РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.02.2023Справа № 910/11024/22
За позовом фізичної особи-підприємця Сєдих Олександра Сергійовича

до фізичної особи-підприємця Бутузової Катерини Олександрівни

про розірвання договору,

Суддя Карабань Я.А.

Секретар судових засідань Федорова С.М.

Представники учасників справи:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: не з`явився;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Сєдих Олександр Сергійович (надалі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до фізичної особи-підприємця Бутузової Катерини Олександрівни про (надалі - відповідач), в якому просив суд:

- розірвати договір №25 від 01.12.2021, укладений між відповідачем, як виконавцем та позивачем, як замовником;

- стягнути суму грошових коштів у розмірі 55 500, 00 грн.

Позовні вимоги, з посиланням на ст.11, 526, 530, 599, 610, 611, 626, 627, 628, 901, 902, 907 Цивільного кодексу України, ст.193, 202, 188 Господарського кодексу України, мотивовані тим, що відповідачем не виконано умови договору №25 від 01.12.2021 та між сторонами самостійно не досягнуто згоди щодо розірвання зазначеного договору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.10.2022 дану позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом п`яти днів з дня вручення даної ухвали.

15.11.2022 від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.11.2022 відкрито провадження, постановлено її розгляд здійснювати за правилами загального позовного провадження та підготовче засідання призначено на 14.12.2022.

06.12.2022 від представника позивача надійшла заява про участь в судовому засіданні призначеному на 14.12.2022 о 12:00 год. у режимі відеоконференції поза приміщенням суду з використанням власних технічних засобів за допомогою технічного забезпечення «EasyCon».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.12.2022 заяву представника позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено.

13.12.2022 від представника позивача надійшла заява в якій зазначено, що відповідачем погашено заборгованість.

14.12.2022 від відповідача надійшло клопотання в якому зазначено, що нею сплачено на користь позивача 60 500, 00 грн грошових коштів.

14.12.2022 від представника позивача надійшла заява про закриття провадження в справі, в частині стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 55 500, 00 грн.

У підготовче засідання 14.12.2022 з`явилась представник позивача, відповідач у засідання не з`явилась, про дату та час проведення судового засідання повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.12.2022 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та підготовче засідання відкладено на 24.01.2023.

28.12.2022 від представника позивача надійшла заява про участь в судовому засіданні призначеному на 24.01.2023 о 12:40 год. у режимі відеоконференції поза приміщенням суду з використанням власних технічних засобів за допомогою технічного забезпечення «EasyCon».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.01.2023 заяву представника позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено.

У підготовче засідання 24.01.2023 з`явилась представник позивача, відповідач у засідання не з`явилась, про дату та час проведення судового засідання повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила. У засіданні представник позивача підтримала заяву про закриття провадження в справі в частині стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 55 500, 00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.01.2023 провадження в справі №910/11024/22 в частині стягнення суми грошових коштів у розмірі 55 500, 00 грн закрито, в зв`язку з відсутністю предмета спору. Також враховуючи, що судом під час підготовчого провадження та, зокрема, в підготовчому засіданні було вчинено всі дії, які необхідно вчинити до закінчення підготовчого провадження та початку судового розгляду справи по суті, суд закрив підготовче провадження і призначив справу до судового розгляду по суті на 21.02.2023.

21.02.2023 від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі та участі позивача.

У судове засідання 21.02.2023 представники учасників справи не з`явилися, про день та час розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином. Представник позивача надала заяву про розгляд справи без її участі та участі позивача.

Одночасно, статтею 202 Господарського процесуального кодексу України визначені наслідки неявки в судове засідання учасника справи.

Зокрема, згідно із частиною 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Суд зазначає, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Зважаючи на те, що неявка сторін не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

При цьому, суд зауважує, що він надавав можливість учасникам справи реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень.

Судом, враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25.01.2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Враховуючи, що явка учасників справи та їх представників у судове засідання обов`язковою не визнавалась, сторони повідомлені про хід розгляду справи у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку, судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції в спорі та надання відповідних доказів, суд вважає за можливе розглянути справу в цьому судовому засіданні без участі сторін за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 3 ст. 222 Господарського процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

У разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення (ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України).

Розглянувши надані документи та матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

01.12.2021 між відповідачем (виконавець) та позивачем (замовник) укладено договір №25 (надалі-договір), предметом якого відповідно до розділу 1 є виконання/надання виконавцем комплексу робіт/послуг з організації участі Замовника у виставці «KIFF 2022». Місце проведення виставки: м. Київ, Міжнародний виставковий центр, Броварський проспект, 15. Період проведення виставки: з 2 березня 2022 року по 5 березня 2022 року Умови проведення виставки: відсутність законодавчої заборони на проведення масового заходу в період проведення виставки.

Відповідно до п.п.3.1., 3.3. договору загальна вартість участі замовника у виставці за весь період, вказаний в п.1.3 цього договору складає 121 000,00 грн. У складі загальної вартості участі замовник сплачує організаційний внесок у сумі 5 000,00 грн, який використовується на видання каталогу, беджів, охорону тощо.

Згідно із. п.4.2. договору в разі перенесення строків проведення виставки з вини виконавця (окрім випадків спричинених обставинами непереборної сили - форс-мажор) останній зобов`язаний попередити замовника не менше ніж за 30 календарних днів до початку виставки, при цьому замовник має право відмовитись від участі у виставці у запропоновані нові строки протягом 3-х (трьох) календарних днів з дати отримання повідомлення виконавця. У такому випадку виконавець повертає замовнику 100% суми перерахованих коштів на першу вимогу замовника. У випадку ненадходження письмової відмови замовника від договору, нові строки виконання зобов`язань вважаються погодженими сторонами.

Сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання зобов`язань за цим договором, якщо воно є наслідком обставин непереборної сили (форс-мажорні обставини) які визначено п.2. ст.14-1 ЗУ «Про торгово-промислові палати в Україні, та які безпосередньо перешкоджають виконанню сторонами своїх зобов`язань. Після подолання вказаних перешкод новий строк виконання зобов`язань погоджується сторонами (п.4.4. договору).

Відповідно до п.4.4.1. договору у випадку недосягнення сторонами згоди щодо нових строків проведення виставки, після усунення перешкод, спричинених обставинами непереборної сили, договір може бути розірвано в односторонньому порядку на вимогу однієї із сторін, шляхом направлення письмового повідомлення на поштову адресу другої сторони не пізніше ніж за 7 календарних днів до дати розірвання договору. При цьому виконавець зобов`язаний повернути замовнику перераховану передоплату за договором, за винятком суми сплаченого замовником організаційного збору, протягом 5 (п`яти) банківських днів з моменту отримання відповідного письмового повідомлення (вимоги) учасника.

Договір діє з моменту підписання і до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за ним (п.5.1. договору).

01.12.2021 відповідачем на підставі договору було виставлено позивачу рахунок на оплату №6-КМ1/2 від 01.12.2021 на суму 121 000, 00 грн.

02.12.2021 позивачем сплачено на підставі рахунку 42 600, 00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №549 від 02.12.2021, 16.02.2022 сплачено 50 000, 00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №593 від 16.02.2022 та 17.02.2022 сплачено 28 400, 00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №594 від 17.02.2022, а всього: 121 000, 00 грн.

20.06.2022 позивачем направлено відповідачу листа за вих.№3, в якому позивач просив останнього повернути передплату за договором у розмірі 121 000, 00 грн.

17.08.2022 позивачем направлено відповідачу листа з вимогою від 01.08.2022, в якому позивач просив розірвати договір №25 від 01.12.2021 та повернути передплату за ним у розмірі 121 000, 00 грн. Направлення листа підтверджується описом вкладення в цінний лист та фіскальним чеком АТ «Укрпошта» від 17.08.2022 за №438.

18.08.2022 відповідачем було повернено позивачу 60 500, 00 грн, у зв`язку з неможливістю виконання умов договору та згідно листа №3 від 20.06.2022, що підтверджується платіжним дорученням №44 від 18.08.2022.

09.12.2022 відповідачем було повернено позивачу 60 500, 00 грн, у зв`язку з неможливістю виконання умов договору та згідно листа №3 від 20.06.2022, що підтверджується платіжною інструкцією №50 від 09.12.2022.

Тобто, відповідачем повернуто позивачу 121 000, 00 грн попередньої оплати сплаченої на підставі договору.

Суд зазначає, що хоча договір, який наявний в матеріалах справи зі сторони відповідача не підписаний, однак сторони вчинили дії на його виконання, а також його укладення не заперечується сторонами.

Так, предметом даного позову є вимоги позивача до відповідача про розірвання договору №25 від 01.12.2021.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Частинами 1, 3, 5 статті 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Згідно зі статті 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір укладений між позивачем та відповідачем за своєю правовою природою є договором надання послуг, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 63 Цивільного кодексу України.

Положеннями ст. 901 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Згідно зі ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до положень ст.907 Цивільного кодексу України договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом.

Приписами статті 188 Господарського кодексу України передбачено, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Одностороння відмова від договору не потребує узгодження, та як самостійний юридичний факт зумовлює його розірвання. У випадках, коли право на односторонню відмову у сторони відсутнє, намір розірвати договір може бути реалізований лише за погодженням з іншою стороною, оскільки одностороннє розірвання договору не допускається, а у разі недосягнення сторонами домовленості щодо розірвання договору, - за судовим рішенням на вимогу однієї із сторін (частина 4 статті 188 Господарського кодексу України).

Згідно зі статтею 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Так, як зазначає позивач та вбачається з матеріалів справи Київський міжнародний меблевий форум «KIFF 2022» (період проведення з 02.03.2022 по 05.03.2022) не відбувся, в зв`язку з початком військової агресії з боку Російської Федерації.

Сторонами в пункті 4.4.1. договору погоджено, що у випадку недосягнення сторонами згоди щодо нових строків проведення виставки, після усунення перешкод, спричинених обставинами непереборної сили, договір може бути розірвано в односторонньому порядку на вимогу однієї із сторін, шляхом направлення письмового повідомлення на поштову адресу другої сторони не пізніше ніж за 7 календарних днів до дати розірвання договору. При цьому виконавець зобов`язаний повернути замовнику перераховану передоплату за договором, за винятком суми сплаченого замовником організаційного збору, протягом 5 (п`яти) банківських днів з моменту отримання відповідного письмового повідомлення (вимоги) учасника.

Як зазначає позивач та вбачається з матеріалів справи 18.08.2022 ним направлено листа №б/н на адресу відповідача, в якому повідомлено про розірвання договору №25 від 01.12.2022.

У свою чергу відповідачем повернуто позивачу 121 000, 00 грн грошових коштів сплачених на підставі договору, в зв`язку з неможливістю виконання зобов`язань за ним, що підтверджується копіями платіжних доручень наявних у матеріалах справи.

Положеннями п. 3 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України закріплено принцип свободи договору.

Суд звертає увагу, що кожна сторона у відповідних правовідносинах має поводити себе добросовісно, обачливо й розумно, об`єктивно оцінювати ситуацію, що випливає зі ст.3 Цивільного кодексу України.

У відповідності до положень статтей 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово посилався на принцип римського права venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки), який базується ще на римській максимі "ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці" (постанови Верховного Суду в справах №910/19179/17, №914/2622/16, №914/3593/15, №237/142/16-ц, №911/205/18).

Отже, враховуючи умови пункту 4.4.1. договору він є розірваним, за ініціативою позивача (замовника), з 25.08.2022.

Відповідно до частини 1 статті 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

За змістом зазначених вище норм слідує, що розірвано може бути лише чинний (такий, що діє на час звернення до суду з позовом та прийняття відповідного судового рішення) договір. Відповідний висновок також міститься в постанові Верховного Суду від 07.08.2018 у справі № 910/7981/17.

Як указано судом вище, договір є розірваним за ініціативою позивача з 25.08.2022, а тому суд позбавлений можливості повторно його розірвати.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що вимога позивача про розірвання договору №25 від 01.12.2022 є такою, що не підлягає задоволенню.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене вище, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду.

Підсумовуючи наведене, суд у повному обсязі відмовляє в задоволенні позову фізичної особи-підприємця Сєдих Олександра Сергійовича.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача.

Керуючись ст. 73, 74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Повний текст складено та підписано 28.02.2023.

Суддя Я.А.Карабань