ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

14 лютого 2023 року Справа № 903/657/22

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЖЕФКО УКРАЇНА"

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЛАДТРАНС"

про стягнення 8 205,84 євро

Суддя Шум М.С.

Секретар судового засідання Харкевич О.О.

Представники сторін:

від позивача: н/з

від відповідача: н/з

Встановив: Товариство з обмеженою відповідальністю "ЖЕФКО УКРАЇНА" в позовній заяві від 30.08.2022 просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЛАДТРАНС" 8 205,84 євро, а також судові витрати у справі .

Позовні вимоги обґрунтовані незабезпеченням Відповідачем схоронності вантажу під час його прийняття до перевезення і до моменту видачі одержувачу, у зв`язку з чим заявлено вимоги про відшкодування вартості пошкодженого і втраченого вантажу.

Ухвалою суду від 09.09.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою суду від 10.11.2022 постановлено перейти від спрощеного позовного провадження до розгляду справи № 903/657/22 за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на "06" грудня 2022 р. на 11:30 год.

02.12.2022 на адресу від представника відповідача у справі надійшов відзив на позовну заяву. Додатково у відзиві представник відповідача просить суд стягнути з позивача на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЛАДТРАНС" 20 000, 00 грн. витрат на правову допомогу.

06.12.2022 на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи без уповноваженого представника Товариства з обмеженою відповідальністю "ЖЕФКО УКРАЇНА" .

06.12.2022 на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів до справи.

Ухвалою суду від 06.12.2022 розгляд справи в підготовчому засіданні відкладено на 17.01.2023 на 12:10 год.

В судовому засіданні 17.01.2023 представник відповідача зазначив, що надав суду усі наявні докази по справі, не заперечує щодо переходу розгляду справи на по суті.

Протокольною ухвалою від 17.01.2023 суд закрив підготовче провадження, розгляд справи по суті призначено на 14.02.2023

14.02.2023 від відповідача у справі на адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЛАДТРАНС".

Позивач уповноваженого представника в судове засідання 14.02.2023 не направив, додаткових пояснень, заяв, клопотань на адресу суду не надав.

Право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії ( Alimentaria Sanders S.A. v. Spain ) від 07.07.1989).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі Смірнова проти України ).

Враховуючи, що норми ст. 74 ГПК України щодо обов`язку суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п. 4 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що ним, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за необхідне розгляд справи проводити за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши наявні у справі письмові докази, господарський суд встановив наступне.

25.11.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "ЖЕФКО УКРАЇНА" (Позивач, Клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ВЛАДТРАНС" (Відповідач, Виконавець) було укладено Договір № V-OVL-25-11-2019 про надання транспортно-експедиційних послуг (організації автомобільних перевезень вантажів)

Відповідно до п.1.1 Договору Відповідач прийняв на себе обов`язки за плату і за рахунок Позивача організувати виконання послуг, пов`язаних із безперешкодним перевезенням вантажів Позивача автомобільним транспортом та обробленням вантажів Позивача з метою його доставки від пунктів відправлення до пунктів призначення на території України й інших держав.

Згідно з п. 1.3. Договору сторони погодили про те, що перевезення здійснюються відповідно до цього Договору, умов Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів (КДВП), Митної ковенції про міжнародне перевезення вантажів зі застосування книжки МДП, Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення. Європейської угоди про міжнародне дорожнє перевезення небезпечних вантажів 1957 року, Угоди про міжнародні перевезення швидкопсувних харчових продуктів та про спеціальні транспортні засоби, які призначені для перевезення, а також відповідно до Законів України «Про транспортно-експедиторську діяльність», «Про транспорт», Статут автомобільного транспорту. Цивільного та Господарського кодексів України та інших чинних нормативних актів України.

Пунктом 1.4. Договору сторони узгодили стосовно істотних умов перевезення вантажу, зокрема щодо виду, об`єму, строків, вартості послуг Віповідача, які належним чином оформлюються шляхом узгодження заявок (містять підписи уповноважених представників Сторін і печатки Сторін) окремо для кожного перевезення та є невід`ємною частиною Договору.

Для виконання перевезення згідно Заявки №306 Відповідачем здійснено міжнародне перевезення вантажу з місця завантаження на території Республіки Польща (FM Blonie FM LOGISTIC BLONIE, PLATFORMA LOGISTYCZNA W PASS, UL.STEFANA BATOREGO 1 05870 BLONIE POLSKA, POLSKA - Gefco Polska ul. Slowackiego 21 05825 Grodzisk Maz) до місця розвантаження на території України (08330, Київська область, Бориспільський район, с. Дударків, вул. Незалежності,2/2), що підверджується копіями міжнародних товарно-транспортних накладних (CMR) з відміткою вантажоотримувача про приймання вантажу № 701040/1, № 701040/2, № GEF 2019/12- 339 із зазначенням транспортного засобу за номером НОМЕР_1 .

Як зазначає у позовній заяві Позивач, що під час проходження митного контролю на території України в с. Дударків Бориспільського району Київської області, на митному складі виявлено нестачу вантажу - відсутність частини вантажу та пошкодження упаковки палет, коробок, на що оформлено акти розбіжностей № 622CPD від 13.12.2019року,№ 623CPD від 13.12.2019 року, № 626LLDвід 14.12.2019 року, № 627LLD від 14.12.2019 року, згідно з якими виявлено пошкодженого товару загальною кількістю 170 (сто сімдесят) штук та втрачений товар загальною кількістю 1005 (одна тисяча п`ять) (а.с.140-141).

Позивачем до матеріалів справи долучено пояснення водія автотранспортно засобу, громадянина ОСОБА_1 , наданого 12.12.2019 року ПрАТ «СК «Перша», в якій оформлено CMR страхування - страхування відповдальності перевізника за вантаж. Пояснення містить інформацію про виклик поліції та заявлення про викрадення вантажу,

З матеріалів справи судом додатково встановлено, що Позивач був позбавлений можливості отримати відшкодування втраченого та пошкодженого товару через настання страхового випадку у вигляді крадіжки та компенсувати цю суму вантажовідправнику, який звернувся до Позивача з претензією на відшкодування 8 205,84 євро

Позивач вважає, що протиправні дії відповідача за недотримання умов цілісності та схоронності вантажу відповідно до умов договору перевезення № V-OVL-25-11-2019 від 25.11.2019 спричинили завдання матеріальних збитків Позивачу, які складають 8 205,84 євро

Правовідносини з перевезення вантажів автомобільним транспортом в міжнародному сполученні регулюються ГК України, ЦК України, а також Конвенцією про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19.05.1956.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

В силу ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ч.ч. 1, 7 ст.193 ГК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язань - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Відповідно до ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються ЦК України, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них (ст.908 ЦК України).

Відповідно до ст. 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до ст. ст. 306, 307 ГК України перевезенням вантажів визнається господарська діяльність, пов`язана з переміщенням продукції залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами. Суб`єктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі. Загальні умови перевезення вантажів, а також особливі умови перевезення окремих видів вантажів визначаються цим Кодексом і виданими відповідно до нього транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами. За договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Законом України "Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів" закріплено, що Україна приєдналася до зазначеної Конвенції, а згідно листа Міністерства закордонних справ України від 16.05.2007 № 72/14-612/1-1559 "Щодо набуття чинності міжнародними договорами" ця Конвенція набрала чинності для України 17.05.2007.

Конвенція про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів (далі - Конвенція) застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін.

Стаття 4 Конвенції передбачає, що договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної. Пунктом 1 статті 9 Конвенції визначено, що вантажна накладна є первинним доказом укладення договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником.

Відповідно до ч.1 ст. 8 Конвенції приймаючи вантаж, перевізник перевіряє: a) вірність записів, зроблених у вантажній накладній щодо числа вантажних місць, а також їх маркування та нумерації місць; b) зовнішній стан вантажу і його упаковки.

Згідно ч.1, 2 ст.30 Конвенції якщо одержувач приймає вантаж без належної перевірки його стану разом з перевізником або не робить заяви перевізнику, яка вказує на загальний характер втрат або пошкоджень, щонайпізніше в момент прийняття вантажу у випадку, коли втрата або пошкодження є очевидними, і не пізніше семи днів від дня отримання вантажу, виключаючи недільні та святкові дні, у випадку, коли втрата або пошкодження не є очевидними, то факт отримання ним вантажу є первинним доказом того, що він отримав вантаж у такому стані, який описано у вантажній накладній. У випадку втрати або пошкодження, які не є очевидними, відповідна заява повинна бути зроблена у письмовій формі. Якщо стан вантажу був належним чином перевірений одержувачем та перевізником, докази, що суперечать результатам цієї перевірки, допускаються тільки у випадку, коли втрата або пошкодження не є очевидними і за умови, що одержувач належним чином зробив перевізнику заяву у письмовій формі протягом семи днів від дня перевірки, виключаючи недільні та святкові дні.

Відповідно до положень ч.1 статті 40 Конвенції, будь-яка умова, яка прямо чи опосередковано відступає від положень цієї Конвенції, є недійсною. Недійсність такої умови не спричиняє недійсність інших умов договору.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, на виконання умов договору про перевезення вантажу № V-OVL-25-11-2019 від 25.11.2019, Відповідачем надані позивачу (експедиторові) послуги перевезення вантажу за маршрутом: Республіка Польща - Україна, що підтверджується міжнародною товаротранспортною накладною CMR без зауважень.

Отже, відповідачем виконано зобов`язання щодо доставки вантажу у строк, погоджений сторонами. Позивач не заперечує факт надання йому Відповідачем послуг з перевезення вантажу у міжнародному сполученні та їх вартість.

Водночас, Позивач вважає, що вантаж, який переозився Відповідачем, у зв`язку з невиконанням умов договору, а саме відсутність частини вантажу та пошкодження деякої його частини, що, на думку Позивача, підтверджується актами розбіжностей №№622CPD, 623CPD від 13.12.2019 року та №№626LLD,627LLD від 14.12.2019 року є підставою для покладання відповідальності за втрачений та пошкоджений товар на Відповідача .

Згідно з ч. 1 ст. 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Стаття 623 ЦК України конкретизує положення по відшкодуванню збитків, завданих порушенням зобов`язання. Так, боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Стаття 22 ЦК України дає загальне для цивільного законодавства (як договірного так і деліктного зобов`язання) визначення збитків. Так, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією з форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил ст. 22 ЦК України, оскільки частиною 1 цієї статті визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Визначення поняття збитків наводиться також у ч. 2 ст. 224 ГК України, відповідно до якої під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Стаття 225 ГК України конкретизує, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Отже, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів, як учасника певних суспільних відносин і яке виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.

Реальні збитки - це втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Упущена вигода - це доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене. Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується.

Вирішуючи спори про стягнення заподіяних збитків, господарський суд перш за все повинен з`ясувати правові підстави покладення на винну особу зазначеної майнової відповідальності. При цьому у випадку невиконання договору чинне законодавство виходить з принципу вини контрагента.

Відповідно до статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків за порушення договірних зобов`язань, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника та збитками кредитора, вина боржника.

Відсутність хоча б одного із вказаних елементів, що утворюють склад правопорушення, не дає підстави кваліфікувати поведінку боржника як правопорушення та, відповідно, не може бути підставою застосування відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності.

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і збитками є обов`язковою умовою відповідальності. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв`язку.

При цьому на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. Натомість вина боржника у порушенні зобов`язання презюмується та не підлягає доведенню кредитором, тобто саме відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Умовами договору №V-OVL-25-11-2019 від 25.11.2019 року, зокрема п.п.2,1.9, 2.3.6 передбачено, що Виконавець: зобов`язаний забезпечити підписання водієм-Виконавцем Акту, складеного згідно п.2.3.6. цього Договору;

- у разі пошкодження або втрати вантажу, а також у разі виникнення розбіжностей між Перевізником та Клієнтом (вантажоодержувачем) при здачі/прийманні доставленого вантажу складати відповідний Акт, який скріплюється підписами водія - Виконавця, Клієнта або вантажоодержувача. Жодна із Сторін не має права відмовитись від підписання Акта, у разі незгоди зі змістом Акта кожна із Сторін має право викласти в ньому свою думку в рядку «Особливі відмітки» і засвідчити її підписом. Про складання акту обов`язково вноситься запис у товаросупровідні документи. Для засвідчення складання Акта на вільному місці зворотного боку товарно-транспортної накладної записується дата складання і про що складений Акт.

Враховуючи, що між сторонами не було визначено форми та змісту самого акта, який мав бути складений в таких випадках, Позивач вважає, що наявні в матеріалах справи акти розбіжностей слугують підтвердженням кількості пошкодженого (втраченого) товару .

Однак, суд не погоджується з таким твердженням Позивача та звертає увагу сторін щодо цих обставин , що згідно п.п. 15.1-15.2 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, у разі зіпсуття або пошкодження вантажу, а також у разі розбіжностей між Перевізником і вантажовідправником (вантажоодержувачем)обставини, які можуть слугувати підставою для матеріальної відповідальності, оформляються актом, що може бути складений у паперовій або електронній формі, за формою, що наведена в додатку 4.

Суд зауважує, що складені акти розбіжностей №№622, 623 від 13.12.2019 року та №№626,627 від 14.12.2019 року за своєю формою, змістом та суб`єктним складом не відповідають тому акту, який має бути складений на основі п.15Д Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні.

Водночас, матеріали справи не містять, ні відповідних актів про приймання товару за кількістю за участю уповноваженої особи перевізника та відправника (виробника), ні доказів того, що на адресу підприємства-відправника (виробника), чи на адресу вантажоодержувача направлялися відповідні виклики для залучення уповноваженої особи до приймання продукції, оскільки згідно відомостей, наведених в міжнародних транспортних накладних, вантажоодержувачем є ТОВ «Лореаль Україна».

Крім зазначеного вище, суд зауважує, що матеріали справи не містять жодних доказів того, що підприємство- відправник (компанія Gefco Polska Sp.Z.O.O.) уповноважило здійснювати одностороннє приймання продукції підприємство-одержувач (ТОВ «Лореаль Україна»), як і не містять доказів того, що підприємство-вантажоодержувач надало свою згоду (уповноважило) здійснювати приймання продукції за кількістю працівників складу ДП «ФМ Ложістік Дніпро».

Судом додатково встановлено, що матеріали справи не містять виклику уповноважених сторін інших обов`язкових учасників процедури приймання товару за кількістю, а акти не затверджені вантажоодержувачем, про що свідчить відсутність відповідної відмітки (підписів/відтисків печатки) на вказаних актах розбіжностей.

Положеннями статті 23 Конвенції передбачено, що якщо відповідно до положень цієї Конвенції, перевізник зобов`язаний компенсувати повну або часткову втрату вантажу, така компенсація розраховується на підставі вартості вантажу в місці і під час прийняття його для перевезення.

Вартість вантажу визначається на підставі біржового котирування чи, за відсутності такого, на підставі поточної ринкової ціни, чи, за відсутності біржового котирування або поточної ринкової ціни, на підставі звичайної вартості товару такого ж роду і якості.

Відповідно до п.2 Протоколу до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, до якого приєдналась Україна згідно Закону України «Про приєднання України до Протоколу до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів (КДПВ)» від 16.10.2012 року №5438-VI, розрахунковою одиницею, зазначеною в цій Конвенції, є одиниця спеціальних прав запозичення, визначена Міжнародним валютним фондом. Сума, зазначена в пункті 3 цієї статті, перераховується в національну валюту держави, суд якої розглядає відповідну справу, на підставі вартості цієї валюти станом на дату винесення рішення чи на дату, погоджену Сторонами.

Водночас, суд зауважує, що в наданих Позивачем актах розбіжностей відсутня вага втраченого/пошкодженого товару

Отже, Позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження вини Відповідача як перевізника, яка полягає у неналежному перевезенні, а тому вимога про стягнення з Відповідача 8 205, 84 євро, який нараховується за втрату та пошкодження вантажу є безпідставною та необгрунтованою.

Суд звертає увагу Позивача, що визначаючи в позові вимогу про стягнення з Відповідача 8 205,84 євро вартості пошкодженого товару, Позивач не зазначає, які саме пошкодження йому завдані, неможливість його передачі Відповідачу чи відправнику, що робить вимогу про стягнення відповідних коштів за пошкоджений товар недоведеним належними доказами.

У матеріалах справи відсутні достовірні докази, які свідчили б про наявність з боку Відповідача повного складу цивільного правопорушення (протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника). Поданими доказами позивачем не доведено наявність вини відповідача у пошкодженні вантажу, що перевозився, його протиправної поведінки.

Враховуючи викладене, позовні вимоги в частині стягнення 8 205,84 євро відшкодування вартості пошкодженого і втраченого вантажу є необгрунтованими та безпідставними, а в позові слід відмовити повністю.

Згідно із частинами 2, 3 ст. 13, частиною 1 ст. 74 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 ст. 13 ГПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 4 499,35 грн. покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 73, 74,76-80, 129, 231, 236, 237,238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд-

вирішив:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного рішення.

Повний текст рішення складено

24.02.2023

Суддя М. С. Шум