 25.11.2021 року.

17.11.2021 року через відділ документального забезпечення суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Ухвалами Північного апеляційного господарського суду від 25.11.2021 року та від 16.12.2021 року оголошувались перерви у судових засіданнях до 16.12.2021 року та 20.01.2022 року, відповідно.

09.12.2021 року через відділ документального забезпечення суду від позивача надійшло клопотання про долучення доказів, які не були предметом розгляду у суді першої інстанції з проханням поновити строк на подачу доказів та клопотання про проведення судом опитування в порядку ст. 90 ГПК України.

15.12.2021 року через відділ документального забезпечення суду від відповідача надійшли письмові пояснення по справі.

11.01.2022 року через відділ документального забезпечення суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Хромія", позивача у справі, надійшла заява про відвід колегії суддів у складі судді Гаврилюка О.М., Суліма В.В. та Ткаченка Б.О. від розгляду справи № 910/14795/20.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.01.2022 року визнано необґрунтованим, заявлений Товариством з обмеженою відповідальністю "Хромія" відвід колегії суддів Північного апеляційного господарського суду: Гаврилюка О.М. (головуючий), Суліма В.В. та Ткаченка Б.О. від розгляду справи № 910/14795/20.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.01.2022 року заяву суддів Північного апеляційного господарського суду Гаврилюка О.М., Суліма В.В. та Ткаченка Б.О. про самовідвід у справі № 910/14795/20 задоволено.

18.01.2022 року через відділ документального забезпечення суду від відповідача надійшли заперечення проти долучення позивачем додаткових доказів.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 19.01.2022 року, апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Корсак В.А. - головуючий суддя, судді - Владимиренко С.В., Попікова О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.01.2022 року апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2021 у справі №910/14795/20 прийнято до провадження у визначеному складі колегії, розгляд справи призначено на 02.03.2022 р оку.

13.04.2022 року через відділ документального забезпечення суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Хромія", позивача у праві, надійшла заява про відвід суддів Корсака В.А., Владимиренко С.В., Попікової О.В від розгляду справи №910/14795/20.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.04.2022 року заяву про відвід визнано необґрунтованою. Справу №910/14795/20 передано для здійснення визначення складу судової колегії автоматизованою системою щодо розгляду заяви про відвід відповідно до положень статті 32 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.04.2022 року колегією суддів у складі суддів головуючий - Яковлев М.Л., суддів Шаптала Є.Ю. та Куксова В.В. у задоволенні заяви про відвід суддів Корсака В.А., Владимиренко С.В. та Попікової О.В. відмовлено.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.05.2022 року розгляд апеляційної скарги Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" на рішення господарського суду міста Києва від 20.09.2021 року призначено на 06.06.2022 року.

24.05.2022 року через відділ документального забезпечення суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Хромія", позивача у справі, надійшло клопотання про забезпечення проведення судового засідання в режимі відео конференції.

25.05.2022 року через відділ документального забезпечення суду від адвоката Галушко С.І. представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Хромія", позивача у справі, повторно надійшла заява про відвід судді Корсака В.А. від розгляду справи №910/14795/20.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.05.2022 року заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Хромія" про відвід судді Північного апеляційного господарського Корсака В.А. від розгляду справи №910/14795/20 визнано необґрунтованою. Справу №910/14795/20 передано для здійснення визначення складу судової колегії автоматизованою системою щодо розгляду заяви про відвід відповідно до положень статті 32 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.06.2022 року колегією суддів у складі суддів головуючий - Куксов В.В., судді Шаптала Є.Ю., Яковлєв М.Л.у задоволенні заяви про відвід суддів Корсака В.А. відмовлено.

06.06.2022 року через відділ документального забезпечення суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Хромія", позивача у справі, надійшла заява про відвід суддів Корсака В.А., Владимиренко С.В., Попікової О.В від розгляду справи №910/14795/20.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.06.2022 року відмовлено у задоволенні заяви Товариством з обмеженою відповідальністю "Хромія" про відвід суддів Північного апеляційного господарського суду: Корсака В.А., Владимиренко С.В., Попікової О.В. від розгляду справи № 910/14795/20.

13.06.2022 року через відділ документального забезпечення суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Хромія", позивача у справі, надійшло клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відео конференції.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.06.2022 року заяву судді Північного апеляційного господарського суду Корсака В.А. про самовідвід у справі № 910/14795/20 задоволено. Матеріали справи №910/14795/20 передано для здійснення визначення складу судової колегії відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.06.2022 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Ходаківська І.П., судді Владимиренко С.В., Демидова А.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.06.2022 року апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2021 року у справі № 910/14795/20 прийнято до провадження колегією суддів у визначеному складі, розгляд справи призначено на 10.08.2022 року.

09.08.2022 року через відділ документального забезпечення суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Хромія", позивача у справі, надійшла заява про відвід колегії суддів у складі: Ходаківської І.П., Владимиренко С.В., Демидової А.М. від розгляду справи № 910/14795/20.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.08.2022 року визнано необґрунтованою заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Хромія" про відвід колегії суддів у складі: Ходаківської І.П., Владимиренко С.В., Демидової А.М. від розгляду справи № 910/14795/20 та відмовлено в її задоволенні.

10.08.2022 року колегією суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: Ходаківської І.П. - головуючого, Владимиренко С.В., Демидової А.М. заявлено самовідвід від розгляду справи № 910/14795/20.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.08.2022 року заяву суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: Ходаківської І.П. - головуючого, Владимиренко С.В., Демидової А.М. про самовідвід від розгляду справи № 910/14795/20 задоволено, матеріали справи № 910/14795/20 передано для здійснення визначення складу судової колегії автоматизованою системою, відповідно до положень ст. 32 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.08.2022 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Мальченко А.О., Чорногуз М.Г.

12.09.2022 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Товариства з обмеженою відповідальністю "Хромія", позивача у справі, надійшло клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні Господарського суду Кіровоградської області. Одночасно, у разі неможливості доручити проведення судового засідання в Господарському суді Кіровоградської області, апелянт визначив ряд судів, серед яких Кіровоградський окружний адміністративний суд.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.09.2022 року клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Хромія" про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції в Кіровоградському окружному адміністративному суді задоволено.

Судове засідання, призначене на 28.09.2022 року не відбулось у зв`язку з перебуванням суді Чорногуза М.Г. на лікарняному з 22.09.2022 року.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.10.2022 року розгляд справи №910/14795/20 призначено на 16.11.2022 року.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.11.2022 року оголошено перерву в судовому засіданні до 11.01.2023 року.

10.01.2023 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Товариства з обмеженою відповідальністю "Хромія", позивача у справі, надійшли пояснення по справі.

11.01.2023 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Товариства з обмеженою відповідальністю "Хромія", позивача у справі, надійшли пояснення по справі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.01.2023 року оголошено перерву в судовому засіданні до 08.02.2023 року.

01.02.2023 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Товариства з обмеженою відповідальністю "Хромія", відповідача у справі, надійшла заява про відвід колегії суддів у складі судді Агрикової О.В., Мальченко А.О. та Чорногуза М.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.02.2023 року визнано заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Хромія" про відвід колегії суддів у складі судді Агрикової О.В., Мальченко А.О. та Чорногуза М.Г. у справі №910/14795/20 - необґрунтованою, матеріали справи № 910/14795/20 передано для здійснення визначення складу судової колегії автоматизованою системою відповідно до положень ст. 32 Господарського процесуального кодексу України для вирішення питання про відвід.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями заяву скаржника про відвід суддів Агрикової О.В., Мальченко А.О. та Чорногуза М.Г. у справі №910/14795/20 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Доманської М.Л., суддів Гарник Л.Л., Отрюх Б.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.02.2023 року у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Хромія" про відвід колегії суддів Північного апеляційного господарського суду Агрикової О.В., Мальченко А.О. та Чорногуза М.Г . при розгляді справи № 910/14795/20 відмовлено.

06.02.2023 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Товариства з обмеженою відповідальністю "Хромія", позивача у справі, надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку справи №910/5172/19.

07.02.2023 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від відповідача, надійшли письмові пояснення по справі, клопотання про повернення поданих позивачем доказів та клопотання про виконання вимог протокольної ухвали від 16.11.2022 року.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.02.2023 року в судовому засіданні оголошено перерву до 22.02.2023 року.

16.02.2023 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Товариства з обмеженою відповідальністю "Хромія", позивача у справі, надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному об`єднаною палатою Касаційного господарського суду справи №918/1043/21.

22.02.2023 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від відповідача надійшло клопотання про витребування у позивача оригіналів поданих ним доказів.

В судовому засіданні 22.02.2023 року представник відповідача надав усні пояснення по справі, відповів на запитання суду, просив задовольнити апеляційну скаргу. Представник позивача надав усні пояснення по справі, відповів на запитання суду, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Щодо клопотання позивача про зупинення провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку справи №910/5172/19 та до закінчення перегляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду справи №918/1043/21 колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ст. 227 Господарського процесуального кодексу України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадках:

1) смерті або оголошення померлою фізичної особи, яка була стороною у справі або третьою особою з самостійними вимогами щодо предмета спору, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво;

2) необхідності призначення або заміни законного представника учасника справи;

3) перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції;

4) прийняття рішення про врегулювання спору за участю судді;

5) об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

2. З питань, зазначених у цій статті, суд постановляє ухвалу.

Відповідно до ч. 1, ст. 228 Господарського процесуального кодексу України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадках:

1) перебування учасника справи на альтернативній (невійськовій) службі не за місцем проживання або на строковій військовій службі;

2) призначення судом експертизи;

3) направлення судового доручення щодо збирання доказів у порядку, встановленому статтею 84 цього Кодексу;

4) звернення із судовим дорученням про надання правової допомоги або вручення виклику до суду чи інших документів до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави;

5) надходження заяви про відвід судді;

6) прийняття ухвали про тимчасове вилучення доказів державним виконавцем для дослідження судом;

7) перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарському суду слід з`ясовувати: як пов`язана справа, яка розглядається господарським судом, зі справою, що розглядається іншим судом; чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

Пов`язаність справ полягає у тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі, зокрема, факти, що мають преюдиціальне значення. Ці обставини повинні бути такими, що мають значення для даної справи.

Неможливість розгляду даної справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені господарським судом самостійно у даній справі. Йдеться про те, що господарський суд не може розглянути певну справу через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок: непідвідомчості; обмеженості предметом позову; неможливості розгляду тотожної справи; певної черговості розгляду вимог.

В своїх клопотаннях позивач посилається на ч. 7, ст. 228 Господарського процесуального кодексу України.

Обґрунтовані дані клопотання тим, що в провадженні Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду перебувають касаційні скарги АТ КБ «Приватбанк» та Національного банку України у справі №910/5172/19, а також тим, що об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду розглядається касаційна скарга ПП «Фірма «Дан» у справі №918/1043/21.

Водночас, колегія суддів звертає увагу, що Верховний Суд у складі колегії суддів Малашенкової Т. М., Булгакової І. В., Колос І. Б. ухвалою від 30.11.2022 року справу №910/5172/19 передав на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Зазначена ухвала мотивована наявністю різних підходів щодо можливості визначення складу суду ухвалою суду та передачі справи у такій спосіб, а тому з метою забезпечення єдності судової практики, дотримання принципу процесуальної економії, колегія суддів вважала за необхідне передати дану справу на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з метою відступлення від висновку щодо застосування норм права (частини першої статті 35 Господарського процесуального кодексу України, а також інших зазначених в цій ухвалі нормативно-правових актів) у подібних правовідносинах (в аналогічній ситуації у цій справі), викладеного в ухвалі від 07.11.2022 року у цій справі.

Тобто, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суд у справі №910/5172/19 здійснює розгляд питання щодо визначення складу суду, тому колегія суддів вважає, що зупинення провадження у даній справі №910/14795/20 до закінчення перегляду в касаційному порядку справи №910/5172/19 є недоцільним та не обґрунтованим.

Також, колегія суддів зазначає, що Верховний Суд ухвалою від 29.11.2022 року справу №918/1043/21 за касаційною скаргою ПП "Фірма "Дан" на рішення Господарського суду Рівненської області від 26.04.2022 року та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.08.2022 року передав на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Підставою для передачі справи на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду була необхідність відступити від висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 08.07.2020 року у справі №910/13840/18, від 08.07.2020 року у справі №910/12608/18, від 12.12.2019 року у справі №910/13266/18, від 10.12.2019 року у справі №910/13891/18, від 05.11.2019 року у справі №910/14113/18, від 23.10.2019 року у справі №910/13263/18, щодо виключної компетенції прокуратури звертатися до суду з позовом, що ґрунтується на підставі ст.228 ЦК.

Відтак, колегія суддів зазначає, що оскільки об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суд у справі№918/1043/21 здійснює розгляд питання щодо виключної компетенції прокуратури звертатися до суду з позовом, зупинення провадження у даній справі №910/14795/20 до закінчення перегляду в касаційному порядку справи №918/1043/21 також є недоцільним та не обґрунтованим.

З огляду на те, що у справі №910/14795/20 достатньо матеріалів справи для встановлення всіх обставин справи та враховуючи те, що у справі №910/14795/20 є вимога про визнання недійсним договору, що говорить про дослідження даного договору на відповідність чинному законодавству у даній справи, колегія суддів дійшла висновку про відхилення клопотання представника позивача про зупинення провадження у даній справі до закінчення перегляду в касаційному порядку справи №910/5172/19 та до закінчення перегляду в касаційному об`єднаною палатою Касаційного господарського суду справи №918/1043/21.

Щодо клопотання позивача про долучення додаткових доказів до матеріалів справи, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.3, ст. 269 Господарського процесуального кодексу України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою Господарського процесуального кодексу покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов`язаний самостійно з`ясовувати відповідні причини.

Колегія суддів також звертає увагу, що відповідно до ч. 4 ст. 80 ГПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Однак, як вбачається з позовної заяви ТОВ "Хромія" позивач не повідомляв про неможливість подання наявних в нього доказів з об`єктивних причин, як не повідомляв і причин, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

При цьому, клопотання позивача в частині необхідності поновлення строку на подання доказів зводиться до того, що ТОВ "Хромія" об`єктивно не могло раніше надати суду подані документи зважаючи на те, що "про існування позиції АТ КБ "ПриватБанк" щодо нікчемності кредитних договорів ТОВ "Хромія" дізналося з ухвали господарського суду м. Києва від 24.11.2021 року у справі №910/17401/21, а електронну копію позову отримано 29.11.2021 року.

Втім, колегія суддів звертає увагу, що вказаний позов доступний для загального доступу вже певний час, тобто у ТОВ "Хромія" була можливість бути обізнаним про існування позову Банку до Коломойського, Боголюбова і "Ко", ще з кінця 2017 - початку 2018 років, про що свідчать публікації в засобах масової інформації.

Отже, вказане свідчить, що за наявності певної обачності позивач міг дізнатися про існування відповідного судового процесу ще з 2017 року, окрім того, вправі був завантажити копію відповідного позову у будь-який час з моменту його розміщення на вказаному сайті - і в будь-якому випадку до закінчення судом першої інстанції розгляду справи - 20.09.2021 року.

Крім того, щодо інших поданих позивачем документів, останнім зазначено лише те, що ТОВ "Хромія" дізналося про позицію Банку у іншому спорі, водночас, жодних доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього позивач не наводить.

Окрім цього, колегія суддів звертає увагу, що єдиною підставою заявленого позову було те, що при укладенні оспорюваного договору позивача було введено в оману, що в силу ст. 230 ЦК України є підставою для визнання його недійсним.

В той же час, позивачем не наведено будь-яких підстав, що додаткові докази можуть підтверджувати заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу, що позивачем було подано низку документів з грифом "Банківська таємниця" (постанови НБУ та листування), при цьому, позивачем жодним чином не обґрунтовано, яким чином вказані документи та наявна в них інформація стосуються окресленого вище предмету доказування у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність», інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним або стала відомою третім особам при наданні послуг банку або виконанні функцій, визначених законом, а також визначена у цій статті інформація про банк є банківською таємницею.

Банківською таємницею, зокрема, є рішення Національного банку України про застосування заходів впливу (п. 13 ч. 2 наведеної статті).

У відповідності до п. 11 ч. 2 ст. 60 Закону України "Про банки і банківську діяльність" інформація про банки чи клієнтів банків, що збирається від банків під час здійснення банківського нагляду, валютного нагляду, нагляду (оверсайту) платіжних систем та систем розрахунків також є Банківською таємницею.

Відтак, як вбачається з копій поданих позивачем документів вказані документи є документами, що містять банківську таємницю.

Так, у відповідності до ч. 1 ст. 62 Закону України "Про банки і банківську діяльність" Інформація щодо юридичних та фізичних осіб, що становить банківську таємницю, розкривається банками:

на запит або з письмового дозволу відповідної юридичної чи фізичної особи. Інформація щодо рахунку умовного зберігання (ескроу) та операцій за ним розкривається також на письмовий запит бенефіціара. Інформація про залишок коштів на банківському рахунку, майнові права на кошти на якому с предметом обтяження, операції за ним, обтяження, щодо яких до банку надійшли повідомлення, у тому числі взяті банком на облік, інші обмеження права розпоряджання рахунком розкривається також на письмовий запит обтяжувача, якщо право обтяжувача на отримання відповідної інформації передбачено правочином, на підставі якого виникає таке обтяження;

???за рішенням суду;

???органам прокуратури України, Служби безпеки України, Державному бюро розслідувань, органам Національної поліції України, Національному антикорупційному бюро України, Бюро економічної безпеки України, Антимонопольному комітету України, Національному агентству з питань запобігання корупції, Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, - на їхні запити щодо банківських рахунків клієнтів та операцій, проведених на користь чи за дорученням клієнта, у тому числі операцій без відкриття рахунків, а саме відомості на конкретно визначену дату або за конкретний проміжок часу та стосовно конкретної юридичної або фізичної особи, фізичної особи - підприємця про: наявність рахунків, номери рахунків, залишок коштів на рахунках, операції списання з рахунків та/або зарахування на рахунки, призначення платежу, ідентифікаційні дані контрагента (для фізичних осіб - прізвище, ім?я та по батькові, ідентифікаційний номер платника податку; для юридичних осіб - повне найменування, ідентифікаційний код у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань), номер рахунку

контрагента та код банку контрагента;

???центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику: а) на його запит щодо наявності банківських рахунків; б) у випадках та в обсязі, визначених Угодою між Урядом України та Урядом Сполучених Штатів Америки для поліпшення виконання податкових правил й застосування положень Закону США "Про податкові вимоги до іноземних рахунків" (FATCA) та іншими міжнародними договорами, що містять положення про обмін інформацією для податкових цілей, згода на обов?язковість яких надана Верховною Радою України, або укладеними на їх підставі міжвідомчими договорами. Порядок розкриття такої інформації встановлюється Напіональним банком України; в) на його запит щодо дотримання резидентами встановлених Національним банком України граничних строків розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів;

центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму, на його запит у випадках, встановлених Законом України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення";

???органам державної виконавчої служби, приватним виконавцям - на їхні запити з питань виконання рішень судів та рішень, що підлягають примусовому виконанню відповідно до Закону України "Про виконавче провадження", - щодо банківських рахунків клієнтів та операцій, проведених на користь чи за дорученням клієнта, а саме відомості на конкретно визначену дату або за конкретний проміжок часу та стосовно конкретної юридичної або фізичної особи, фізичної особи - підприємця про: наявність рахунків, номери рахунків, залишок коштів на рахунках, операції списання з рахунків та/або зарахування на рахунки, призначення платежу, а також щодо договорів боржника про зберігання цінностей або надання боржнику в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком;

Національній комісії з цінних паперів та фондового ринку у разі самостійного подання банком інформації про банк як емітент та адміністративних даних відповідно до законів про цінні папери та фондовий ринок;

іншим банкам - на їхні запити у випадках, передбачених цим Законом та Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення;

???центральному органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову та бюджетну політику, з метою здійснення верифікації та моніторингу державних виплат - на його запит щодо банківських рахунків фізичних осіб, яким призначено, нараховано та/або здійснено державні виплати, а також фізичних осіб, які звернулися за призначенням державних виплат, операцій списання з рахунків та/або зарахування на рахунки і залишки за такими рахунками на визначену дату або за конкретний проміжок часу;

????особам, зазначеним власником рахунку (вкладу) у відповідному розпорядженні банку, у разі смерті такого власника рахунку (вкладу) - на їхній запит щодо наявності рахунків (вкладів) померлого власника та залишку коштів на рахунках (вкладах);

????державним нотаріальним конторам, приватним нотаріусам, посадовим особам органів місцевого самоврядування, уповноваженим на вчинення нотаріальних дій, іноземним консульським установам (для вчинення такими особами нотаріальних дій з охорони спадкового майна, з видачі свідоцтв про право на спадщину, про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя) - на їхні запити щодо наявності рахунків (вкладів) та залишку коштів на рахунках (вкладах) померлих власників цих рахунків та/або щодо залишку коштів, які належать померлим фізичним особам та зберігаються на будь-яких рахунках у банках, та/або щодо рухомого майна таких осіб, що перебуває на збереженні та/або у заставі банку як заклад, щодо наявності індивідуального банківського сейфа та/або договорів про надання в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа, та/або щодо наявності рахунків умовного зберігання (ескроу) та грошових коштів на цих рахунках, призначених для перерахування померлим бенефіціарам.

Отже, колегія суддів зазначає, що оскільки певні додаткові докази, які позивач просить суд апеляційної інстанції доучити до матеріалів справи є банківською таємницею, а позивачем в свою чергу не надано доказів того, що він є органом або особою перелічених вище, якій розкривається банківська таємниця, такі документи не можуть бути допустимими доказами в розумінні ч. 2 ст. 77 ГПК України, відтак не можуть бути прийняті колегією суддів.

Отже, оскільки з матеріалів справи вбачається, що подані позивачем докази, не були подані на розгляд в суді першої інстанції і відповідно не розглядались останнім, при цьому, як вже було встановлено вище, позивач не навів належних та обґрунтованих пояснень, що він був позбавлений можливості надати такі докази під час розгляду справи в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку щодо неможливості їх прийняття.

Щодо клопотання позивача про проведення судом опитування в порядку ст. 90 ГПК України колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. ч. 1-3 ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст. 74 ГПК України.

Отже, за загальним правилом, обов`язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Розподіл між сторонами обов`язку доказування визначається предметом спору.

Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 110 ГПК України суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений, або збирання чи подання відповідних доказів стане згодом неможливим або утрудненим.

Способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язання вчинити певні дії щодо доказів. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, визначені судом.

Згідно ст. 90 ГПК України учасник справи має право поставити в першій заяві по суті справи або у додатку до неї не більше десяти запитань іншому учаснику справи про обставини, що мають значення для справи.

Учасник справи, якому поставлено питання іншим учасником справи, зобов`язаний надати вичерпну відповідь окремо на кожне питання по суті.

На запитання до учасника справи, який є юридичною особою, відповіді надає її керівник або інша посадова особа за його дорученням.

Відповіді на запитання подаються до суду учасником справи - фізичною особою, керівником або іншою посадовою особою юридичної особи у формі заяви свідка не пізніше як за п`ять днів до підготовчого засідання, а у справі, що розглядається в порядку спрощеного провадження, - за п`ять днів до першого судового засідання.

Копія такої заяви свідка у той самий строк надсилається учаснику справи, який поставив письмові запитання.

Отже, виходячи із правового аналізу вищенаведених норм чинного процесуального закону слід констатувати, що письмове опитування учасників як свідків є одним із видів доказів, на підставі яких може бути встановлено наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовуються вимоги чи заперечення сторони.

Втім, колегія суддів зазначає, що визначені в заяві питання не є тими, що спрямовані на встановлення обставин, що мають значення для справи.

Поряд з цим, колегія суддів звертає увагу на те, що правова кваліфікація спірних правовідносин лежить в площині виключних повноважень судової юрисдикції, оскільки саме суд самостійно обирає норму права яку необхідно застосувати при вирішення спору та надає оцінку обраному стороною способу захисту порушеного права.

Відтак, надання чи ненадання відповідачем письмових пояснень щодо його думки з приводу чи є укладеним/не укладеним, а також дійсний/не дійсний певний правочин, не впливає на повне, всебічне та об`єктивне з`ясування обставин, що мають значення у цій справі та, відповідно, постановлення законного і обґрунтованого рішення.

Окрім цього, колегія суддів зазначає, що з огляду на приписи п. 2) ч. 1 ст. 42 ГПК України позивач не позбавлений права ставити питання іншим учасникам справи й під час розгляду справи по суті.

Таким чином, колегія суддів відхилила клопотання позивача про проведення судом опитування в порядку ст. 90 ГПК України.

Статтями 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 20.10.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Хромія" та ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" укладено Кредитний Договір №4Х16090Г (надалі за текстом "Кредитний договір"), на суму 4 450 000 000,00 (чотири мільярди чотириста п`ятдесят мільйонів гривень 00 копійок) для фінансування поточної діяльності підприємства. (т.1, а.с. 10-16).

За умовами п. А.2.1 та п. А.3 Кредитного договору, термін повернення кредиту - 06.10.2026 року.

Згідно з п. 7.9 Кредитного договору договір укладено/підписано з використанням електронного цифрового підпису (печатки) з посиленим сертифікатом ключа Акредитованого центру сертифікації ключів відповідача у порядку, передбаченому Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг" та Законом України "Про електронний цифровий підпис", а також на підставі Угоди про використання електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа від 03.02.2016 року, укладеної сторонами.

За Кредитним договором позивач отримав кошти в розмірі 4 413 213 731, 52 грн., що підтверджується платіжним дорученням №2165 від 20.10.2016 року. (т.1, а.с.17).

З матеріалів справи слідує, що між позивачем як поручителем та відповідачем як кредитором укладені наступні договори поруки:

- договір поруки №4Т13407Д/П від 20.10.2016 року предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання товариством з обмеженою відповідальністю "Техспецмонтаж" своїх зобов`язань за кредитними договорами від 26.06.2013 року №4Т13407Д, від 06.11.2013 року №4Т13710Д, від 20.02.2015 року №4Т15066И (т.1, а.с. 18);

- договір поруки №4Р13624И/П від 20.10.2016 року предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання товариством з обмеженою відповідальністю "Ранея" своїх зобов`язань за кредитними договорами за від 09.10.2013 року №4Р13624И, від 10.10.2013 року №4Р13625И, від 18.11.2013 року №4Р13738Д, від 12.12.2013 року №4Р13808Д, від 24.10.2014 року №4Р14330И (т.1, а.с. 22);

- договір поруки №4П14120И/П від 20.10.2016 року (далі Договір поруки) предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання третьою особою своїх зобов`язань за кредитними договорами від 12.02.2014 року №4П14120И, від 19.02.2014 року №4П14081Д (т.1, а.с. 28);

- договір поруки №4П14011Д/П від 20.10.2016 року предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання товариством з обмеженою відповідальністю "Парадіз" своїх зобов`язань за кредитним договором від 13.01.2014 року №4П14011Д. (т.1, а.с. 31).

Відповідно до п. 3 Договору поруки поручитель з умовами кредитного договору ознайомлений.

У п. 4 Договору поруки сторонами погоджено, що у випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники у сумі заборгованості за кредитом та у сумі відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору.

Пунктом 5 Договору поруки сторони погодили, що у випадку невиконання боржником обов`язку п. 1 цього договору кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням порушеного зобов`язання.

Поручитель зобов`язаний виконати обов`язок, зазначений в письмовій вимозі кредитора, впродовж 5-ти календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної у п. 5 цього договору (п. 6 Договору поруки).

Згідно з п. 7 Договору поруки у випадку порушення поручителем зобов`язання, передбаченого п. 6 цього договору, кредитор та поручитель прийшли до згоди, що кредитор має право в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором здійснювати договірне списання грошових коштів, що належать поручителю і знаходяться на його рахунках. Договірне списання оформлюється меморіальним ордером, у реквізиті "призначення платежу" якого зазначається інформація про платіж, номер, дату цього договору.

До поручителя, який виконав обов`язки боржника за кредитним договором, переходять всі права кредитора за кредитним договором і договорами застави (іпотеки), укладеними в цілях забезпечення виконання зобов`язань боржника перед кредитором за кредитним договором у частині виконаного зобов`язання (п. 8 Договору поруки).

Відповідно до п. 10 Договору поруки кредитор зобов`язаний у випадку виконання поручителем обов`язку боржника за кредитним договором передати поручителю впродовж 5-ти робочих днів банку з моменту виконання обов`язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов`язки боржника за кредитним договором.

Згідно з п. 17 Договору поруки договір укладено/підписано з використанням електронного цифрового підпису (печатки) з посиленим сертифікатом ключа Акредитованого центру сертифікації ключів відповідача у порядку, передбаченому Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг" та Законом України "Про електронний цифровий підпис", а також на підставі Угоди про використання електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа від 03.02.2016 року, укладеної сторонами.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просить визнати Договір поруки №4П14011Д/П від 20.10.2016 року недійсним на підставі ст. 230 ЦК України як такий, при укладенні якого відповідачем було введено позивача в оману.

В обґрунтування вказаних тверджень позивач послався на те, що:

- протягом 2016 року він здійснював господарську діяльність із реалізації паливо-мастильних матеріалів на території м. Кіровограда та Кіровоградської області. В операційному управлінні позивача перебували 37 автозаправних станцій. Наявна мережа автозаправних станції охоплювало всю територію Кіровоградської області, у тому числі в найбільших містах регіону. За період ведення господарської діяльності із реалізації пального позивачем реалізовано пального на загальну суму 493 236 230, 00 грн.;

- позивач мав численні господарські зв`язки із різними організаціями та установами. Позивачем відкрито рахунки у відповідача, у тому числі рахунки для заробітної плати працівників позивача;

- за час взаємодії позивача з відповідачем позивач зарекомендував себе як надійний та перспективний клієнт банку, що постійно нарощує обсяг необхідних банківських послуг;

- відповідач, володіючи повною фінансовою інформацією про позивача, усвідомлюючи високі економічні показники діяльності товариства, висунув позивачу пропозицію щодо можливості участі позивача у процедурі "трансформації" кредитного портфеля Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк";

- така процедура, зі слів співробітників банку, була ініційована Національним Банком України відповідно до рішення Правління Національного банку України від 05.10.2016 року №323/БТ, яким зобов`язано акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" розробити план реструктуризації (трансформації) кредитного портфеля. Згаданий план заходів, зі слів співробітників банку, передбачав переведення існуючого корпоративного кредитного портфеля на операційні компанії, які мають реальні та прозорі джерела походження доходів. Як зазначено у позовній заяві, на думку банку, позивач повністю відповідав необхідним критеріям для переведення на нього кредитного боргу "старих боржників";

- при цьому, як зазначає позивач, відповідач наголошував на тому, що кредитні зобов`язання "старих боржників" забезпеченні надзвичайно ліквідними активами, у тому числі корпоративними правами, товаром в обороті, цінними паперами та інше;

- за твердженням позивача, його дії з отримання кредитних коштів за Кредитним договором були направлені на залучення таких коштів для погашення зобов`язань "старих боржників" банку в зазначених рамках реалізації плану "трансформації" кредитного портфеля акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк", ініційованого НБУ, а укладення Кредитного договору обумовлено тим, що позивач, здійснюючи погашення за рахунок отриманих кредитних коштів (за вказаним кредитним договором) заборгованості "старих" позичальників (боржників), в тому числі третьої особи, мав на меті отримати прибуток від реалізації активів або набуття права власності на них (переданих позичальниками в забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договорами), так як, зі слів банку, сукупна вартість активів, що передані в забезпечення, у декілька разів перевищує заборгованість "старих" позичальників перед банком;

- після завершення процесу переоформлення боргів "старих боржників" банку рішенням НБУ від 18.12.2016 року №498-р акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" визнано неплатоспроможним, та відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.2016 року №961 банк перейшов у власність держави, проте зобов`язання банку щодо передачі позивачу документів, що посвідчували права заставодержателя на активи, якими були забезпечені зобов`язання "старих" боржників, банком виконані не були;

- протягом періоду з вересня 2017 року по березень 2018 року позивач намагався в судовому порядку отримати вказані документи від відповідача, однак, як встановлено у рішеннях судів (справа №910/15244/17), відповідач не був зобов`язаний передавати такі документи позивачу;

- таким чином, ані в порядку Договору поруки, ані в судовому порядку, відповідач не передав позивачу документи, які б давали змогу позивачу звернути стягнення на активи, що забезпечували виконання зобов`язань "старих" боржників за кредитними договорами, зокрема, документи, які забезпечували виконання зобов`язань третьої особи за вказаними у Договорі поруки кредитними договорами;

- така поведінка банку свідчить про відсутність намірів у банку виконувати свої зобов`язання за Договором поруки ні в момент його укладення, ні протягом значного періоду після його укладення, що свідчить про введення в оману позивача відповідачем;

- при цьому, банк лише використовував інформацію про такі активи для спонукання позивача укласти як Кредитний договір, так і Договір поруки з метою реалізації плану "трансформації", чим ввів позивача в оману щодо істотних умов договору;

- у позивача взагалі є сумніви щодо реальної наявності у банку таких активів, оскільки протягом 2016-2019 років банк не передав позивачу ні документи, які посвідчували наявність активі (їх копії), ні будь-яку іншу інформацію, що надавала б змогу позивачу звернути стягнення на такі активи.

Всі наведені обставини, на думку позивача, свідчать про те, що відповідач, як недобросовісна сторона правочину, навмисно, з метою виконання плану "трансформації" кредитного портфелю акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк", ввів в оману позивача щодо існування у банку договорів, укладених для забезпечення виконання зобов`язань "старих" боржників за кредитними договорами у розмірах, що суттєво перевищують розміри заборгованості за кредитними договорами, а відсутність вказаних документів має істотне значення при укладенні як Кредитного договору, так і Договору поруки (та інших договорів поруки) та підтверджує факт обману позивача, оскільки якби позивач на момент укладення вказаного кредитного договору та договору поруки знав про відсутність договорів забезпечень, він би не вчиняв вказаних правочинів.

Місцевий господарський суд ухвалюючи оскаржуване рішення погодився із викладеними вище доводами позивача, однак, колегія суддів дослідивши матеріали справи та заслухавши представників сторін не погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьої, п`ятою, шостою ст. 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 ст. 230 ЦК України встановлює, що, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" встановлено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

У вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 230 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв`язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Аналізуючи зазначене, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що під час розгляду справи позивачем доведено належними та допустимими доказами наявності обставин, які є підставами для визнання недійсним договору поруки на підставі ст. 230 ЦК України.

Колегія суддів наголошує, що позивачем не доведено, що представниками відповідача повідомлялись відомості, які не відповідають дійсності, або що представники відповідача замовчували обставини, що мали істотне значення для правочину (відсутність забезпечення виконання зобов`язань позичальників за кредитними договорами).

Також позивачем не доведено і те, що відповідачем вчинялись певні винні, навмисні дії, які свідчили б про намагання відповідачем запевнити позивача про такі властивості й наслідки Договору поруки, які насправді не настануть.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що як слідує з протоколу №13/10 загальних зборів засновників (учасників) Товариства з обмеженою відповідальністю "Хромія" від 13.10.2016 року, загальними зборами позивача було прийнято рішення щодо отримання у відповідача кредиту у загальній сумі 4 450 000 000, 00 грн. у зв`язку з недостатньою кількістю оборотних коштів та для фінансування поточної діяльності товариства шляхом укладення відповідного договору. (т.1, а.с. 67).

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що жодних посилань/згадувань/рішень в частині необхідності укладення кредитного договору/договорів поруки з метою отримання прибутку у вигляді продажу/отримання у власність позивачем майна, переданого у якості забезпечення за "старими" кредитами, у зазначеному протоколі не міститься, так само, як не міститься і будь-яких згадок і даних взагалі щодо такого майна (його оцінки, наявності і т. ін.) та взагалі щодо, так званої, трансформації кредитного портфелю банку.

Те, що метою кредитування позивача є саме фінансування поточної діяльності товариства, підтверджується як наданим позивачем Техніко-економічним обґрунтуванням повернення кредитних коштів від 17.10.2016 року (т.1, а.с.68-69), так і заявкою на отримання кредиту від 17.10.2016 року, яка була надана самим позивачем. (т.1, а.с.70).

Така саме мета кредитування зазначена й у Кредитному договорі.

Місцевий господарський суд в свою чергу не звернув увагу на той факт, що жодних посилань на трансформацію/майно/забезпечення за первісними кредитами всі перелічені вище документи не містять, так само, як не містять посилань і на договори поруки, які позивач помилково ототожнює з умовами/підставами отримання ним кредиту та бажаними наслідками отримання за такими договорами поруки прибутку (в тому числі за оспорюваним договором).

Крім того, жоден пункт кредитного договору не містить згадок про трансформацію, необхідність укладення оспорюваного позивачем договору поруки та щодо інших обставин, які позивач використовує в якості обґрунтування позовних вимог.

Отже, матеріалами справи не підтверджується жодна з викладених на підтвердження наявності підстав для визнання договору поруки недійсним обставин.

А підписавши спірний Договір поруки, позивач реалізував своє право, надане йому статтями 627, 628 ЦК України, на вільне укладення договору, вибір контрагента та визначення умов договору.

Крім цього, укладаючи спірний договір поруки позивач не був позбавлений права здійснити перевірку фінансового стану юридичної особи по зобов`язанням, якої він поручився, що входить у межі звичайної обачності при укладенні договору.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до частини 1 статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Положеннями статті 558 ЦК України передбачено право поручителя на оплату послуг, наданих ним боржникові, однак, така плата не була встановлена в жодному з договорів поруки, що виключає можливість отримання прибутку за такими договорами, оскільки вони були безоплатними.

Відповідно до частини 3 статті 556 ЦК України до кожного з кількох поручителів, які виконали зобов`язання, забезпечене порукою, переходять права кредитора у розмірі частини обов`язку, що виконана ним. Тобто, поручитель отримує право вимоги до боржника виключно на суму коштів, що була ним сплачена - не більше і не менше.

Вищевказане додатково підтверджує неможливість отримання поручителем прибутку, як мети укладення та виконання договору поруки.

Також колегія суддів звертає увагу, що відсутність підстав для задоволення аналогічних позовів встановлена у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справах №910/18601/19 від 06.04.2021 року, №910/18729/19 від 06.04.2021 року, №910/18296/19 від 31.03.2021 року, №910/17881/19 від 31.0.2021 року, №910/18063/19 від 31.03.2021 року, №910/18600/19 від 31.03.2021 року, №910/18476/19 від 30.03.2021 року, №910/18743/19 від 30.03.2021 року, №910/18914/19 від 25.03.2021 року, №910/18714/19 від 25.03.2021 року, №910/18504/19 від 25.03.2021 року, №910/18699/19 від 12.03.2021 року, №910/18374/19 від 18.03.2021 року, № 910/18702/19 від 18.03.2021 року та інші.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Дослідивши наявні в матеріалах справи, документальні докази, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не доведено наявності встановлених цивільним законодавством умов для визнання недійсними договору поруки №4П14011Д/П від 20.10.2016 року з підстав, зазначених ним у позовній заяві, а відтак, суд першої інстанції не правомірно задовольни позов.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

З огляду на обставини, які викладені вище, суд першої інстанції дійшов не вірного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у цій справі.

Колегія суддів вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом першої інстанції мало місце неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, тому рішення господарського суду міста Києва від 20.09.2021 року у справі №910/14795/20 підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Враховуючи вимоги, викладені в апеляційній скарзі, скарга Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині.

Відповідно до ч.1 ст.277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції підлягає розподілу пропорційно розміру задоволених позовних вимог в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, 269, п. 2 ч. 1 ст. 275, 282, 284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2021 року у справі №910/14795/20 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2021 року у справі № 910/14795/20 скасувати та прийняти нове рішення, яким:

« 1. У задоволені позову відмовити повністю.»

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ХРОМІЯ" (25006, м. Кропивницький, вул. Ельворті, будинок 7, офіс 402, ідентифікаційний код 40215536) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, ідентифікаційний код 14360570) судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 3 153 (три тисячі сто п`ятдесят три гривні) 00 коп.

4. Видачу наказів на виконання цієї постанови доручити Господарському суду міста Києва.

5. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/14795/20.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 27.02.2023 року.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді А.О. Мальченко

М.Г. Чорногуз