ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" січня 2023 р. м. Київ Справа № 911/1943/22

Господарський суд Київської області у складі судді Сокуренко Л.В., за участю секретаря судового засідання Філоненко Л.С., дослідивши матеріали справи

За позовом Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль»

до Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні авіалінії України»

За участю у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях

про стягнення 861 854,19 грн

Учасники судового процесу:

від позивача: Щиголь М.В.;

від відповідача: Радченко Р.О.;

від третьої особи: Коведа О.І.;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» звернулося до Господарського суду Київської області з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні авіалінії України» про стягнення 861 854,19 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на порушення відповідачем, як орендарем, умов договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 1505 від 30.10.2013, в частині здійснення оплати. У зв`язку із цим позивачем подано зазначену позовну заяву до відповідача про стягнення 534 695,84 грн основного боргу, 116 854,10 грн пені, 10 323,29 грн 3% річних, 87 694,83 грн інфляційних втрат та 112 286,13 грн штрафу.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 18.10.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 911/1943/22; призначено підготовче засідання у справі на 16.11.2022; залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях.

07.11.2022 до канцелярії суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

10.11.2022 до канцелярії суду від третьої особи надійшли пояснення по справі.

11.11.2022 через підсистему «Електронний суд» представником позивача подано заяву про вступ у справу як представника та участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

11.11.2022 на електронну адресу суду від позивача надійшло клопотання.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 14.11.2022 у справі № 911/1943/22 відмовлено у задоволенні клопотання позивача про участь в ремі відеоконференції.

16.11.2022 через підсистему «Електронний суд» представником позивача подано відповідь на відзив.

16.11.2022 в судове засідання прибули представник відповідача та третьої особи та надали усні пояснення по справі; представник позивача в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином; суд протокольно зобов`язав третю особу надати в наступне судове засідання докази направлення відповідачу повідомлення про відмову від договору. Ухвалою суду від 16.11.2022, яка занесена до протоколу судового засідання, відкладено підготовче судове засідання на 14.12.2022.

З метою повідомлення позивача про дату та час судового засідання, судом складено ухвалу-повідомлення від 16.11.2022 та направлено останню на електронну адресу позивача.

30.11.2022 через підсистему «Електронний суд» представником позивача подано заяву про вступ у справу як представника та клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 01.12.2022 у справі № 911/1943/22 відмовлено у задоволенні клопотання позивача про участь в режимі відеоконференції.

08.12.2022 до канцелярії суду від третьої особи надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи на виконання вимог суду.

14.12.2022 в судове засідання прибули представник відповідача та третьої особи та надали усні пояснення по справі; представник позивача в судове засідання вдруге не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином.

Ухвалою суду від 14.12.2022, яка занесена до протоколу судового засідання, суд вирішив закрити підготовче провадження по справі № 911/1943/22 та призначити справу до судового розгляду по суті на 25.01.2023.

З метою повідомлення позивача про дату та час судового засідання, судом складено ухвалу-повідомлення від 14.12.2022 та направлено останню на електронну адресу позивача.

24.01.2023 на електронну адресу суду від позивача надійшло клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

25.01.2023 в судове засідання прибули усі учасники судового процесу та надали усні пояснення по суті спору; суд протокольно відмовив у задоволенні клопотання про участь позивача в судовому засіданні в режимі відеоконференції з огляду на його неактуальність.

25.01.2023 представник позивача надав усні пояснення по суті спору, відповідно до яких позовні вимоги підтримував та просив суд позов задовольнити в повному обсязі посилаючись на наступне.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на порушення відповідачем, як орендарем, умов договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 1505 від 30.10.2013 в частині здійснення оплати орендних платежів за період з листопада 2021 до лютого 2022 (до 23 числа). У зв`язку із цим позивачем подано зазначену позовну заяву до відповідача про стягнення 534 695,84 грн основного боргу, 116 854,10 грн пені, 10 323,29 грн 3% річних, 87 694,83 грн інфляційних втрат та 112 286,13 грн штрафу.

У свою чергу, відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує та просить суд відмовити у їх задоволенні. Заперечуючи проти позову відповідач зазначив, що позивач безпідставно нараховує відповідачу орендну плату у двократному розмірі (100% замість 50%), що суперечить вимогам постанови Кабінету Міністрів України «Про деякі питання сплати орендної плати за державне майно під час дії карантину» від 15.07.2020 № 611. Таким чином, на переконання відповідача, оскільки відповідач є транспортним підприємством, яке використовує орендоване приміщення для надання послуг з перевезення пасажирів, з урахуванням положень постанови КМУ № 611 від 15.07.2020, загальна сума заборгованості за спірний період підлягає зменшенню до 50 % та становить, на думку відповідача, 267 447,93 грн. Крім того відповідачем заявлено клопотання про зменшення нарахованих розміру штрафу та пені на 90 %.

25.01.2023 представник третьої особи надав усні пояснення по суті спору, відповідно до яких зазначив, що відповідач неналежним чином виконував договір оренди № 1505 від 30.10.2013, внаслідок чого за ним обліковується заборгованість в загальній сумі 2 111 813,82 грн. У зв`язку із цим, що за відповідач мав заборгованість з орендної плати більше трьох місяців, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях відмовилось від договору оренди № 1505 від 30.10.2013.

Приймаючи до уваги, що учасники судового процесу скористалися наданими їм процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами.

В судовому засіданні 25.01.2022 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд Київської області

ВСТАНОВИВ:

30.10.2013 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області, правонаступником якого згідно наказу Фонду державного майна України від 05.08.2019 року № 786 «Про реорганізацію регіональних відділень Фонду державного майна України» є Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівський областях (далі орендодавець, третя особа) та Приватним акціонерним товариством «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України» (далі орендар, відповідач) укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 1505 (далі договір).

В подальшому між сторонами укладалися Додаткові договори до договору, а саме: Додатковий договір № 1 від 10.11.2014, Додатковий договір № 2 від 12.01.2015, Додатковий договір № 3 від 17.12.2015, Додатковий договір № 4 від 16.01.2017, Додатковий договір № 5 від 30.10.2017, Додатковий договір № 6 від 31.10.2018 та Додатковий договір № 7 від 03.02.2020.

Відповідно до п. 1.1 договору з урахуванням змін, внесених Додатковим договором до договору № 7 від 03.02.2020 року, орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно нежитлові приміщення № 1.4.29, № 1.4.50, № 1.4.68, № 1.4.69, № 1.4.100 загальною площею 251,9 кв.м. на 1-му поверсі термінала «D» та частину нежитлового приміщення № 4.2.59 загальною площею 69,7 кв.м. на 4-му поверсі термінала «D» (далі «майно»).

З урахуванням змін внесених в п. 1.2 договору Додатковим договором № 7 до договору, майно знаходиться на балансі ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» (далі балансоутримувач, позивач) та розміщене за адресою: 08307, Київська область, Бориспільський район, с. Гора, вул. Бориспіль-7, вартість якого визначена згідно з висновком про вартість майна станом на 30 вересня 2019 року і становить за незалежною оцінкою 24399000,00 грн (двадцять чотири мільйони триста дев`яносто дев`ять тисяч гривень 00 копійок), без врахування ПДВ.

Згідно з п. 1.3 договору, майно передається в оренду з метою здійснення діяльності з авіаційних пасажирських перевезень.

За умовами пункту 2.1 договору, орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами договору та акта приймання-передачі майна. Акт приймання-передавання підписують балансоутримувач та орендар.

Відповідно до п. 2.2. договору, передача майна в оренду не тягне за собою виникнення у орендаря права власності на це майно. Власником майна залишається держава, а орендар користується ним протягом строку оренди.

З матеріалів справи вбачається, що протягом дії договору та виконання додаткових договорів до нього, між сторонами складалися акти приймання-передачі державного майна.

Так, 30.10.2013 між орендодавцем, орендарем та балансоутримувачем, на виконання умов договору, складено та підписано акт № І приймання-передачі державного майна, за яким 30.10.2013 орендодавець передав, а орендар прийняв в оренду державне майно нежитлові приміщення № 1.4.27, № 1.4.29, № 1.4.50, №1.4.68, №1.4.69, №1.4.100 на 1-му поверсі термінала «D»,частину нежитлового приміщення № 3.1.4 на 3-му поверсі термінала «D», частину нежитлового приміщення № 4.2.59 на 4-му поверсі термінала «D», загальною площею 364,3 кв.м., які розміщені за адресою: Київська область, м. Бориспіль, «Міжнародний аеропорт «Бориспіль». Вказаний акт підписаний та скраплений печатками сторін без будь-яких зауважень та заперечень, а копія наявна в матеріалах справи.

В подальшому, 29.08.2014 між сторонами складений акт № 2 приймання-передачі орендованого до договору оренди від 30.10.2013 року № 1505, відповідно до якого 29.08.2014 орендар здав, а балансоутримувач прийняв державне майно нежитлове приміщення № 1.4.27 на першому поверсі терміналу «D», площею 12,7 кв.м., яке розташоване за адресою: Київська область, м. Бориспіль, «Міжнародний аеропорт «Бориспіль». Вказаний акт підписаний та скраплений печатками сторін без будь-яких зауважень та заперечень, а копія наявна в матеріалах справи.

29.09.2015 між позивачем, відповідачем та третьою особою складений акт № 3 приймання-передачі орендованого майна за яким відповідач здав, а позивач прийняв державне нерухоме майно: частину нежитлового приміщення № 3.1.4 на 3-му поверсі термінала «D» площею 30 кв.м., яке розташоване за адресою: Київська область, м. Бориспіль, «Міжнародний аеропорт «Бориспіль». Вказаний акт підписаний та скраплений печатками сторін без будь-яких зауважень та заперечень, а копія наявна в матеріалах справи.

20.11.2020 між сторонами складено та підписано акт № 4 приймання-передачі (повернення) державного майна за змістом якого 20.11.2020 орендар здав, а балансоутримувач прийняв державне нерухоме майно частину нежитлового приміщення № 4.2.59 площею 69,7 кв.м. на 4-му поверсі термінала «D», за адресою: Київська область, м. Бориспіль, «Міжнародний аеропорт «Бориспіль». Вказаний акт підписаний та скраплений печатками сторін без будь-яких зауважень та заперечень, а копія наявна в матеріалах справи.

Отже, враховуючи п. 1.1 Додаткової угоди № 7 до договору та зміст акта приймання-передачі (повернення) державного майна № 4 від 20.11.2020, станом на дату виникнення спірних відносин у строковому платному користування відповідача перебувало державне нерухоме майно нежитлові приміщення № 1.4.29, № 1.4.50, № 1.4.68, № 1.4.69, № 1.4.100 загальною площею 251,9 кв.м. на 1-му поверсі термінала «D».

Відповідно до п. 2.3 договору, передача майна в оренду здійснюється за вартістю, визначеною у звіті про незалежну оцінку, складеному за Методикою оцінки.

Згідно з п. 3.1 договору та змінами, внесеними до нього Додатковим договором №7 від 03.02.2020, орендна плата визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 року №786, (зі змінами) (далі Методика розрахунку), і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку вересень 2019 року 304 987,50 грн.

Пунктом 3.3 договору встановлено, що орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць. Оперативна інформація про індекси інфляції, розраховані Державною службою статистики України, розміщується на веб-сайті Фонду державного майна України.

За умовами п. 3.6 договору, орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 70% на 30% щомісяця, не пізніше 15 числа місяця відповідно до пропорцій розділу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж, згідно з рахунком-фактурою, який надає орендарю балансоутримувач.

Як зазначає позивач, ним, на виконання умов договору, було виставлено відповідачу, а останнім, у свою чергу, отримано рахунки-фактури та акти приймання-здачі виконаних послуг за період листопад 2021 лютий 2022 (до 23.02.2022 включно) на загальну суму 1 283 270,04 грн.

На підтвердження вказаного, позивачем долучені до матеріалів справи рахунки-фактури № 76/2903 від 30.11.2021 на суму 331 117,64 грн (на користь позивача підлягало сплаті 137 965,68 грн), № 76/3108 від 31.12.2021 на суму 333 104,34 грн (на користь позивача підлягало сплаті 138 793,47 грн), № 76/230 від 31.01.2022 на суму 337 434,70 грн (на користь позивача підлягало сплаті 140 597,79 грн) та № 76/397 від 28.02.2022 на суму 281 613,36 грн (на користь позивача підлягало сплаті 117 338,90 грн), а також оформлені акти приймання-здачі виконаних послуг за вказані місяці згідно договору, реєстрів виданих/отриманих оригіналів документів.

З матеріалів справи вбачається, що акти приймання-здачі виконаних послуг відповідачем не підписані. З приводу цього суд зазначає таке.

Відповідно до пп. 5.3 та 5.10 договору, орендар зобов`язується своєчасно і у повному обсязі сплачувати орендну плату.

Щомісячно до 15 числа надавати орендодавцеві та балансоутримувачу інформацію про перерахування орендної плати за попередній місяць (копію платіжного доручення з відміткою обслуговувального банку про перерахування орендної плати до Державного бюджету України).

У пункті 5.17 договору сторони дійшли згоди про те, що орендар зобов`язаний до 15 числа місяця, що слідує за звітним, самостійно одержувати в бухгалтерії балансоутримувача акт приймання-здачі виконаних послуг та рахунок. Підписаний акт приймання-здачі виконаних послуг орендар зобов`язаний повернути в бухгалтерію балансоутримувача протягом 5-ти днів.

Також згідно з умовами п. 5.17 договору, у разі, якщо акт приймання-здачі виконаних послуг не буде повернуто балансоутримувачу у 5-тиденний термін та не надано в цей строк вмотивованої відмови від його підписання, він вважається підписаний сторонами.

Отже, враховуючи вищенаведені пункти договору та наявні в матеріалах справи докази направлення актів та рахунків на адресу відповідача, а також враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів повернення вказаних актів із запереченням або зауваженнями у строк, передбачений п. 5.17 договору, суд приходить до висновку, що акти виставлені позивачем належним чином та є такими, що підписані відповідачем, внаслідок чого у відповідача виник обов`язок зі сплати актів та рахунків відповідно до п. 3.6 договору.

Однак, за ствердженням позивача, відповідач неналежним чином виконував зобов`язання за договором № 1505 від 30.10.2013 в частині здійснення повної та своєчасної сплати орендних платежів. У зв`язку із чим у відповідача перед позивачем, на його переконання, за період листопад 2021 лютий 2022 (до 23.02.2022 включно) виникла заборгованість у розмірі 534 695,84 грн.

Відповідно до пп. 8.4 та 8.5 договору, орендодавець має право (у т.ч. за ініціативою балансоутримувача) вимагати розірвання договору, якщо орендар: - користується майном всупереч договору або не за призначенням орендованого майна; - передав орендоване майно у користування іншим особам; - не сплачує або несвоєчасно сплачує орендну плату; - не застрахував майно відповідно до умов цього договору; - не розпочав проведення капітального ремонту орендованого майна, якщо такий обов`язок було на нього покладено; - перешкоджає у проведенні перевірки використання, збереження майна.

Орендодавець має право відмовитись від договору, якщо орендар не вносить орендну плату протягом 3-х місяців підряд.

Судом встановлено, що у зв`язку із наявною заборгованістю відповідача за договором оренди № 1505 від 30.10.2013, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівський областях звернулося до відповідача з повідомленням № 50-02.01-1517 від 19.07.2022 про відмову від договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 30.10.2013 № 1505. Повідомленням Регіональне відділення вимагало протягом трьох робочих днів з дня отримання повідомлення повернути балансоутримувачу орендоване майно та підписати з останнім акт приймання-передачі державного нерухомого майна. На підтвердження направлення вказаного повідомлення третьою особою долучено до матеріалів справи рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення за № 304, відповідно до змісту якого відповідач отримав поштове відправлення 26.07.2022.

Також з матеріалів справи вбачається, що позивач у зв`язку із наявною заборгованістю відповідача перед позивачем, звернувся до відповідача із претензією № 35-28/5-55 від 28.07.2022, якою вимагав у місячний строк з дня одержання претензії сплатити заборгованість за договором № 1505 від 30.10.2013 період листопад-грудень 2021 в сумі 276 759,15 грн.

Однак вимога претензії відповідачем не виконана, заборгованість за договором не погашена.

Враховуючи зазначене, позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати за період листопад 2021 лютий 2022 (за 23 дні) в сумі 534 695,84 грн, а також нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 116 854,10 грн пені, 10 323,29 грн 3 % річних, 87 694,83 грн інфляційних втрат та 112 286,13 грн штрафу.

Відповідно до п. 4 Додаткового договору № 7, сторони домовилися, що термін дії договору провощено на 1 (один) рік до 29 жовтня 2020 року включно.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 1505 від 30.10.2013 та усі Додаткові договори до нього, як належну підставу, у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Дослідивши зміст укладеного між сторонами правочину, суд дійшов висновку, що договір за соєю правовою природною є договором оренди (найму).

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Відповідно до норм частини 1 та 2 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Згідно з частиною 3 статті 283 Господарського кодексу України об`єктом оренди можуть бути: державні та комунальні підприємства або їх структурні підрозділи як цілісні майнові комплекси, тобто господарські об`єкти із завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг), відокремленою земельною ділянкою, на якій розміщений об`єкт, та автономними інженерними комунікаціями і системою енергопостачання; нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення); інше окреме індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення, що належить суб`єктам господарювання.

Відносини сторін даного Договору регулюються також Законом України «Про оренду державного та комунального майна», який є спеціальним законом з питань оренди державного майна та, відповідно до частин першої та другої ст. 1, регулює організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна державних підприємств, установ та організацій, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності (далі підприємства), їх структурних підрозділів, та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності; майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності.

Згідно ч. 1 ст. 795 Цивільного кодексу України передання наймачеві будівлі оформлюється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передача об`єкта оренди орендодавцем орендареві здійснюється у строки і на умовах, визначених у договорі оренди.

Як було встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що протягом дії договору та виконання додаткових договорів до нього, між сторонами складалися акти приймання-передачі державного майна.

30.10.2013 між орендодавцем, орендарем та балансоутримувачем, на виконання умов договору, складено та підписано акт № І приймання-передачі державного майна, за яким 30.10.2013 орендодавець передав, а орендар прийняв в оренду державне майно нежитлові приміщення № 1.4.27, № 1.4.29, № 1.4.50, № 1.4.68, № 1.4.69, № 1.4.100 на 1-му поверсі термінала «D»,частину нежитлового приміщення № 3.1.4 на 3-му поверсі термінала «D», частину нежитлового приміщення № 4.2.59 на 4-му поверсі термінала «D», загальною площею 364,3 кв.м., які розміщені за адресою: Київська область, м. Бориспіль, «Міжнародний аеропорт «Бориспіль». Вказаний акт підписаний та скраплений печатками сторін без будь-яких зауважень та заперечень, а копія наявна в матеріалах справи.

В подальшому, 29.08.2014 між сторонами складений акт № 2 приймання-передачі орендованого до договору оренди від 30.10.2013 року № 1505, відповідно до якого 29.08.2014 орендар здав, а балансоутримувач прийняв державне майно нежитлове приміщення № 1.4.27 на першому поверсі терміналу «D», площею 12,7 кв.м., яке розташоване за адресою: Київська область, м. Бориспіль, «Міжнародний аеропорт «Бориспіль». Вказаний акт підписаний та скраплений печатками сторін без будь-яких зауважень та заперечень, а копія наявна в матеріалах справи.

29.09.2015 між позивачем, відповідачем та третьою особою складений акт № 3 приймання-передачі орендованого майна за яким відповідач здав, а позивач прийняв державне нерухоме майно: частину нежитлового приміщення № 3.1.4 на 3-му поверсі термінала «D» площею 30 кв.м., яке розташоване за адресою: Київська область, м. Бориспіль, «Міжнародний аеропорт «Бориспіль». Вказаний акт підписаний та скраплений печатками сторін без будь-яких зауважень та заперечень, а копія наявна в матеріалах справи.

20.11.2020 між сторонами складено та підписано акт № 4 приймання-передачі (повернення) державного майна за змістом якого 20.11.2020 орендар здав, а балансоутримувач прийняв державне нерухоме майно частину нежитлового приміщення № 4.2.59 площею 69,7 кв.м. на 4-му поверсі термінала «D», за адресою: Київська область, м. Бориспіль, «Міжнародний аеропорт «Бориспіль». Вказаний акт підписаний та скраплений печатками сторін без будь-яких зауважень та заперечень, а копія наявна в матеріалах справи.

Отже, як було встановлено судом раніше, враховуючи п. 1.1 Додаткової угоди № 7 до договору та зміст акта приймання-передачі (повернення) державного майна № 4 від 20.11.2020, станом на дату виникнення спірних відносин у строковому платному користуванні відповідача перебувало державне нерухоме майно нежитлові приміщення № 1.4.29, № 1.4.50, № 1.4.68, № 1.4.69, № 1.4.100 загальною площею 251,9 кв.м. на 1-му поверсі термінала «D».

Як передбачено ст. 763 ЦК України, договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Стаття 525 Цивільного кодексу України встановлює, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами статті 651 ЦК зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Згідно з приписами статті 653 ЦК у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Відповідно до ст. 782 Цивільного кодексу України, наймодавець має право відмовитись від договору найму і вимагати повернення речі, якщо орендар не вносить орендну плату протягом 3-х місяців підряд.

У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

Відповідно до приписів статті 785 ЦК у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Частиною 2 статті 795 ЦК передбачено, що повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору.

Як було встановлено судом та передбачено сторонами в п. 8.5 договору встановлено, що орендодавець має право відмовитись від договору, якщо орендар не вносить орендну плату протягом 3-х місяців підряд.

З матеріалів справи вбачається, що орендодавець, у зв`язку із наявною заборгованістю відповідача за договором оренди № 1505 від 30.10.2013, звернулося до відповідача з повідомленням № 50-02.01-1517 від 19.07.2022 про відмову від договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 30.10.2013 № 1505. Повідомленням Регіональне відділення на підставі ст. 782 Цивільного кодексу України повідомило відповідача про відмову від договору та вимагало протягом трьох робочих днів з дня отримання повідомлення повернути балансоутримувачу орендоване майно та підписати з останнім акт приймання-передачі державного нерухомого майна. На підтвердження направлення вказаного повідомлення третьою особою долучено до матеріалів справи рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення за № 304, відповідно до змісту якого відповідач отримав поштове відправлення 26.07.2022.

Відповідач не заперечує факт отримання повідомлення Регіонально відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівський областях, однак відповіді на повідомлення не направив, заборгованість за договором № 1505 від 30.10.2013 не оплатив, орендоване майно не повернув. Протилежного суду не доведено.

При цьому з аналізу змісту ст. 782 Цивільного кодексу України та п. 8.5 договору вбачається, що орендодавець наділений правом на односторонню відмову від договору лише у разі несплати орендних платежів протягом 3 місяців поспіль.

Як зазначає позивач, ним, на виконання умов договору, було виставлено відповідачу, а останнім, у свою чергу, отримано рахунки-фактури та акти приймання-здачі виконаних послуг за період листопад 2021 лютий 2022 (до 23.02.2022 включно) на загальну суму 1 283 270,04 грн.

На підтвердження вказаного, позивачем долучені до матеріалів справи рахунки-фактури та оформлені акти приймання-здачі виконаних послуг за вказані місяці згідно договору, реєстрів виданих/отриманих оригіналів документів. Зазначені рахунки-фактури та акти приймання-здачі виконаних послуг були надіслані відповідачу, однак акти приймання-здачі послуг відповідачем не підписані, разом з тим вмотивованої відмови від підписання у строки, визначені договором, відповідач не надіслав. Протилежного не доведено.

Водночас, як було встановлено судом раніше, рахунки та акти виставлені позивачем належним чином та є такими, що підписані відповідачем, внаслідок чого у відповідача виник обов`язок зі сплати актів та рахунків відповідно до п. 3.6 договору.

Проте в матеріалах справи відсутні докази сплати відповідачем на виконання умов п. 3.6 договору орендних платежів у період з листопада 2021 до лютого 2022 у загальній сумі 1 283 270,04 грн у співвідношенні 70 % та 30 % до державного бюджету та балансоутримувачу відповідно.

Зазначені відомості відповідачем не оспорені та не спростовані.

Таким чином, у відповідача за договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 1505 від 30.10.2013 наявна заборгованість за 4 місяці поспіль, що наділяє орендодавця правом на односторонню відмову від договору на підставі п. 8.5 договору.

Отже, враховуючи вищенаведені пункти договору, повідомлення № 50-02.01-1517 від 19.07.2022 орендодавця про відмову від договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 30.10.2013 № 1505, враховуючи рекомендоване повідомлення про вручення 26.07.2022 відповідачу поштового відправлення та відсутність в матеріалах справи заперечень відповідача щодо отримання вказаного повідомлення, з урахуванням абзацу другого статті 782 ЦК України, господарський суд дійшов висновку, що договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 1505 від 30.10.2013 є припиненим в день отримання відповідачем повідомленні про відмову від договору.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що датою припинення договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 1505 від 30.10.2013 є 26.07.2022.

Згідно з частиною 2 статті 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Частиною 1 ст. 286 Господарського кодексу України передбачено, що орендна плата це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

Як зазначає позивач, ним, на виконання умов договору, було виставлено відповідачу, а останнім, у свою чергу, отримано рахунки-фактури та акти приймання-здачі виконаних послуг за період листопад 2021 лютий 2022 (до 23.02.2022 включно) на загальну суму 1 283 270,04 грн.

На підтвердження вказаного, позивачем долучені до матеріалів справи рахунки-фактури та акти приймання здачі виконаних послуг за період з листопада 2021 до лютого 2022 (до 23.02.2022 включно):

№ 76/2903 від 30.11.2021 на суму 331 117,64 грн (на користь позивача підлягало сплаті 137 965,68 грн);

№ 76/3108 від 31.12.2021 на суму 333 104,34 грн (на користь позивача підлягало сплаті 138 793,47 грн);

№ 76/230 від 31.01.2022 на суму 337 434,70 грн (на користь позивача підлягало сплаті 140 597,79 грн);

№ 76/397 від 28.02.2022 на суму 281 613,36 грн (на користь позивача підлягало сплаті 117 338,90 грн).

Як було встановлено судом раніше, рахунки та акти виставлені позивачем належним чином та є такими, що підписані відповідачем, внаслідок чого у відповідача виник обов`язок зі сплати актів та рахунків відповідно до п. 3.6 договору.

За умовами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Судом було встановлено раніше, що сторонами в п. 3.6 договору узгоджено, що орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 70% на 30% щомісяця, не пізніше 15 числа місяця відповідно до пропорцій розділу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж, згідно з рахунком-фактурою, який надає орендарю балансоутримувач.

Враховуючи умови п. 3.6 договору та визначені кінцеві дати оплати у виставлених позивачем рахунках, відповідач, відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України, мав сплатити на користь позивача орендну плату за оренду майна: за рахунком-фактурою № 76/2903 від 30.11.2021 137 965,68 грн у строк до 15.12.2021; за рахунком-фактурою № 76/3108 від 31.12.2021 138 793,47 грн у строк до 15.01.2022; за рахунком-фактурою № 76/230 від 31.01.2022 140 597,79 грн у строк до 15.02.2022; за рахунком-фактурою № 76/397 від 28.02.2022 117 338,90 грн у строк до 15.03.2022.

Враховуючи вищевикладене у сукупності, господарський суд зазначає, що строк виконання відповідачем свого грошового зобов`язання є таким, що настав.

Водночас, як зазначає позивач, відповідач неналежним чином виконував зобов`язання за договором № 1505 від 13.10.2013 в частині здійснення повної та своєчасної сплати орендних платежів У зв`язку із чим у відповідача перед позивачем, на його переконання, за період листопад 2021 лютий 2022 (до 23.02.2022 включно) виникла заборгованість у розмірі 534 695,84 грн.

При цьому судом досліджені заперечення відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, відповідно до яких відповідач стверджує, що позивач безпідставно нараховує відповідачу орендну плату у двократному розмірі (100% замість 50%), що суперечить вимогам постанови Кабінету Міністрів України «Про деякі питання сплати орендної плати за державне майно під час дії карантину» від 15.07.2020 № 611. Таким чином, на переконання відповідача, оскільки відповідач є транспортним підприємством, яке використовує орендоване приміщення для надання послуг з перевезення пасажирів, з урахуванням положень постанови КМУ № 611 від 15.07.2020, загальна сума заборгованості за спірний період підлягає зменшенню до 50 % та становить, на думку відповідача, 267 447,93 грн. Крім того відповідачем заявлено клопотання про зменшення нарахованих розміру штрафу та пені на 90 %.

Дослідивши заперечення та аргументи відповідача, суд зазначає наступне.

Щодо розміру необхідної до внесення відповідачем орендної плати за період листопад 2021 лютий 2022 року, слід зазначити таке.

Згідно з ч. 7 ст. 193 ГК України, що кореспондує з приписами статей 525, 526 ЦК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Пунктом 14 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України установлено, що з моменту встановлення карантину, введеного постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11.03.2020 № 211 (із наступними змінами і доповненнями), і до його відміни (скасування) в установленому законом порядку, плата за користування нерухомим майном (його частиною) підлягає зменшенню за вимогою наймача, який здійснює підприємницьку діяльність з використанням цього майна, впродовж усього часу, коли майно не могло використовуватися в підприємницькій діяльності наймача в повному обсязі через запроваджені обмеження та (або) заборони.

Так Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (з подальшими змінами та доповненнями) з 12.03.2020 на усій території України запроваджено карантин, який неодноразово продовжувався відповідними постановами Кабінету Міністрів України Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 № 239, від 22.04.2020 № 291, від 11.05.2020 № 349, від 20.05.2020 № 392, від 17.06.2020 № 500, від 22.07.2020 № 641, від 26.08.2020 № 760, від 13.10.2020 № 956, від 09.12.2020 № 1236 та станом на момент розгляду даної справи не припинено.

Пунктами 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України № 611 від 15.07.2020 «Про деякі питання сплати орендної плати за державне майно під час карантину» передбачено, що на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2:

1) звільняються від орендної плати орендарі за переліком згідно з додатком 1;

2) нарахування орендної плати за користування нерухомим державним майном, розрахованої відповідно до Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786, здійснюється у розмірі: 50 відсотків суми нарахованої орендної плати для орендарів за переліком згідно з додатком 2; 25 відсотків суми нарахованої орендної плати для орендарів за переліком згідно з додатком 3.

Орендодавцям державного майна забезпечити нарахування орендної плати орендарям згідно з пунктом 1 цієї постанови починаючи з дати встановлення карантину.

Відповідно до п. 1 додатку № 2 до Постанови № 611 «Перелік орендарів, для яких нарахування орендної плати за користування нерухомим державним майном здійснюється у розмірі 50 відсотків», до цього переліку включено орендарів, які використовують нерухоме державне майно для розміщення транспортних підприємств з перевезення пасажирів.

Як було встановлено судом раніше та визначено в п. 1.3 договору, майно передається в оренду з метою здійснення діяльності з авіаційних пасажирських перевезень.

Доказів на підтвердження заборони на використання орендованого приміщення відповідачем до матеріалів справи не надано. Обмеження регулярних пасажирських перевезень не позбавляє відповідача права доступу до орендованих приміщень та їх використання.

Крім того, в матеріалах справи наявний лист Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівський областях № 50-02.02-4918 від 08.12.2020 щодо нарахування орендної плати в період дії карантину, відповідно до змісту якого, зокрема за договором оренди від 30.10.2013 № 1505 нарахування орендної плати за користування державним нерухомим майном, розрахованої відповідно до Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою КМУ від 04.10.1995 р № 786, здійснюється у розмірі 50 відсотків від суми нарахованої орендної плати.

З огляду на вказане вище суд дійшов висновку, що відповідач має право на зниження орендної плати та, відповідно, право на сплату 50 % суми нарахованої орендної плати згідно додатку № 2 до постанови Кабінету Міністрів України № 611 від 15.07.2020 «Про деякі питання сплати орендної плати за державне майно під час карантину», як орендар, що використовує на території аеропорту нерухоме державне майно для розміщення транспортних підприємств з перевезення пасажирів.

При цьому суд посилання позивача на використання відповідачем орендованого майна за договором із здійсненням значної кількості вантажних авіаперевезень, що дає підстави для висновку про неможливість застосування до відповідача знижки у розмірі 50%, судом не приймаються як безпідставні, юридично неспроможні та такі, що ґрунтуються на припущеннях.

Водночас суд звертає увагу на те, що постанова Кабінету Міністрів України «Про деякі питання сплати орендної плати за державне майно під час дії карантину» № 611 від 15.07.2020 не встановлює будь-якої процедури надання передбачених нею звільнень і знижок, у тому числі не передбачає необхідності отримання погоджень або укладення додаткових угод про внесення змін до договору оренди, а нарахування орендної плати орендарям у розмірах, передбачених пунктом 1 такої постанови, є державним регулюванням плати та виникає автоматично, в силу прямої норми закону і не потребує документального переоформлення орендних правовідносин шляхом внесення змін у договір.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.12.2021 у справі № 911/354/21, від 21.09.2021 у справі № 910/13158/20 та від 26.08.2021 у справі № 910/13397/20.

Так право на зменшення орендної плати (або звільнення від її сплати) орендарі відповідної категорії отримують автоматично, за умови відповідності критеріям, прямо визначеним Постановою № 611 та не залежно від того, чи припинили такі орендарі свою діяльність на орендованому майні внаслідок запровадження карантину.

Враховуючи встановлені судом обставини правовідносин сторін, за наявності письмового погодження орендодавця на відповідне зменшення орендної плати, господарський суд дійшов висновку, що належною до нарахування та стягнення з відповідача на користь позивача, як балансоутримувача, є орендна плата у розмірі 30%, розрахована відповідно до визначеної Методики, із зменшенням на 50%, відповідно до положень підпункту 2 пункту 1 Постанови № 611 та додатку 2, зокрема у спірний період з листопада 2021 до лютого 2022.

Таким чином, враховуючи зменшення орендної плати до 50 % від суми нарахованої орендної плати, у тому числі податок на додатну вартість, в силу норм чинного законодавства, належною до сплати з відповідача на користь позивача є орендна плата згідно рахунку-фактури 76/2903 від 30.11.2021 за листопад 2021 в сумі 68 982,84 грн; згідно рахунку-фактури № 76/3108 від 31.12.2021 за грудень 2021 в сумі 69 396,73; згідно рахунку-фактури № 76/230 від 31.01.2022 за січень 2022 в сумі 70 298,90 грн; згідно рахунку-фактури № 76/397 від 28.02.2022 за лютий 2022 в сумі 58 669,45 грн.

Отже, всього сума орендних платежів, що підлягала сплаті з відповідача на користь позивача, з урахуванням зменшення орендної плати до 50 % за оренду майна для розміщення транспортних підприємств з перевезення пасажирів, за період з листопада 2021 до лютого 2022 (за 23 дні) складає 267 347,92 грн.

Як вже встановлено судом вище та не заперечується сторонами, відповідач не розрахувався із позивачем за період з листопада 2021 до лютого 2022 та не сплатив останньому суму орендних платежів за вказаний період у загальному розмірі 267 347,92 грн, чим порушив взяті на себе зобов`язання за договором № 1505 від 13.10.2013. У зв`язку із цим у відповідача перед позивачем виникла заборгованість в загальній сумі 267 347,92 грн.

При цьому, суд зазначає, що зволікання відповідача зі сплатою орендних платежів до надання відповідних роз`яснень орендодавцем і балансоутримувачем та задоволення його вимог про звільнення від сплати та/або зменшення орендної плати розцінюється судом як порушення виконання господарського зобов`язання, оскільки, відповідач не був позбавлений обов`язку здійснювати оплату орендної плати у визнаному ним розмірі та розраховувати на подальше узгодження сторонами взаєморозрахунків та конкретного розміру орендної плати у спірний період.

Станом на дату звернення позивачем до суду із даним позовом, в матеріалах справи відсутні докази сплати відповідачем орендної плати в сумі 267 347,92 грн із застосуванням знижки у розмірі 50% за спірний період. Протилежного суду не доведено, доказів повної та своєчасної оплати рахунка до суду не надано.

Стаття 525 Цивільного кодексу України встановлює, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Слід зазначити, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, а також враховуючи, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував та належних доказів на заперечення відомостей повідомлених позивачем не надав, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню частково в сумі 267 347,92 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно зі ст. ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов`язань може забезпечуватись згідно з договором неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі неналежного виконання зобов`язань.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно частини 2 статті 551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до п. 3.7 договору, орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до бюджету та орендодавцю у визначеному пунктом 3.6 співвідношенні відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожен день прострочення, включаючи день оплати.

За умовами п. 3.8 договору, у разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованість за нею становить загалом не менше ніж три місяці, орендар також сплачує штраф у розмірі 21 % від суми заборгованості.

Позивач за прострочення виконання зобов`язання з оплати орендних платежів, керуючись пп. 3.7 та 3.8 договору, нарахував та просить стягнути з відповідача 116 854,10 грн пені та 112 286,13 грн штрафу.

Відповідно до ч. 1 та 2 статті 598 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Оскільки судом визнано обґрунтованим зменшення орендної плати, то нарахування штрафних санкцій здійснюється на суми боргу з урахуванням цього зменшення.

Здійснивши власний перерахунок пені, з урахуванням встановлених дат прострочення платежів, з урахуванням зменшення орендної плати, в межах розрахунку позивача, господарський суд дійшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення пені за порушення строків оплати орендної плати підлягають задоволенню частково в сумі 39 510,81 грн.

Право встановити у договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною 4 статті 231 ГК України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною 2 статті 231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати у договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного суду від 08.08.2018 у справі № 908/1843/17, постанові Верховного Суду України від 09.04.2012 у справі № 3-88гс11, постанові Верховного Суду України від 27.04.2012 у справі № 3-24гс12, постанові Верховного Суду від 09.02.2018 у справі № 911/2813/17, постанові Верховного Суду від 22.03.2018 у справі № 911/1351/17, постанові Верховного Суду від 17.05.2018 у справі № 910/6046/16, постанові Верховного Суду від 25.05.2018 у справі № 922/1720/17.

Зі змісту приписів ст. ст. 610-612 ЦК України та п. 3.8. договору оренди слідує, що для застосування до відповідача відповідальності у вигляді сплати штрафу, необхідним є встановлення обставин як прострочення грошового зобов`язання у строк понад три місяці, так і розміру відповідно простроченого зобов`язання.

Зі встановлених судом вище обставин вбачається, що відповідачем допущено прострочення з оплати орендних платежів за період листопад 2021 лютий 2022 понад три місяці, що є підставою для нарахування на вказану суму штрафу в порядку п. 3.8 договору.

Здійснивши перерахунок штрафу, з урахуванням умов договору, прострочення по сплаті грошового зобов`язання, порядку розрахунків погодженого сторонами, господарський суд дійшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення нарахованого штрафу за порушення строків оплати орендної плати підлягають задоволенню частково в сумі 56 143,06 грн.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач нарахував та просить стягнути з відповідача за прострочення оплати орендних платежів 3 % річних в сумі 10 323,29 грн та інфляційні втрати у розмірі 87 694,83 грн.

Здійснивши перерахунок 3 % річних та інфляційних витрат, нарахованих за прострочення оплати орендних платежів, в межах періоду розрахунку позивача, з урахуванням дати прострочення платежу, суд приходить до висновку, що позовні вимоги, в частині стягнення 3 % річних підлягають задоволенню частково в сумі 5 150,23 грн, а інфляційні втрати підлягають частковому задоволенню в сумі 49 760,12 грн.

При цьому, судом розглянуто клопотання відповідача про зменшення заявленого позивачем розміру пені та штрафу на 90%. З приводу цього судом зазначається наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

За приписами ч. 4 ст. 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Слід зауважити, що у вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема з розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені.

Суд зазначає, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто, врахувати інтереси обох сторін, що і було здійснено судами в даній справі.

Загальними засадами цивільного законодавства згідно з ст. 3 Цивільного кодексу України є не тільки судовий захист цивільного права та інтересу; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, а й справедливість, добросовісність та розумність.

Господарський суд об`єктивно оцінює, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання).

Вказану правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 04.05.2018 р. по справі № 908/1453/14.

Зменшення суми неустойки є правом, а не обов`язком суду, яке може бути реалізовано ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів (позиція Верховного Суду, викладена в постановах від 01.08.2019 р. у справі № 922/2932/18, від 08.10.2019 р. у справі № 922/2930/18, від 08.10.2019 р. у справі № 923/142/19, від 09.10.2019 р. у справі №904/4083/18).

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

При цьому, у чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

В обґрунтування клопотання про зменшення суми нарахованої пені та штрафу, відповідач зазначає, що фінансові можливості відповідача значно знизилися через поширення у світі коронавірусної хвороби COVID-19 та вжиттям заходів у світі, направлених на запобігання поширенню останньої. У зв`язку із чим операційна діяльність відповідача, яка є основним джерелом отримання прибутку, була спочатку повністю призупинена, а в подальшому значною мірою скорочена. Крім того відповідач посилається на той факт, що 24.02.2022 російська федерація почала повномасштабне вторгнення на територію України, у зв`язку із чим повітряний простір України було закрито для літаків цивільної авіації. Як зазначає відповідач, Приватне акціонерне товариство «Міжнародні авіалінії України» як комерційне підприємство, що виконувало перевезення пасажирів повітряним транспортом, було змушене повністю зупинити виконання рейсів. Вказані обставини стали наслідком припинення здійснення нормальної господарської діяльності підприємства і, як наслідок, унеможливило отримання будь-якого прибутку.

Враховуючи вищевикладене, відповідач просить суд зменшити розмір нарахованих сум пені та штрафу на 90%.

Суд враховує, що у даному випадку прострочення оплати мало місце тривалий проміжок часу. Крім того відповідач, посилаючись на понесення ним значних збитків, що спричинені введенням в Україні карантину та оголошенням в Україні воєнного стану з 24.02.2022, не надає до суду жодних доказів на підтвердження вказаних обставин.

Також, як зазначалося судом раніше, доказів на підтвердження заборони на використання орендованого приміщення відповідачем у спірний період до матеріалів справи не надано. Обмеження регулярних пасажирських перевезень не позбавляє відповідача права доступу до орендованих приміщень та їх використання.

Крім того матеріали справи не містять жодних доказів вжиття відповідачем будь-яких заходів до врегулювання спірної заборгованості за період з листопада 2021 року до лютого 2022.

Враховуючи все вищевикладене, суд дійшов висновку, що правові підстави для зменшення розміру штрафних санкцій відповідачем не обґрунтовані та не доведені.

Слід зазначити, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України).

Крім того, відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів відповідача та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

Приймаючи до уваги висновки суду про часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 6 268,68 грн.

Керуючись ст. 74, 76-80, 129, 236 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України» (місцезнаходження: вул. Лисенка, 4, м. Київ,, 01034 ) на користь Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» (місцезнаходження: місцезнаходження: 08300, Київська обл., Бориспільський р-н, с. Гора, вул. Бориспіль-7; ) 267 347,92 грн основного боргу, 39 510,81 грн пені, 5 150,23 грн 3 % річних, 49 760,12 грн інфляційних втрат, 56 143,06 грн штрафу та 6 268,68 грн судового збору.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до приписів ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно ч. 1 ст. 256, ст. 257 та підп. 17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 23.02.2023.

Суддя Л.В. Сокуренко