ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" лютого 2023 р. м. Львів Справа №914/533/22

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії суддів:

Головуючий суддя І.Б. Малех

Судді В.М. Гриців

О.В.Зварич

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги:

1) Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрозахист Донбас» від 24.10.2022 (вх. № ЗАГС 01-05/2610/22 від 26.10.2022)

2) Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарське підприємство «Захід-Агро» від 31.10.2022 (вх. № ЗАГС 01-05/2682/22 від 03.11.2022)

на рішення Господарського суду Львівської області від 04 жовтня 2022 року (суддя Запотічняк О.Д., повний текст рішення складено та підписано 11.10.2022, м. Львів)

у справі № 914/533/22

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрозахист Донбас», смт. Чабани Київської області

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарське підприємство «Захід-Агро», с. Гаї Львівської області

про стягнення 163589,97 грн,

ВСТАНОВИВ:

В березні 2022 року на розгляд Господарського суду Львівської області поступила позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрозахист Донбас» до Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарське підприємство «Захід-Агро» про стягнення 163589,97 грн, з яких: 55991,04 грн 48% річних, 40914,73 грн пеня, 55684,33 грн штраф, 10999,87 грн інфляційні втрати.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачем порушено умови договору поставки № ІМ 19/18 від 16.04.2018 з додатками до нього, в частині своєчасної оплати за отриманий товар, тому, відповідно до умов договору позивачем було нараховано штрафні санкції, які просить стягнути, також додатково стягнути витрати за надану правничу допомогу в сумі 25000,00 грн.

Відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю сільськогосподарське підприємство «Захід-Агро», подало відзив на позовну заяву, в якому визнає несвоєчасну оплату за отриманий товар, однак, просить застосувати до штрафних санкцій строк позовної давності в три роки. У відзиві також зазначено, що відповідач очікує понести витрати за надання правової (правничої) допомоги в сумі 17000,00 грн та винагороду в розмірі 10% від суми на яку буде зменшено заявлену позивачем суму стягнення.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 04 жовтня 2022 року у справі № 914/533/22 відмовлено в задоволенні позову та у заяві відповідача .

Суд встановив, що відповідач отримав від позивача товар на загальну суму 2402666,12 грн, проте оплату за отриманий товар здійснював з порушенням обумовлених умовами договору строків, у зв`язку із чим, позивач правомірно нарахував відповідачу 55991,04 грн 48% річних, 40914,73 грн пеню, 55684,33 грн штраф, 10999,87 грн інфляційні втрати. Проте, суд першої інстанції врахував заявлену у відзиві відповідача заяву про застосування строків позовної давності в три роки, оскільки суд встановив, що термін позовної давності для стягнення штрафних санкцій позивачем закінчився у травні та жовтні 2021 року, а позивач звернувся до суду з пропуском встановленого законом строку 23.02.2022 та застосував ч. 5 ст. 267 ЦК України.

Щодо заявлених витрат на правничу допомогу позивача, місцевий суд дійшов висновку про те, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог слід відмовити у клопотанні позивача про стягнення витрат на правничу допомогу. Щодо витрат на правничу допомогу відповідача судом також відмовлено, оскільки останнім не подано суду доказів про виконання договору про надання правничої допомоги, а саме: акту виконаних робіт, специфікації чи розрахунку з детальним описом робіт, які були виконані адвокатом. Суд зазначив, що договір про надання правничої допомоги є лише наміром сторін, про те, що факт його виконання повинен бути підтвердженим належними та допустимими доказами, однак такі відсутні в матеріалах справи.

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрозахист Донбас», не погодившись з винесеним рішенням подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове, яким задоволити позовні вимоги та стягнути 55991,04 грн 48% річних, 40914,73 грн пеню, 55684,33 грн штраф, 10999,87 грн інфляційні втрати, 33179,50 грн витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката в суді першої інстанції.

Також, в апеляційній скарзі позивачем зазначено, що до стягнення підлягають витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката в суді апеляційної інстанції в сумі 20000,00 грн.

Апеляційна скарга позивача обґрунтована наступним:

1) апелянт, не згідний із застосуванням судом першої інстанції строку позовної давності тривалістю 3 роки, так як вважає, що строк позовної давності припав на час дії карантину на території України, цей строк станом на час звернення позивача із позовом не закінчився та є продовженим на строк дії такого карантину, відповідно коли строк припадає на період дії карантину, цей строк є продовженим на період дії карантину в Україні незалежно від того чи визначений даний строк в загальному порядку ст. ст. 257,258 ЦК України. Позивач покликається на висновки Верховного Суду в постановах від 25.08.2021 у справі № 914/1560/20 та від 06.05.2021 у справі № 903/323/20.

2) щодо понесених позивачем витрат на правничу допомогу адвоката в суді першої інстанції позивач зазначив, що оскільки рішення у даній справі було прийнято в першому судовому засіданні, відтак, дані обставини позбавили позивача подати суду докази, які підтверджують понесені останнім витрати, а саме: договір про надання правничої допомоги, додаткову угоду до договору, опис наданих послуг та акт приймання-передачі наданих послуг.

3) щодо витрат понесених позивачем витрат на правничу допомогу адвоката в суді апеляційної інстанції позивач зазначив, що докази, які понесені останнім додаються до апеляційної скарги.

Позивачем, також подано відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якій позивач заперечує, щодо стягнення витрат за надану правничу допомогу на користь відповідача, мотивуючи тим, що останнім не подано належних доказів виконання умов договору, сам факт укладення такого договору та додаткової угоди є наміром сторін.

Відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю сільськогосподарське підприємство «Захід-Агро», не погодившись з винесеним рішенням, в частині із розподілу судових витрат, а саме, відшкодуванням витрат на надання правничої допомоги, у відшкодуванні яких суд відповідачу відмовив.

В апеляційній скарзі відповідач просить оскаржуване рішення, в частині відмови відповідачу в стягненні витрат на правову допомогу скасувати та в цій частині прийняти нове, яким стягнути 33359,00 грн, з яких 17000,00 грн витрати на правничу допомогу та 16359,00 грн 10% від ціни позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновок суду про те, що відповідачем не подано доказів того, що договір про надання правової допомоги № 09/1-07/22 від 09.09.2022 був виконаний не відповідає дослідженим судом доказам, оскільки, даним договором та додатком до нього сторони погодили всі істотні умови, а протокол судового засідання від 04.10.2022 підтверджує надані адвокатом послуги, крім того у справі наявна заява про ознайомлення із матеріалами справи.

Відповідач стверджує, що будь-яких умов, щодо необхідності підтвердження факту наданих послуг у формі обов`язку скласти та підписати акт наданих послуг, специфікацію чи рахунок з детальним описом робіт договір про надання правової допомоги не містить.

Відповідачем відзиву на апеляційну скаргу позивача не подано (не надіслано), відповідно відповідач не скористався своїм правом, визначеним ч. 1, ст. 263 ГПК України. Відповідно до ч. 3 ст. 263 ГПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Ухвалами Західного апеляційного господарського суду від 31 жовтня 2022 року та від 04.11.2022 (головуючий суддя Малех І.Б., судді Гриців В.М., Зварич О.В.) відкрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами: Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрозахист Донбас» від 24.10.2022 (вх. № ЗАГС 01-05/2610/22 від 26.10.2022) та Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарське підприємство «Захід-Агро» від 31.10.2022 (вх. № ЗАГС 01-05/2682/22 від 03.11.2022) на рішення Господарського суду Львівської області від 04 жовтня 2022 року у справі № 914/533/22. Ухвалено дані апеляційні скарги розглядати без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.10 ст. 270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 статті 8 ГПК України встановлено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ціна позову у справі № 914/533/22 є меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому з урахуванням цієї обставини та предмету спору вказана справа підлягає розгляду судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Сторони повідомлені про розгляд справи в порядку письмового провадження ухвалами суду від 31.10.2022 та від 04.11.2022, які надіслані на електронну адресу таких, відомості чого містять матеріали справи.

Згідно статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV практика Європейського суду з прав людини застосовується українськими судами як джерело права.

Згідно практики Європейського суду з прав людини щодо тлумачення поняття «розумний строк» вбачається, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ і було б неприродно встановлювати один і той самий строк для всіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин (рішення у справі «Броуган та інші проти Сполученого Королівства»).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Європейський суд з прав людини в своїй практиці виходить із того, що розумність тривалості судового провадження необхідно оцінювати у світлі обставин конкретної справи, враховуючи критерії, вироблені судом. Такими критеріями є: 1) складність справи, тобто, обставини і факти, що ґрунтуються на праві (законі) і тягнуть певні юридичні наслідки; 2) поведінка заявника; 3) поведінка державних органів; 4) перевантаження судової системи; 5) значущість для заявника питання, яке знаходиться на розгляді суду, або особливе становище сторони у процесі (Рішення «Бараона проти Португалії», 1987 рік, «Хосце проти Нідерландів», 1998 рік; «Бухкольц проти Німеччини», 1981 рік; «Бочан проти України», 2007 рік).

Таким чином, суд, враховуючи обставини справи та введення воєнного стану в Україні, застосовує принцип розумного строку тривалості провадження відповідно до зазначеної вище практики Європейського суду з прав людини.

Вивчивши матеріали справи в сукупності з апеляційною скаргою, судова колегія Західного апеляційного господарського суду прийшла до висновку про відповідність рішення від 04.10.2022 Господарського суду Львівської області у справі № 914/533/22 нормам чинного матеріального та процесуального права, матеріалам та обставинам справи, виходячи з наступного.

Слід зазначити, що позивачем оскаржено рішення суду першої інстанції, в частині застосування судом до позовних вимог позивача строку позовної давності в тривалістю три роки, строк для стягнення якого сплив та не задоволення клопотання останнього про стягнення витрат за надану правову допомогу.

Відповідач, в своїй апеляційній скарзі частково не погоджується з оскаржуваним рішення суду, в частині відмови в його заяві про стягнення з позивача витрат, понесених за надану правову допомогу.

Частиною 1 ст. 269 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до наведеного вбачається, що судовій колегії слід переглянути справу в межах доводів апеляційних скарг, а саме, щодо правомірного застосування судом строку позовної давності та розгляді заяв (клопотань) про стягнення витрат за надання правничої допомоги.

Щодо правильності застосування строку позовної давності, судова колегія зазначає наступне:

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи і не заперечується сторонами у справі, відповідач, отримав товар на загальну суму 2402666,12 грн, проте оплату за отримання товару здійснював з порушенням обумовлених строків, відповідно позивачем підставно нараховано відповідачу 40914,73 грн - пені, 55991,04 грн - 48% річних, 10999,87 грн інфляційних втрат та 55684,33 грн штрафу.

Судом встановлено, що пунктом 7.9 договору поставки сторони погодили, що строк позовної давності, щодо стягнення штрафних санкцій, у відповідності до ст. 259 ЦК України продовжується до 3 років.

Разом з тим, як встановлено судом першої інстанції, з чим погоджується судова колегія, термін позовної давності для стягнення штрафних санкцій позивачем закінчився у травні та жовтні 2021 року, а останній звернувся до суду з пропуском встановленого законом строку 23.02.2022.

Слід зазначити, що вище встановлені обставини сторонами, зокрема позивачем, не заперечується.

Однак, позивач стверджує, що строк для пред`явлення позову до суду ним не пропущений, оскільки, порядок обчислення строків позовної давності під час карантину, визначений нормами ЦК України, є продовжений Законом України від 30.03.2020 № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».

Так, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID -19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Відповідно до статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною першою статті 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

За змістом частини першої статті 261 названого Кодексу позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Положеннями статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а статті 258 цього ж Кодексу - до окремих вимог встановлено позовну давність в один рік.

Частиною першою статті 223 Господарського кодексу України передбачено, що при реалізації у судовому порядку відповідальності за правопорушення у сфері господарювання застосовуються загальний та скорочені строки позовної давності, передбачені Цивільним кодексом України, якщо інші строки не встановлено цим Кодексом.

У даній справі підставою для подання позову є нарахування штрафних санкцій за несвоєчасну оплату відповідачем коштів за отриманий товар, відтак, строк позовної давності для пред`явлення вимог про стягнення з відповідача штрафних санкцій закінчився у травні та жовтні 2021 року.

З позовною заявою про стягнення штрафних санкцій позивач звернувся до суду через поштове відділення зв`язку 23.02.2022, тобто, з пропуском законодавчо встановленого строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем.

Судова колегія звертає увагу на те, що постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» від 11.03.2020 № 211 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2020 № 215), з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 та з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10.03.2020 на усій території України з 12.03.2020 до 03.04.2020 було встановлено карантин.

У подальшому строк дії карантину продовжувався з 03.04.2020 до 24.04.2020 року (постанова Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 № 239), з 24.04.2020 до 11.05.2020 (постанова Кабінету Міністрів України від 22.04.2020 № 291), з 11.05.2020 до 22.05.2020 (постанова Кабінету Міністрів України від 04.05.2020 № 343), з 22.05.2020 до 22.06.2020 (постанова Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 № 392), з 22.06.2020 до 31.07.2020 (постанова Кабінету Міністрів України від 17.06.2020 № 500), з 31.07.2020 до 31.08.2020 (постанова Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 № 641), з 31.08.2020 по 31.10.2020 (постанова Кабінету Міністрів України від 26.08.2020 № 760), з 31.10.2020 по 19.12.2020 (постанова Кабінету Міністрів України від 13.10.2020 № 956) з 19.12.2020 по 28.02.2021 (постанова Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236), з 17.02.2021 до 30.04.2021 (постанова Кабінету Міністрів України від 17.02.2021 № 104), з 21.04.2021 до 31.08.2021 (постанова Кабінету Міністрів України від 16.06.2021 № 611). На даний час карантинні обмеження також тривають.

Однак, такі карантинні обмеження не призупинили роботу судів на території України та роботу самого позивача.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 03.02.2021 у справі № 910/18125/19 зазначено, що оголошення карантину внаслідок поширення коронавірусу COVID-19 не зупиняє роботи судів, а правосуддя в Україні здійснюється і в період зазначеного карантину (з дотриманням карантинних обмежень).

Отже, обставини, про які зазначив позивач в своїй апеляційній скарзі, не були перешкодою для його звернення з позовом в межах законодавчо встановленого строку, і не приймаються судом як обґрунтовані, оскільки їх наявність не перешкоджала своєчасному пред`явленню позовної заяви.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже, оскільки позивач звернувся до господарського суду після спливу позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем до прийняття рішення, господарський суд дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, у зв`язку зі спливом строку на звернення до суду з даним позовом.

Частиною третьою статті 2 ГПК України визначено, що основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема є: верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; обов`язковість судового рішення; розумність строків розгляду справи судом; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до частини першої, третьої статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Щодо понесених позивачем та відповідачем витрат на правничу допомогу адвоката в суді першої інстанції, в задоволенні яких місцевим судом відмовлено, в зв`язку із неподанням сторонами в підтвердження своїх доводів доказів, а саме: акту виконаних робіт, специфікацій чи рахунку з детальним описом робіт, які були виконані адвокатом, судова колегія зазнає наступне.

У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За приписами частини 3 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Глава 52 Цивільного кодексу України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Статтею 123 ГПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За ч. ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки:

1) Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»);

2) За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України;

3) Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару;

4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв;

5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»;

6) Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Отже, діяльність адвоката є оплачуваною працею і така оплата у вигляді гонорару здійснюється на підставі укладеного між адвокатом та його клієнтом договору про надання правової допомоги.

На підтвердження наданих адвокатом послуг суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат". Аналогічний правовий висновок сформульовано в постанові ВП ВС від 27.06.2018 у справі №826/1216/16.

Слід зазначити, що суть заяви (клопотання) про стягнення витрат за надані адвокатські послуги полягає у понесенні стороною витрат за надані адвокатом послуги.

В даному випадку, як і вірно зазначено судом першої інстанції, сторонами не подано документальних доказів виконання умов договору, оскільки договір про надання правової допомоги є лише наміром сторін, проте факт його виконання повинен бути підтвердженим належними та допустимими доказами, однак такі відсутні в матеріалах справи.

Відповідно до наведеного твердження відповідача про те, що договором та додатком до нього сторони погодили всі істотні умови, а протокол судового засідання від 04.10.2022 підтверджує надані адвокатом послуги, крім того у справі наявна заява про ознайомлення із матеріалами справи, не є належними та відповідними доказами понесеними відповідачем витрат в розумінні ст. ст. 76 ,77 ГПК України.

Також є безпідставним твердженням відповідача, про те, що умовами договору не передбачено необхідності підтвердження факту наданих послуг у формі обов`язку скласти та підписати акт наданих послуг, специфікації чи рахунку з детальним описом робіт.

Щодо заявленого позивачем клопотання про стягнення витрат, пов`язаних з наданою правничою допомогою в суді апеляційної інстанції в сумі 20000,00 грн, слід зазначити наступне.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України).

Судовою колегією встановлено, що позивач при поданні апеляційної скарги заявив клопотання (заяву) про стягнення витрат за надану професійну правничу допомогу в сумі 20000,00 грн.

На підтвердження здійснених витрат на професійну правничу допомогу позивач надав: договір про надання правової допомоги № 01-12 від 01.12.2021, укладений між адвокатом Василюком Євгенієм Віталійовичем та клієнтом ТзОВ «Агрозахист Донбас», додаткову угоду від 12.10.2022 до договору про надання правової допомоги № 01-12 від 01.12.2021 та акт приймання-передачі наданих послуг від 24.10.2022.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ст. 16 ГПК України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п.12 ч.3 ст. 2 зазначеного Кодексу).

Відповідно до ч. 4 п. 2 ст. 129 ГПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

В даному випадку позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог та судова колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення в апеляційному порядку, а тому у задоволенні заяви позивача про стягнення витрат за надану професійну правничу допомогу в сумі 20000,00 грн слід відмовити.

Інші доводи, викладені у апеляційних скаргах, також не знайшли свого підтвердження під час їх розгляду, а тому, як необґрунтовані.

Апелянтами не спростовано наведених висновків суду першої інстанції, які тягли б за собою наслідки у вигляді скасування прийнятого судового рішення та не доведено неправильного застосування норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційних скарг не спростовують встановлені місцевим господарським судом обставини по справі та його правильні висновки, а тому апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення місцевого господарського суду - без змін.

Відповідно до ч.1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд враховує висновки, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі Проніна проти України (рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006), де вказано, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, рішення Господарського суд Львівської області від 04 жовтня 2022 року у справі № 914/533/22 належить залишити без змін, апеляційні скарги: Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрозахист Донбас» від 24.10.2022 (вх. № ЗАГС 01-05/2610/22 від 26.10.2022) та Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарське підприємство «Захід-Агро» від 31.10.2022 (вх. № ЗАГС 01-05/2682/22 від 03.11.2022) - без задоволення.

Згідно з п.2 ч.1 ст.129 ГПК України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у цьому випадку суд апеляційної інстанції не змінює рішення, та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється (частина 14 статті 129 ГПК України). Відтак, згідно ст.129 ГПК України сплачений судовий збір за подання апеляційних скарг слід залишити за скаржниками.

Керуючись ст.ст. 114, 129, 236, 269, 275, 276, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрозахист Донбас» від 24.10.2022 (вх. № ЗАГС 01-05/2610/22 від 26.10.2022) та Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарське підприємство «Захід-Агро» від 31.10.2022 (вх. № ЗАГС 01-05/2682/22 від 03.11.2022) залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 04 жовтня 2022 року у справі № 914/533/22 - залишити без змін.

3. Судовий збір за подання апеляційних скарг покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрозахист Донбас» та Товариство з обмеженою відповідальністю сільськогосподарське підприємство «Захід-Агро».

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

5. Матеріали справи № 914/533/22 повернути Господарському суду Львівської області.

Головуючий суддя І.Б. Малех

Суддя В.М.Гриців

Суддя О.В.Зварич