ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

про розгляд вимог кредитора

"27" лютого 2023 р.м. Одеса Справа № 916/2091/22
Господарський суд Одеської області у складі судді Грабован Л.І.,

за участі секретаря судового засідання Большакова В.А.

дослідивши матеріали заяви ОСОБА_1 з грошовими вимогами до боржника

по справі

за заявою боржника: ОСОБА_2

про неплатоспроможність

у відкритому судовому засіданні за участю

представників сторін та учасників:

від боржника: Мойсеєнко Р.М.;

від заявників: Головного управління ДПС в Одеській області - Дишко Ю.В.;

керуючий реструктуризацією: не з`явився.

Встановив:

Ухвалою підготовчого засідання суду від 12.10.2022р. відкрито провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_2 ; введено процедуру реструктуризації боргів ОСОБА_2 ; введено мораторій на задоволення вимог кредиторів строком на 120 днів до 09.02.2023р.; призначено керуючим реструктуризацією боржника ОСОБА_2 арбітражного керуючого Григоренка Юрія Сергійовича (т. 2 а.с. 7-16).

З метою виявлення всіх кредиторів, 12.10.2022р. здійснено офіційне оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність боржника ОСОБА_2 на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за №69371 (т. 2 а.с. 19-20).

ОСОБА_1 звернувся із заявою від 26.10.2022р. (вх. №3-432/22 від 01.11.2022р.) про визнання кредиторських вимог з врахуванням уточнень за договором позики від 15.01.2019р. в сумі 616 000 дол. США (еквівалент 22 526 257, 60 грн.), з яких 200 000 дол. США - сума основного боргу (еквівалент 7 313 720 грн.) та 416 000 дол. США - сума штрафних санкцій (еквівалент 15 212 537, 60 грн.) та які не забезпечені заставою, та за договором позики від 04.02.2019р. в сумі 366 000 грн., з яких 100 000 грн. - сума основного боргу та 266 000 грн. - сума штрафних санкцій, що забезпечені заставою автомобіля марки ВАЗ, модель 21104, рік виписку 2006, реєстраційний номер НОМЕР_1 (т. 2 а.с. 59-60, т. 4 а.с. 119-120). Заява обґрунтована тим, що за договором від 15.01.2019р. заявник передав боржнику в позику 200 000 дол. США, про що також складено розписку; вказані кошти боржник повинна була повернута в наступному порядку: першу частину позики в розмірі 100 000 дол. США у строк до 31.12.2021р. та другу частину в розмірі 100 000 дол. США - до 30.06.2022р. 04.02.2019р. заявник передав у позику грошові кошти у розмірі 100 000 грн., які боржник повинна була повернута до 01.02.2022р., що підтверджується договором позики та розпискою. Заявник вказує, що між ним та боржником було укладено договір застави автомобіля марки ВАЗ, модель 21104, рік виписку 2006, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Однак, боржник взяті на себе зобов`язання не виконала, борг та автомобіль не повернула.

Згідно заяви борг ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 становить:

за договором позики від 15.01.2019р.: сума основного боргу 200 000 дол. США, що в еквіваленті 7 313 720 грн.; пеня - 298 000 дол. США, що в еквіваленті 10 897 442, 80 грн., строк прострочення 298 календарних дня (з 01.01.2022р. по 25.10.2022р.); пеня - 118 000 дол. США, що в еквіваленті 4 315 094, 80 грн., строк прострочення 118 календарних днів (з 01.07.2022р. по 25.10.2022р.), що загалом становить 616 000 дол. США, що в еквіваленті 22 526 257, 60 грн.

за договором позики від 04.02.2019р.: сума основного боргу 100 000 грн.; пеня - 266 000 грн., строк прострочення 266 календарних днів (з 02.02.2022р. по 25.10.2022р.), що загалом становить 366 000 грн.

У письмових поясненнях від 17.11.2022р. (вх. №26743/22 від 23.11.2022р.) боржника щодо заявлених кредиторських вимог ОСОБА_1 вказано про визнання таких вимог, а саме: за договором позики від 15.01.2019р. в сумі 616 000 дол. США, з яких: 200 000 дол. США - сума основного боргу, 416 000 дол. США - сума штрафних санкцій; за договором позики від 04.02.2019р. в сумі 366 000 грн., з яких: 100 000 грн. - сума основного боргу, 266 000 грн. - сума штрафних санкцій (т. 4 а.с. 64).

У поясненнях від 07.11.2022р. (вх. №25568/22 від 10.11.2022р.) та в додаткових поясненнях від 23.11.2022р. (вх. №26804/22 від 28.11.2022р.) керуючого реструктуризацією боржника арбітражного керуючого Григоренка Юрія Сергійовича вказано, що вимоги заявника підлягають задоволенню, оскільки виникли до відкриття провадження у справі про неплатоспроможність та підтверджені належним чином засвідченими копіями. Щодо договору позики від 15.01.2019р.: сума боргу за основним зобов`язанням - 200 000 дол. США*36, 5686 грн. за 1 дол. США = 7 313 720 грн.; пеня - 293 000 дол. США*36, 5686 грн. За 1 дол. США = 10 714 599, 80 грн., строк прострочення 293 календарних днів (з 01.01.2022р. по 20.10.2022р.); пеня - 113 000 дол. США*36, 5686 грн. за 1 дол. СЩА = 4 132 251, 80 грн., строк прострочення 113 календарних днів, що загалом становить 606 000 дол. США*36, 5686 за 1 дол. США = 22 160 571, 60 грн., які не забезпечені заставою (т. 2 а.с. 90, т. 4 а.с. 90-91, т. 4 а.с. 71-72).

Керуючим реструктуризацією арбітражним керуючим Григоренко Юрієм Сергійовичем надано клопотання від 24.02.2023р. (вх. №6020/23 від 24.02.2023р.) про розгляд справи, призначеної на 27.02.2023р., без його участі за наявними в ній документами.

Розглянувши матеріали справи, заяву ОСОБА_1 з доданими до неї доказами, вислухавши представників сторін, суд встановив:

15.01.2019р. між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) був укладений договір позики (т. 2 а.с. 65-66), п. 1 якого передбачено, що позикодавець передав у власність, а позичальник прийняв на момент підписання цього договору у власність грошову суму в розмірі 200 000 дол. США, і позичальник зобов`язується повернути позикодавцю в строк та на умовах, передбачених цим договором, позику в вищезазначеному розмірі. За домовленістю сторін вся сума позики надається позикодавцем у валюті - долар США та повертається позичальником у тій самій валюті - долар США. Позика може бути повернута позичальником у національній валюті виключно за комерційним курсом АТ КБ «Приватбанк» продажу долару США до гривні на день повернення позичальником частини або всієї суми позики.

П. 2 вказаного договору передбачено, що позичальник зобов`язується повернути отриману ним позику за даним договором позикодавцю в наступному порядку: першу частину позики в розмірі 100 000 дол. США у строк до 31.12.2021р.; другу частину позики в розмірі 100 000 дол. США у строк до 30.06.2022р.

Згідно п. 3 зазначеного договору сторони підтверджують, що позикодавець передав всю суму позики позичальнику, а позичальник отримав всю суму позики в розмірі 200 000 дол. США перед підписанням цього договору. Про факт отримання всієї суми позики за даним договором позичальник зобов`язаний написати заяву/розписку про отримання грошових коштів.

Відповідно до п. 9 вказаного договору за прострочення повернення позики (частини позики) позичальник виплачує позикодавцю пеню в розмірі 1% від суми простроченого платежу (простроченої суми позики) за кожен день прострочення. Сторони погодили, що суму пені позичальником може бути сплачено у національній валюті виключно за комерційним курсом АТ КБ «Приватбанк» продажу долару США до гривні на день сплати пені позичальником позикодавцю. Сторони домовилися, що строк позовної давності за цим договором щодо стягнення штрафних санкцій становить 24 місяців.

Згідно п. 11 зазначеного договору сторони домовилися, що строк позовної давності за цим договором становить 5 років.

П. 16 зазначеного договору передбачено, що умови позики, чинність правочину, порядок укладання договору позики та його правові наслідки, у тому числі (але не обмежуючись) - зміст ст.ст. 533, 625, 1046-1053 ЦК України учасникам цього правочину зрозумілі. За невиконання та/або неналежне виконання цього договору сторони несуть відповідальність згідно норм чинного законодавства України.

Відповідно до п. 17 вказаного договору цей договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

Згідно розписки від 15.01.2019р. (т. 2 а.с. 67) ОСОБА_2 отримала 15.01.2019р. від ОСОБА_1 за договором позики від 15.01.2019р. позику у сумі 200 000 дол. США.

04.02.2019р. між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) був укладений договір позики (т. 2 а.с. 68-69), п. 1 якого передбачено, що позикодавець передав у власність, а позичальник прийняв на момент підписання цього договору у власність грошову суму в розмірі 100 000 грн., і позичальник зобов`язується повернути позикодавцю в строк та на умовах, передбачених цим договором, позику в вищезазначеному розмірі.

П. 2 вказаного договору передбачено, що позичальник зобов`язується повернути отриману ним позику за даним договором позикодавцю до 01.02.2022р.

Згідно п. 3 зазначеного договору сторони підтверджують, що позикодавець передав всю суму позики позичальнику, а позичальник отримав всю суму позики в розмірі 100 000 грн. перед підписанням цього договору. Про факт отримання всієї суми позики за даним договором позичальник зобов`язаний написати заяву/розписку про отримання грошових коштів.

Відповідно до п. 9 вказаного договору за прострочення повернення позики (частини позики) позичальник виплачує позикодавцю пеню в розмірі 1% від суми простроченого платежу (простроченої суми позики) за кожен день прострочення. Сторони домовилися, що строк позовної давності за цим договором щодо стягнення штрафних санкцій становить 24 місяців.

П. 11 зазначеного договору передбачено, шо з метою забезпечення обов`язків за цим договором сторони домовились, що буде укладено між позикодавцем та позичальником договір застави транспортного засобу марки ВАЗ, модель 21104, рік виписку 2006, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , колір чорний, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Відповідно до п. 12 вказаного договору сторони домовилися, що строк позовної давності за цим договором, включаючи строк звернення стягнення на предмет забезпечення становить 5 років.

Згідно п. 17 вказаного договору умови позики, чинність правочину, порядок укладання договору позики та його правові наслідки, у тому числі (але не обмежуючись) - зміст ст.ст. 533, 625, 1046-1053 ЦК України, ст.ст. 65, 74 Сімейного кодексу України учасникам цього правочину зрозумілі. За невиконання та/або неналежне виконання цього договору сторони несуть відповідальність згідно норм чинного законодавства України.

П. 18 зазначеного договору передбачено, що цей договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

Відповідно до розписки від 04.02.2019р. (т. 2 а.с. 70) ОСОБА_2 отримала 11.02.2019р. від ОСОБА_1 за договором позики від 04.02.2019р. позику у сумі 100 000 грн.

11.02.2019р. між ОСОБА_1 (заставодержатель) та ОСОБА_2 (заставодавець) був укладений договір застави транспортного засобу (т. 2 а.с. 71-74), п. 1.1. якого передбачено, що цей договір забезпечує всі вимоги заставодержателя, які випливають з договору позики від 04.02.2019р. (а також договорів про внесення змін до нього), укладеного між заставодержателем та заставодавцем, згідно якого заставодавець зобов`язаний у порядку та на умовах, викладених у договорі позики від 11.02.2019р. повернути кошти у терміни, передбачені договором позики.

П.п. 2.1., 2.2. вказаного договору передбачено, що предметом застави є автомобіль марки ВАЗ, модель 21104, рік випуску 2006, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , тип - легковий седан, колір чорний, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Предмет застави належить заставодавцю на праві власності, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , виданого 28.01.2014р.

Відповідно до п. 2.3. зазначеного договору за згодою сторін вартість предмету застави визначено у розмірі 100 000 грн.

Згідно п. 7.1. зазначеного договору цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов`язань, забезпечених заставою за цим договором. У випадку продовження строків виконання зобов`язань за договором позики від 04.02.2019р. (шляхом укладення додаткових угод до нього), застава, передбачена цим договором зберігається до повного виконання вказаних зобов`язань.

У претензії від 01.08.2022р. (т. 2 а.с. 75), адресованій ОСОБА_2 , ОСОБА_1 просив протягом 15 днів з моменту отримання даної претензії сплатити наступну заборгованість: за договором позики від 15.01.2019р. суму основного боргу в розмірі 200 000 дол. США та суму штрафних санкцій в розмірі 244 000 дол. США; за договором позики від 04.02.2019р. суму основного боргу 100 000 грн. та суму штрафних санкцій 181 000 грн.

У відповіді від 10.08.2022р. (т. 2 а.с. 76) щодо повернення грошових коштів за договорами позики ОСОБА_2 вказала про визнання заборгованості, яка виникла за вказаними договорами та просила відстрочити строки повернення грошових коштів, не звертатися до суду за примусовим стягненням коштів.

Боржником до заяви про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність додано конкретизований список кредиторів і боржників із зазначенням загальної суми грошових вимог кредиторів та кожного кредитора окремо, згідно якого ОСОБА_2 має непогашену заборгованість, у тому числі перед ОСОБА_1 за договором позики від 04.02.2019р. у сумі 100 000 грн. та за договором позики від 15.01.2019р. у сумі 200 000 дол. США. (т. 1 а.с. 12-13).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ГПК України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

З 21.10.2019р. набрав чинності Кодекс України з процедур банкрутства, яким встановлені умови та порядок відновлення платоспроможності боржника - юридичної особи та відновлення платоспроможності фізичної особи.

Відповідно до ч. 2 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства з дня введення в дію цього Кодексу визнано такими, що втратив чинність: Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Ч. 1 ст. 2 Кодексу України з процедур банкрутства передбачено, що провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.

Ст. 113 Кодексу України з процедур банкрутства передбачено, що провадження у справах про неплатоспроможність боржника - фізичної особи, фізичної особи - підприємця здійснюється в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб, з урахуванням особливостей, встановлених цією Книгою.

Згідно ч. 1 ст. 122 Кодексу України з процедур банкрутства подання кредиторами грошових вимог до боржника та їх розгляд керуючим реструктуризацією здійснюються в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства конкурсні кредитори за вимогами, що виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство. Відлік строку на заявлення грошових вимог кредиторів до боржника починається з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.

Згідно абз. 10 ч. 1 ст. 1 Кодексу України з процедур банкрутства кредитор - юридична або фізична особа, а також контролюючий орган, уповноважений відповідно до Податкового кодексу України здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у межах своїх повноважень, та інші державні органи, які мають вимоги щодо грошових зобов`язань до боржника; забезпечені кредитори - кредитори, вимоги яких до боржника або іншої особи забезпечені заставою майна боржника; конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, що виникли до відкриття провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника.

Грошове зобов`язання згідно абз. 4 ч. 1 ст. 1 Кодексу України з процедур банкрутства - це зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України. До грошових зобов`язань належать також зобов`язання щодо сплати податків, зборів (обов`язкових платежів), страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; зобов`язання, що виникають внаслідок неможливості виконання зобов`язань за договорами зберігання, підряду, найму (оренди), ренти тощо та які мають бути виражені у грошових одиницях. До складу грошових зобов`язань боржника, у тому числі зобов`язань щодо сплати податків, зборів (обов`язкових платежів), страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування, не включаються неустойка (штраф, пеня) та інші фінансові санкції, визначені на дату подання заяви до господарського суду, а також зобов`язання, що виникли внаслідок заподіяння шкоди життю і здоров`ю громадян, зобов`язання з виплати авторської винагороди, зобов`язання перед засновниками (учасниками) боржника - юридичної особи, що виникли з такої участі. Склад і розмір грошових зобов`язань, у тому числі розмір заборгованості за передані товари, виконані роботи і надані послуги, сума кредитів з урахуванням відсотків, які зобов`язаний сплатити боржник, визначаються на день подання до господарського суду заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Згідно ч.ч.1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Ч.ч.1, 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Ст. 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Ч. 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Ст. 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За положеннями ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Ч. 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно ч.ч.1, 2, 3 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Ч. 1 ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

За положеннями ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Ч. 1 ст. 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Ч.1 ст. 550 ЦК України передбачено, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Ст. 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Ч. 2 ст 45 Кодексу України з процедур банкрутства, зокрема, визначено, що склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті України. Якщо зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті, то склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

Згідно ст. 1 Закону України «Про заставу» застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання або в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про заставу» заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча вимога або вимога, яка може виникнути в майбутньому, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо. Застава може мати місце щодо вимог, які можуть виникнути у майбутньому, за умови, якщо є угода сторін про розмір забезпечення заставою таких вимог, та/або про максимальний розмір вимоги, яка забезпечується заставою. Застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов`язання.

Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про заставу» у договорі застави визначаються суть, розмір та строк (термін) виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, тa/або посилання на договір чи інший правочин, яким встановлено основне зобов`язання, опис предмета застави, а також інші умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута угода.

П. 3 ч. 1 ст. 120 Кодексу України з процедур банкрутства передбачено, що з моменту відкриття провадження у справі про неплатоспроможність боржника: припиняється нарахування штрафів та інших фінансових санкцій, а також відсотків за зобов`язаннями боржника.

Відповідно до ч. 1 ст. 121 Кодексу України з процедур банкрутства мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться строком на 120 днів, з моменту відкриття провадження у справі про неплатоспроможність. Ухвала про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність є підставою для зупинення вчинення виконавчих дій стосовно боржника.

Згідно п. 3 ч. 2 ст. 121 Кодексу України з процедур банкрутства протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань із задоволення вимог, на які поширюється мораторій.

Ст. 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Ст. 76 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ч. 1 ст. 80 ГПК України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Ч.ч. 1, 2 ст. 91 ГПК України передбачено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Згідно ч. 6 ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства заяви з вимогами конкурсних кредиторів або забезпечених кредиторів, подані в межах строку, визначеного частиною першою цієї статті, розглядаються господарським судом у попередньому засіданні суду. Вимоги кредиторів, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, розглядаються господарським судом у порядку черговості їх отримання у судовому засіданні, яке проводиться після попереднього засідання господарського суду. За результатами розгляду зазначених заяв господарський суд постановляє ухвалу про визнання чи відхилення (повністю або частково) вимог таких кредиторів. Ухвала господарського суду є підставою для внесення відомостей про таких кредиторів до реєстру вимог кредиторів.

Ч. 4 ст. 133 Кодексу України з процедур банкрутства передбачено, що вимоги кредиторів, включені до реєстру вимог кредиторів, задовольняються у такій черговості: 1) у першу чергу задовольняються вимоги до боржника щодо сплати аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; 2) у другу чергу задовольняються вимоги щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) та проводяться розрахунки з іншими кредиторами; 3) у третю чергу сплачуються неустойки (штраф, пеня), внесені до реєстру вимог кредиторів.

Під час розгляду заявлених до боржника кредиторських вимог суд в силу наведених вище норм має з`ясовувати правову природу таких вимог, надати правову оцінку доказам поданим заявником на підтвердження його вимог до боржника, аргументам та запереченням боржника чи інших кредиторів щодо задоволення таких вимог, перевірити дійсність заявлених вимог, з урахуванням чого встановити наявність підстав для їх визнання.

Заявлені у справі про банкрутство грошові вимоги можуть підтверджуватися первинними документами (угодами, накладними, рахунками, актами виконаних робіт тощо), що свідчать про цивільно-правові відносини сторін та підтверджують заборгованість боржника перед кредитором, або рішенням юрисдикційного органу, до компетенції якого віднесено вирішення такого спору (висновки наведені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.06.2019 у справі № 915/535/17, від 25.06.2019 у справі № 922/116/18, від 15.10.2019 у справі № 908/2189/17, від 10.02.2020 у справі № 909/146/19, від 27.02.2020 у справі № 918/99/19).

Заявник сам визначає докази, які на його думку підтверджують заявлені вимоги. Проте, обов`язок надання правового аналізу поданих кредиторських вимог, підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог, покладений на господарський суд, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство (аналогічний висновок викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 914/1126/14, від 05.03.2019 у справі № 910/3353/16, від 07.11.2019 у справі № 904/9024/16).

Завданням господарського суду у попередньому засіданні є перевірка заявлених до боржника грошових вимог конкурсних кредиторів, які можуть підтверджуватися первинними документами (угодами, накладними, рахунками, актами виконаних робіт тощо), що свідчать про цивільно-правові відносини сторін та підтверджують заборгованість боржника перед кредитором, та/або рішенням юрисдикційного органу, до компетенції якого віднесено вирішення такого спору (постанови: від 05.03.2019 у справі № 910/3353/16, від 18.04.2019 у справі № 914/1126/14, від 20.06.2019 у справі № 915/535/17, від 25.06.2019 у справі № 922/116/18, від 15.10.2019 у справі № 908/2189/17, від 24.10.2019 у справі № 910/10542/18, від 07.11.2019 у справі № 904/9024/16).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено два строкових договори позики грошових коштів: договір позики від 15.01.2019р., за умовами якого боржник отримала кошти від заявника в сумі 200 000 дол. США з терміном повернення першої частини позики в розмірі 100 000 дол. США у строк до 31.12.2021р. та з терміном повернення другої частини позики в розмірі 100 000 дол. США у строк до 30.06.2022р.; договір позики від 04.02.2019р., за умовами якого боржник отримала кошти від заявника в сумі 100 000 грн. з терміном повернення до 01.02.2022р., та з метою забезпечення виконання якого був укладений договір застави транспортного засобу від 11.02.2019р.

Заявник направив боржнику претензію щодо повернення коштів за договорами позики, на яку отримав відповідь про відсутність достатніх коштів для повернення позичених сум та викладено прохання відстрочити строки повернення грошових коштів та не звертатися до суду за примусовим стягненням коштів.

З матеріалів справи вбачається, що боржник не надав належних та допустимих доказів часткового або повного виконання своїх зобов`язань перед заявником, отримані в борг грошові суми у передбачені договорами строки не повернула, тому суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання таких вимог у частині основної суми боргу.

У постанові від 16.10.2018р. у справі № 902/1151/15 Верховний Суд у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду дійшов висновків, що системний аналіз положень статей 1, 2, 23 Закону про банкрутство (в редакції від 22.12.2011) дає підстави для висновку, що у разі коли зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті, склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом такої валюти, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

Таким чином, судом визначаються вимоги ОСОБА_1 в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника, а саме: 200 000 дол. США, що еквівалентно 7 313 720 грн. (по курсу НБУ станом на 25.10.2022р. за 1 дол. США - 36, 5686) та в сумі 100 000 грн.

Визначальною датою для розподілу конкурсних та поточних вимог кредиторів є 12.10.2022р. дата відкриття провадження про неплатоспроможність ОСОБА_2 та офіційне оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність боржника на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за №69371 від 12.10.2022р.

Тридцятиденний строк, встановлений ч. 1 ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства, для подання заяв конкурсних кредиторів закінчився 11.11.2022р.

Враховуючи те, що грошові вимоги у частині основної суми боргу виникли до відкриття провадження у справі про неплатоспроможність (тобто, до 12.10.2022р.), є конкурсними вимогами, документально підтверджені та обґрунтовані, суд визнає грошові вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в сумі 7 131 720 грн. із задоволенням у другу чергу та в сумі 100 000 грн. як вимоги забезпечені заставою майна.

Стосовно заявлених вимог про стягнення пені слід зазначити наступне.

Відповідно до п.9 договору позики від 15.01.2019р. та п.9 договору позики від 04.02.2019р., укладеного між сторонами, за несвоєчасне повернення суми позики, позичальник сплачує пеню у розмірі 1% за кожен день прострочення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018р. у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що під час нарахування пені необхідно зважати на вимоги статей 549, 550, 551 ЦК України, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Тобто неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі.

За умовами договору позики від 15.01.2019р. боржник отримала кошти від заявника в сумі 200 000 дол. США з терміном повернення першої частини позики в розмірі 100 000 дол. США у строк до 31.12.2021р. та з терміном повернення другої частини позики в розмірі 100 000 дол. США у строк до 30.06.2022р.; за умовами договору позики від 04.02.2019р. боржник отримала кошти від заявника в сумі 100 000 грн. з терміном повернення до 01.02.2022р.

Визначені договорами позики строки для повернення останньої закінчилися, боржником не надано суду доказів, які б свідчили про виконання своїх зобов`язань, а тому суд дійшов висновку про прострочення ОСОБА_2 виконання зобов`язань.

Згідно розрахунку, наведеного заявником у заяві з грошовими вимогами до боржника, за договором позики від 15.01.2019р. пеня у сумі 298 000 дол. США нарахована за період з 01.01.2022р. по 25.10.2022р., та пеня у сумі 118 000 дол. США нарахована за період з 01.07.2022р. по 25.10.2022р.; за договором позики від 04.02.2019р. пеня у сумі 266 000 грн., нарахована у сумі з 02.02.2022р. по 25.10.2022р.

Таким чином, період нарахування заявником пені з 01.01.2022р. по 25.10.2022р., тоді як 12.10.2022р. відкрито провадження у справі про неплатоспроможність, що є наслідком введення мораторію на задоволення вимог кредиторів, протягом якого не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань із задоволення вимог, на які поширюється мораторій.

Враховуючи викладене, зроблений заявником розрахунок пені є не вірним за період з 12.10.2022р. по 25.10.2022р., тобто у період більш, ніж передбачено законодавством.

За розрахунком суду, здійсненим за допомогою інформаційно-правової системи ЛІГА:ЗАКОН, пеня за договором позики від 15.01.2019р. за період з 01.01.2022р. по 11.10.2022р. становить 284 000 дол. США, що еквівалентно 10 85 482, 40 грн. (по курсу НБУ станом на 25.10.2022р. за 1 дол. США - 36, 5686); пеня за період з 01.07.2022р. по 11.10.2022р. - 103 000 дол. США, що еквівалентно 3 766 565, 80 грн. (по курсу НБУ станом на 25.10.2022р. за 1 дол. США - 36, 5686).

Таким чином, загальна сума пені за договором позики від 15.01.2019р. становить 14 152 048, 20 грн.

За розрахунком суду, здійсненим за допомогою інформаційно-правової системи ЛІГА:ЗАКОН, пеня за договором позики від 04.02.2019р. за період з 02.02.2022р. по 11.10.2022р. становить 252 000 грн. та яка є забезпеченою заставою майна боржника.

Враховуючи викладене, суд частково визнає грошові вимоги, які складаються із пені, ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в сумі 14 152 048, 20 грн. із задоволенням у другу та в сумі 252 000 грн. які забезпечені заставою майна.

Керуючись ст. ст. 1, 45, 113, 122, ч. 4 ст. 133 Кодексу України з процедур банкрутства, ст. 234 Господарського процесуального кодексу України суд

У Х В А Л И В:

1.Визнати частково грошові вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в сумі 7 131 720 грн. із задоволенням у другу чергу, в сумі 14 152 048, 20 грн. із задоволенням у третю чергу та в сумі 352 000 грн., які забезпечені заставою майна.

2.В іншій частині грошові вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в сумі - відхилити.

Ухвала є підставою для внесення відомостей до реєстру вимог кредиторів у відповідності до ч. 6 ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства.

Ухвала набирає законної сили 27 лютого 2023р. та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги.

Повну ухвалу складено та підписано 02 березня 2023р.

Копію ухвали надіслати на електронну адресу арбітражному керуючому Григоренку Ю.С. ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

Копію ухвали надіслати: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ).

Суддя Л.І. Грабован