ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.02.2023м. ДніпроСправа № 904/3229/22

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Татарчука В.О. за участю секретаря судового засідання Дробота А.В., розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні справу:

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Алонза" (м. Дніпро)

до Фізичної особи-підприємця Кудіярової Тетяни Валеріївни (м. Дніпро)

про стягнення заборгованості за договором оренди майна

Представники:

від позивача: Дорошенко С.О.;

від відповідача: Макаров В.Г., Кудіярова Т.В.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Алонза" звернулось з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Кудіярової Тетяни Валеріївни та з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог просить стягнути заборгованість в загальному розмірі 233611,46грн, з якої: 28903,80грн основний борг, 4327,34грн пеня, 554,19грн 3% річних, 4826,13грн інфляційні витрати, 195000,00грн неустойка за прострочення повернення приміщення. Судові витрати по сплаті судового збору та на професійну правничу допомогу просить покласти на відповідача. Надмірно сплачену суму судового збору у розмірі 201,53грн просить повернути позивачу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" від різниці між первісним та зменшеним розміром позовних вимог.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором суборенди приміщення №401 від 20.10.2021 в частині повної та своєчасної оплати орендних та експлуатаційних платежів за період з грудня 2021 року по лютий 2022 року. Також позивач зазначає, що відповідач не своєчасно повернув об`єкт оренди після закінчення дії договору у зв`язку з чим, просить стягнути з останнього неустойку за прострочення повернення приміщення за загальний період з 01.03.2022 по 11.09.2022.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 28.09.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 25.10.2022.

13.10.2022 від відповідача до канцелярії суду засобами поштового зв`язку надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить суд відмовити в повному обсязі у задоволенні позовних вимог ТОВ "Алонза" до ФОП Кудіярової Т.В.

В обґрунтування своїх заперечень зазначає, що позивачем не надано обґрунтованого розрахунку експлуатаційних витрат, а стягнення їх за договором суборенди є непромірним без укладання окремого договору. Також зазначає, що нежитлове приміщення, яке є предметом оренди належить державі в особі АТ КБ "Приватбанк", а тому до правовідносин між позивачем та відповідачем повинно застосовуватись законодавство, яке регулює відносини щодо оренди державного майна. При цьому стверджує, що договір оренди, укладений між позивачем та АТ КБ "Приватбанк", був зупинений і позивач не мав права на укладання договору суборенди з відповідачем.

13.10.2022 від відповідача до канцелярії суду засобами поштового зв`язку надійшло клопотання про витребування доказів судом, а саме:

- договору оренди №б/н від 28.04.2020 між ТОВ "Алонза" та АТ КБ "ПриватБанк";

- іпотечного договору №10 від 06.03.2014 між АТ КБ "ПриватБанк" та НБУ (іпотекодержателем);

- згоди НБУ на передання у суборенду ФОП Кудіяровій Т.В. приміщення №401, розташованого в ТРЦ "Приозерний" м. Дніпро;

- письмового повідомлення ФОП Кудіярової Т.В. на адресу ТОВ "Алонза" про бажання поновити суборендні відносини з ТОВ "Алонза" після 28.02.2022;

- договору суборенди приміщення №401, розташованого в ТРЦ "Приозерний", між ФОП Кудіяровою Т.В. та ТОВ "Алонза", укладений після 28.02.2022;

- додаткової угоди між ТОВ "Алонза" та АТ КБ "ПриватБанк" №1 від 03.11.2020 "Про тимчасове призупинення надання послуг оренди" до договору оренди №б/н від 28.04.2020.

13.10.2022 від відповідача до канцелярії суду засобами поштового зв`язку надійшла заява про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - АТ КБ "ПриватБанк". Відповідач обґрунтовує дану заяву тим, що прийняте рішення по справі №904/3229/22 фактично вплине на права і обов`язки АТ КБ "ПриватБанк".

25.10.2022 відповідач подав до канцелярії суду клопотання щодо долучення до матеріалів справи наступних документів:

- уточненого відзиву на позовну заяву з урахуванням платіжних доручень, заяв на договірне списання, квитанцій на сплату орендних платежів та експлуатаційних витрат за період з грудня 2021р. по лютий 2022р. на загальну суму 35100,00грн;

- заяви свідка, в якій відповідач просить суд з метою всебічного, повного та неупередженого розгляду справи, встановлення всіх її обставин, викликати відповідача - ОСОБА_1 в судове засідання та допитати її в якості свідка по даній справі.

25.10.2022 відповідач подав до канцелярії суду клопотання щодо застосування процедури врегулювання спору за участю судді. Відповідач обґрунтовує зазначене клопотання п. 2 ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України, згідно якого сторони за власним бажанням мають змогу звернутися до суду для проведення врегулювання спору за участю судді.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 25.10.2022 оголошено перерву та призначено підготовче засідання на 08.11.2022.

03.11.2022 представник відповідача подав до канцелярії суду клопотання про долучення до матеріалів справи копії адвокатського запиту від 04.10.2022 та доказів направлення адвокатського запиту позивачу.

08.11.2022 до початку судового засідання представник позивача подав до канцелярії суду письмові пояснення щодо:

- клопотання відповідача про витребування доказів судом;

- заяви відповідача про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - АТ КБ "ПриватБанк";

- заяви свідка від відповідача;

- клопотання відповідача щодо застосування процедури врегулювання спору за участю судді.

08.11.2022 до початку судового засідання представник позивача подав до канцелярії суду відповідь на відзив в якому просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В своїх поясненнях щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень зазначає, що строк дії договору оренди від 28.04.2020, укладений між позивачем та АТ КБ "Приватбанк", до 31.01.2023, у зв`язку з чим, строк дії договору суборенди, укладений між позивачем та відповідачем не перевищує строк договору оренди. Додатково зазначає, що частина цілісного майнового комплексу торгово-розважального центру "Приозерний", що є предметом договору оренди, не входить до складу категорії державної власності. Щодо тверджень відповідача про зупинення дії договору оренди і відсутності права позивача на укладання зазначає, що дійсно між позивачем та АТ КБ "Приватбанк" було укладено додаткові угоди щодо зупинення та відновлення орендних відносин, і на час укладення спірного договору суборенди договір оренди діяв і не був зупинений. Також, позивач наводить новий розрахунок основної суми заборгованості з урахуванням наданих відповідачем платіжних доручень, у зв`язку з чим основна заборгованість склала меншу суму, ніж заявлена у позовній заяві, а саме 28903,80грн. Крім того, надав новий розрахунок штрафних санкцій з урахуванням зменшеної суми основної заборгованості, а також копії документів, які просив витребувати відповідач.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 08.11.2022 відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про застосування процедури врегулювання спору за участю судді та оголошено перерву в підготовчому засіданні до 22.11.2022. Зобов`язано відповідача надати до суду та направити учасникам процесу заперечення на відповідь на відзив.

22.11.2022 відповідач подав до канцелярії суду заперечення на відповідь на відзив, в яких просить відмовити у позові в повному обсязі. На підтвердження своїх заперечень надав додаткові докази, а саме копії банківських виписок та платіжних доручень.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 22.11.2022 відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про витребування доказів. Відмовлено в задоволенні заяви відповідача про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - АТ КБ "ПриватБанк". Відмовлено в задоволенні заяви відповідача про виклик свідка. Продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та оголошено перерву з призначенням підготовчого засідання на 20.12.2022.

28.11.2022 представник позивача подав до канцелярії суду клопотання №28-11/2022-3 від 28.11.2022 про долучення до матеріалів справи акту звірки взаєморозрахунків між орендодавцем та суборендарем за договором суборенди приміщення №401 від 20.10.2021, заповненого і підписаного позивачем.

15.12.2022 представник позивача подав до канцелярії суду письмові пояснення №15-12/2022-1 від 15.12.2022 з урахуванням заперечень відповідача на відповідь позивача.

У судовому засіданні 20.12.2022 представник позивача звернувся з клопотанням про закриття підготовчого провадження в даному судовому засіданні та призначення справи до розгляду по суті. Клопотання обґрунтовано тим, що позивачем були направлені пояснення, акт звірки і заява про зменшення позовних вимог відповідачу 15.12.2022 на електронну пошту, з використанням месенджеру та поштовим зв`язком. Відповідач мав достатньо часу для ознайомлення з відповідними документами та надання свого варіанту акту звірки.

У судовому засіданні 20.12.2022 представник відповідача звернувся з клопотанням про відкладення судового засідання для отримання доказів від банківських установ, які потрібні для акту звірки взаєморозрахунків за договором суборенди приміщення №401 від 20.10.2021.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 20.12.2022 оголошено перерву та призначено підготовче засідання на 27.12.2022, відмовлено в задоволенні клопотання позивача про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті.

27.12.2022 до початку судового засідання відповідач подав до канцелярію суду заяву від 24.12.2022 про долучення до справи матеріалів акту звірки між позивачем та відповідачем, а саме: виписки з банківських установ за період з листопада 2021 року по лютий 2022 року.

Представник позивача у додатках до письмових пояснень №15-12/2022-1 від 15.12.2022 надав заяву №15-12/2022-2 від 15.12.2022 про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до змісту якої позивач просить стягнути з відповідача заборгованість у загальному розмірі 233611,46грн, з якої: основний борг у розмірі 28903,80грн, пеня - 4327,34грн, 3% річних - 554,19грн, інфляційні втрати - 4826,13грн, неустойка - 195000,00грн. Судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3504,17грн та на професійну правничу допомогу просить покласти на відповідача. Надмірно сплачену суму судового збору у розмірі 201,53грн просить повернути на підставі п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" від різниці між первісним та зменшеним розміром позовних вимог у позові по справі №904/3229/22.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 27.12.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті в засіданні на 10.01.2023. Прийнято заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог до 233611,46грн.

09.01.2023 відповідач подав до канцелярії суду письмові пояснення по справі в яких просив відмовити в позові. Обґрунтування заперечень аналогічні тим, що були викладені у відзиві на позов та запереченнях на відповідь на відзив.

10.01.2023 відповідач подав заяву про застосування строків щодо нарахування господарських штрафних санкцій, в якій просив суд застосувати до правовідносин між сторонами спору положення глав 19 ЦК України про строки позовної давності з урахуванням особливостей, передбачених частиною шостою статті 232 ГК України.

У судовому засіданні 10.01.2023 без виходу до нарадчої кімнати, оголошено перерву до 17.01.2023.

17.01.2023 до початку судового засідання відповідач подав до канцелярії суду клопотання, в якому з метою всебічного, повного та неупередженого розгляду просить запропонувати позивачу надати лист ТОВ "Алонза" до АТ КБ "Приватбанк" №04-03/2022-1 від 04.03.2022 з додатками до нього та з відповідним обґрунтуванням того, що ТОВ "Алонза" знаходиться під впливом форс-мажорних обставин, починаючи з 24.02.2022. Відповідач зазначає, що не має можливості самостійно отримати та надати ці докази до суду у зв`язку з тим, що наведені документи знаходяться у справі №904/1283/22, в якій відповідач не є стороною. Підстави, з яких випливає, що такі докази має позивач, зазначені в доданій до клопотання ухвалі суду по справі №904/1283/22. Клопотання обґрунтовано тим, що наведені докази підтверджують той факт, що використання спірного приміщення ТРЦ "Приозерний" було неможливе з 24.02.2022, та необхідні для підтвердження доводів відповідача.

Стосовно пропуску строку подачі заяв з процесуальних питань відповідач зазначає, що йому стало відомо про розгляд Господарським судом Дніпропетровської області справи №904/1283/22, предметом якої є зміна умов договору, лише 17.01.2023.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 17.01.2023 оголошено перерву та призначено судове засідання на 26.01.2023. Задоволено заяву відповідача про витребування доказів та зобов`язано позивача надати до суду та направити відповідачу копію листа ТОВ "Алонза" №04-03/2022-1 від 04.03.2022 з додатками до нього на адресу АТ КБ "Приватбанк".

26.01.2023 представник позивача подав до канцелярії суду, електронними засобами зв`язку, додаткові пояснення у справі із витребуваними судом документами.

Також, 26.01.2023 позивачем було подано клопотання про стягнення судових витрат в яких просив стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у сумі 39500,00грн.

У судовому засіданні 26.01.2023 без виходу до нарадчої кімнати, оголошено перерву до 31.01.2023.

31.01.2023 до початку судового засідання відповідач подав до канцелярії суду клопотання про зменшення розміру судових витрат та додаткові письмові пояснення.

У судовому засіданні 31.01.2023 без виходу до нарадчої кімнати, оголошено перерву до 09.02.2023.

09.02.2023 представник позивача подав до канцелярії суду письмові пояснення щодо наданих відповідачем копій платіжних доручень про сплату орендних платежів. В своїх поясненнях представник позивача зазначає, що по деяким платіжним дорученням, які надані відповідачем в якості доказу сплати боргу по спірному договору, є сумніви щодо призначення платежу, оскільки відповідно до платіжних інструкцій банку, в якому відкритий рахунок позивача, призначення платежу зазначено не по спірному договору суборенди, а по іншому договору суборенди №405.

09.02.2023 відповідач подав до канцелярії суду заяву про закриття провадження у справі. В обґрунтування заяви зазначає, що період за який позивач просить стягнути заборгованість, а саме з 11.12.2021 по 22.09.2022, припадає на період коли у позивача було відсутнє право на передачу приміщень в оренду, оскільки договір оренди, укладений між позивачем та АТ "Приватбанк" припинив свою дію з 11.06.2022.

Також, 09.02.2023 відповідачем подано до канцелярії суду заяву про зупинення провадження у справі до розгляду справи №904/1593/22. Обґрунтування зазначеної заяви аналогічні тим, що викладені відповідачем в заяві про закриття провадження у справі. Додатково відповідач зазначає про те, що обставини встановлені у справі №904/1593/22 можуть вплинути на подання і оцінку доказів у справі №904/3229/22, оскільки у рішенні по справі №904/1593/22 можуть бути встановлені обставини щодо припинення права позивача передавати приміщення у суборенду.

09.02.2023 у судовому засіданні було оголошено перерву до 14.02.2023.

У судовому засіданні 14.02.2023 представник позивача звернувся з клопотанням про оцінку наданих сторонами доказів за участю головного бухгалтера позивача в судовому засіданні. Клопотання обґрунтовано тим, що позивачем були долучені докази, які спростовують надані відповідачем докази на підтвердження погашення частини основної заборгованості за деякими платіжними дорученнями, які на думку позивача викликають сумнів щодо їх достовірності.

У судовому засіданні 14.02.2023 представник відповідача просив суд виключити надані ним копії квитанцій №0.0..1 від 20.11.2021, №0.0..1 від 22.11.2021 та №0.0..1 від 29.11.2021 із числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

У судовому засіданні 14.02.2023 проголошено вступну та резолютивну частину ухвали суду, якою відмовлено в задоволенні клопотання позивача про оцінку наданих сторонами доказів за участю головного бухгалтера ТОВ "Алонза" в судовому засіданні, відмовлено в задоволенні заяви Фізичної особи-підприємця Кудіярової Тетяни Валеріївни про закриття провадження у справі та відмовлено в задоволенні заяви відповідача про зупинення провадження у справі. Також, у даному судовому засіданні проголошені вступна та резолютивна частина рішення суду.

Під час розгляду справи судом досліджені докази, наявні в матеріалах справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши фактичні обставини, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, господарський суд,-

УСТАНОВИВ:

20.10.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Алонза" (далі орендодавець, позивач) та Фізичною особою-підприємцем Кудіяровою Тетяною Валеріївною (далі суборендар, відповідач) укладено договір суборенди приміщення №401 (далі договір).

Відповідно до п. 1.1 договору, орендодавець передає суборендарю в тимчасове платне користування приміщення №401 площею 124,00кв.м. на 4 (четвертому) поверсі в будівлі центра, що розташований за адресою: м. Дніпро, вул. Боброва, буд. 1.

Орендодавець користується центром та має право передавати приміщення центру в суборенду на підставі договору оренди №б/н від 28.04.2020 (п. 1.2 договору).

Приміщення є предметом іпотечного договору №10 від 06.03.2014, який укладений між АТ КБ "Приватбанк" та Національним банком України (п. 1.3 договору).

Згідно з п. 2.2 договору приміщення передається орендодавцем суборендарю в оренду на строк до 28.02.2022.

Сторони вирішили, що суборендар зобов`язаний сплачувати орендодавцю за користування приміщенням орендну плату в розмірі 10000,00грн в цілому за усе приміщення в місяць (п. 3.1 договору).

Пунктом 3.1.1 договору сторони визначили, що в період з 01.02.2022 до закінчення строку дії договору розмір орендної плати складає 15000,00грн в цілому за усе приміщення в місяць.

Орендна плата підлягає безумовній щорічній індексації. Орендодавець в січні кожного року оренди здійснює індексацію орендної плати у відповідності з офіційно встановленим індексом інфляції за попередній календарний рік, але не менші ніж 10 відсотків, та виставляє рахунки на оплату орендної плати в новому розмірі. Зміна розміру орендної плати у зв`язку з її індексацією не вимагає підписання сторонами додаткових угод до цього договору (п. 3.2 договору).

Орендна плата включає в себе плату за користування приміщенням, земельний податок і компенсацію комунальних платежів. В орендну плату не включені податки, мито та інші збори, які можуть бути застосовані в майбутньому. Орендодавець залишає за собою право в будь-який час вимагати від суборендаря оплати прийнятих в законодавчому порядку зазначених платежів, які суборендар зобов`язаний сплатити (п. 3.3 договору).

Відповідно до п. 3.5 договору орендна плата підлягає сплаті незалежно від результатів господарської діяльності суборендаря та фактичного використання приміщення.

Суборендар зобов`язаний здійснювати оплату орендної плати шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок орендодавця не пізніше 10 (десятого) числа місяця, за який здійснюється оплата. Неотримання від орендодавця рахунку на оплату орендної плати не є підставою для несплати чи затримання оплати орендної плати суборендарем.

Згідно з п. 3.7 договору датою оплати вважається день, коли грошові кошти були зараховані на поточний рахунок орендодавця або будь-який інших рахунок, про який орендодавець повідомив суборендаря в письмові формі. У випадку, якщо орендна плата повинна бути здійснена за період менше місяця, розрахунок орендної плати здійснюється пропорційно кількості днів в місяці. У випадку наявності штрафних санкцій, нарахованих орендодавцем чи будь-яких несплачених платежів, передбачених умовами цього договору, всі внесені платежі суборендарем в першу чергу зараховуються в якості оплати штрафних санкцій чи неоплачених платежів.

Відповідно до п. 3.11 договору експлуатаційні витрати в орендну плату не входять. В склад експлуатаційних платежів включається роботи з контролю технічного стану, підтримання у справному стані, наладки та регулювання інженерних систем і обладнання, підготування до сезонної експлуатації та інше відповідно до Порядку розрахунку і оплати експлуатаційних послуг (Додаток №3), який є невід`ємною частиною цього договору. Експлуатаційні витрати підлягають безумовній щорічній індексації. Орендодавець у січні кожного року оренди здійснює індексацію розміру експлуатаційних витрат у відповідності з офіційно встановленим індексом інфляції за попередній календарний рік, але не менші ніж 10 відсотків, та виставляє рахунки на оплату експлуатаційних витрат в новому розмірі. Зміна розміру експлуатаційних витрат (платежів) у зв`язку з її індексацією не вимагає підписання сторонами додаткових угод до цього договору.

Суборендар зобов`язаний здійснювати оплату експлуатаційних витрат не пізніше 10 (десятого) числа місяця, за який здійснюється оплата. Неотримання від орендодавця рахунку на оплату експлуатаційних витрат не є підставою для несплати чи затримання оплати експлуатаційних витрат суборендарем (п. 3.12 договору).

Суборендар зобов`язаний своєчасно і в повному розмірі сплачувати орендодавцю орендну плату, експлуатаційні витрати, маркетингові послуги та інші платежі відповідно до умов цього договору (п. 7.3.1 договору).

Суборендар має право достроково розірвати договір при письмовому повідомленні орендодавця за 3 (три) календарних місяці до дати розірвання (п. 10.2.4 договору).

За змістом п. 11.2 договору у випадку припинення дії договору в результаті закінчення строку оренди чи дострокового розірвання цього договору, суборендар зобов`язаний не пізніше дати закінчення строку оренди, чи протягом 5 (п`яти) календарних днів з дати дострокового розірвання договору, в залежності від того, яка із зазначених подій настане раніше, повернути орендодавцю приміщення у стані, в якому приміщення було передано суборендарю відповідно до акту приймання-передачі із розрахунком нормального зносу за період експлуатації.

01.11.2021 між сторонами було підписано акт приймання-передачі об`єкту оренди (а.с. 36 том 1).

12.09.2022 на виконання наказу № 9-ОС від 12.09.2022 (а.с. 37 том 1) комісією, в присутності відповідача, було проведено огляд (обстеження) приміщення № 401. Щодо цього комісією було складено відповідний Акт № 401-1 встановлення факту самовільного звільнення суборендарем і огляду орендованого приміщення №401 і переміщення на склад залишеного суборендарем майна та опис залишеного суборендарем майна і переміщеного на склад орендодавця.

Згідно з вказаним актом було встановлено факт самовільного проникнення та вивезення майна суборендарем (а.с.38 том 1).

Даний акт підписано відповідачем із зауваженням: "майно з цього приміщення не вивозилось з моменту закінчення договору, тому що його було вивезено 24.02.2022. Мої особисті речі там не знаходились. ТОВ "Алонза" попереджувалось про це з початку військового стану в Україні".

Відповідно до опису залишеного суборендарем майна від 12.09.2022 майно не виявлено (а.с. 39 том 1).

Як зазначає позивач у позовній заяві, відповідач не повернув об`єкт оренди після закінчення строку дії договору та не в повному обсязі сплатив заборгованість з орендної плати та експлуатаційних витрат у зв`язку з чим, основний борг на час звернення з позовом до суду складав 39003,81грн.

У зв`язку з несвоєчасною оплатою позивач нарахував та просить стягнути з відповідача 5579,50грн пені, 773,52грн 3% річних, 6690,08грн інфляційних витрат та 195000,00грн неустойки за прострочення повернення приміщення.

Відповідач заперечує проти позову та зазначає, що з урахуванням здійснених ним оплат основний борг повинен складати 2124,84грн. Також зазначає, що неустойка за несвоєчасне повернення приміщення не підлягає стягненню, оскільки відповідач повідомляв позивача про розірвання договору заявою про небажання продовжувати орендні відносини від 24.02.2022 в якій просив вважати договір оренди розірваним з 28.02.2022, акт повернення майна з оренди просив направити за адресою відповідача. На підтвердження чого надав копію заяви (а.с. 240, 241 том 1).

Під час розгляду справи позивачем було подано заяву про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до змісту якої, у зв`язку зі сплатою відповідачем 10100,00грн, позивач відмовляється від вимог про стягнення основної заборгованості у розмірі 10100,00грн, а тому до стягнення заявляє основний борг у розмірі 28903,80грн.

Наявна заборгованість у сумі 28903,80грн та несвоєчасне повернення приміщення з оренди і стали причиною виникнення спору.

Предметом доказування у даній справі є обставини, пов`язані з укладенням договору суборенди нерухомого майна, строк дії договору, умови передачі майна та повернення його з суборенди, передачею майна в суборенду, час користування ним суборендарем, повернення майна з суборенди, обставини невжиття суборендарем належних заходів щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди за наслідком припинення суборендних правовідносин за відсутності умов, які б перешкоджали суборендарю вчасно повернути майно орендодавцю у визначений договором суборенди строк, умисного ухилення суборендаря від обов`язку щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди, відсутності з боку орендодавця бездіяльності та невчинення ним дій, спрямованих на ухилення від обов`язку прийняти орендоване майно від суборендаря та оформити повернення наймачем орендованого майна.

Дослідивши матеріали справи, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

За змістом ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (ст. 626 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статей 174, 193 ГК України, господарський договір є підставою виникнення господарських зобов`язань, які повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 ГК України).

Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч. 1 ст. 193 ГК України).

Відповідно до частини першої статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з частиною першою статті 795 Цивільного кодексу України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором.

Частиною першою статті 763 Цивільного кодексу України визначено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором (стаття 764 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до частин 1, 4 статті 286 Господарського кодексу України, орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Відповідно до підпунктів 3.6, 3.12 договору оплата орендної плати та експлуатаційних витрат повинна була здійснюватись відповідачем до 10 (десятого) числа кожного місяця користування орендованим приміщенням.

За період користування орендованим приміщенням з 01.11.2021 по 28.02.2022 позивачем було нараховано відповідачу до сплати 66003,80грн, з яких: 45500,00грн орендна плата, 20503,80грн експлуатаційні витрати.

Як зазначає позивач і підтверджується, наданими відповідачем платіжними дорученнями (а.с. 96-100 том 1), та актом звірки взаємних розрахунків (а.с. 16 том 2), відповідач здійснив часткову оплату у загальній сумі 37100,00грн.

Враховуючи те, що представник відповідача у судовому засіданні 14.02.2023 звернувся із заявою про виключення із числа доказів наданих ним копій квитанцій №0.0..1 від 20.11.2021, №0.0..1 від 22.11.2021 та №0.0..1 від 29.11.2021 (а.с. 236-238 том 1), суд не приймає їх як доказ оплати саме спірної заборгованості.

З урахуванням викладеного, заборгованість відповідача з орендної плати за спірний період становить 28903,80грн (8652,82грн за січень 2022 року та 20250,98грн за лютий 2022 року).

Доказів оплати орендних платежів та експлуатаційних витрат за період з січня по лютий 2022 року у сумі 28903,80грн відповідач суду не надав, доводів, наведених в обґрунтування позову, не спростував.

Таким чином, з урахуванням викладеного та меж позовних вимог, вимога позивача про стягнення основної заборгованості у розмірі 28903,80грн є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Окрім вимоги про стягнення основного боргу позивач просить стягнути з відповідача пеню згідно з п. 9.1.1 договору в розмірі 4327,34грн, 3% річних 554,19грн, інфляційні втрати 4826,13грн, які розраховані на підставі ст. 625 ЦК України, відповідно до розрахунку (а.с. 209-211 том 1).

Згідно з частиною першою статті 199 Господарського кодексу України виконання господарських зобов`язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. До відносин щодо забезпечення виконання зобов`язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

За частиною першою статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У випадку невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, передбачених п. 7.3.1 цього договору суборендар сплачує орендодавцю пеню в розмірі 1 (одного) % від суми прострочених платежів за кожен день прострочки до тих пір, поки відповідне зобов`язання не буде виконано повністю (п. 9.1.1 договору).

Заявлена позивачем пеня розрахована у сумі 4327,34грн за загальний період з 11.01.2022 по 09.08.2022.

Перевіркою здійсненого позивачем розрахунку пені судом встановлено, що позивачем допущено арифметичні помилки, а також не враховано наступні положення законодавства.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день (ч. 5 ст. 254 ЦК України).

При цьому, відповідно до частини шостої статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Договором суборенди сторони не передбачили порядку, який би визначав період нарахування штрафних санкцій, а тому при розрахунку необхідно застосовувати вимоги статті 232 ГК України.

З огляду на викладене, з урахуванням дати виникнення у відповідача грошового зобов`язання перед позивачем, меж позовних вимог та здійснених відповідачем оплат, правомірними є позовні вимоги про стягнення з відповідача пені у розмірі 4264,72грн за загальний період з 11.01.2022 по 09.08.2022, з яких:

- 1135,53грн за період з 11.01.2022 по 11.07.2022 із заборгованості 8652,82грн за оренду приміщення у січні 2022 року;

- 3129,19грн за період з 11.02.2022 по 09.08.2022 із заборгованості 20250,98грн за оренду приміщення у лютому 2022 року.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, врегульовані законодавством.

Згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Заявлені позивачем до стягнення інфляційні втрати розраховані у загальній сумі 4826,13грн за загальний період з лютого 2022 року по серпень 2022 року.

Перевіркою здійсненого позивачем розрахунку інфляційних втрат судом встановлено, що позивачем при розрахунку допущено арифметичну помилку.

За результатами здійсненого судом перерахунку, з урахуванням меж позовних вимог та здійснених відповідачем оплат, загальна сума інфляційних втрат за загальний період з січня по серпень 2022 року буде складати 4826,09грн.

Позивачем також заявлено до стягнення 3% річних, які розраховані у сумі 554,19грн за загальний період з 11.01.2022 по 22.09.2022.

Перевіркою здійсненого позивачем розрахунку 3% річних судом порушень не встановлено.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача неустойки за порушення строку повернення орендованого приміщення у розмірі 195000,00грн за період з 01.03.2022 по 11.09.2022, суд зазначає наступне.

Статтею 785 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Згідно з частиною другою статті 795 Цивільного кодексу України повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Отже, виходячи зі змісту частини першої статті 759 та частини першої статті 785 Цивільного кодексу України, договір найму (оренди) зумовлює право наймача (орендаря) користуватися орендованим майном упродовж строку дії договору зі сплатою наймодавцю (орендодавцю) орендної плати, погодженої умовами договору оренди; припинення договору найму зумовлює обов`язок наймача негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною у постанові від 24.10.2019 у справі № 904/3315/18 та у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.12.2019 у справі № 910/20370/17.

Разом з тим, за частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 Цивільного кодексу України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Наприклад, такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549-552 Цивільного кодексу України. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 Цивільного кодексу України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.

Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.

Главою 24 Господарського кодексу України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

За частиною 2 статті 216 Господарського кодексу України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

За частинами 1 та 2 статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Відповідно до встановлених господарським судом обставин справи, неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за весь час прострочення, а саме: з 01.03.2022 до 11.09.2023 у сумі 195000,00грн, розрахована позивачем на підставі частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України, є відповідальністю сторони господарського договору за допущене нею правопорушення у сфері господарювання.

Однак, досліджуючи в сукупності наявні в матеріалах справи такі докази, як заяву про небажання продовжувати орендні відносини від 24.02.2022 (а.с. 240, 241 том 1), лист позивача до АТ КБ «Приватбанк» про зупинення роботи ТРЦ «Приозерний» і доступу до будівлі (а.с. 90 том 2) та акт № 401-1 встановлення факту самовільного звільнення суборендарем і огляду орендованого приміщення №401 від 12.09.2022 (а.с. 38 том 1), з огляду на очевидну неспівмірність заявленої до стягнення суми неустойки, враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, господарський суд вважає, що відповідач 24.02.2022, тобто до закінчення дії договору, попередив позивача про звільнення зазначеного приміщення, а у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану та зупинення дії ТРЦ «Приозерний» не мав належної можливості передати об`єкт оренди позивачу саме за актом приймання-передачі, як то передбачено умовами договору.

Наданий позивачем акт № 401-1 встановлення факту самовільного звільнення суборендарем і огляду орендованого приміщення №401 від 12.09.2022, не є безспірним доказом того, що відповідач звільнив приміщення лише 12.09.2022.

Інших доказів, які б підтверджували користування відповідачем спірним приміщенням після закінчення дії договору і до 12.09.2022, позивачем не надано.

Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача 195000,00грн неустойки за несвоєчасне повернення об`єкту оренди.

На підставі викладеного з урахуванням встановлених обставин, вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, шляхом стягнення 28903,80грн - основного боргу, 554,19грн - 3% річних, 4826,09грн - інфляційних витрат, 4264,72грн - пені. В решті позовних вимог слід відмовити.

Заява відповідача про застосування позовної давності судом відхиляється з наступних підстав.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За змістом статті 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог, окрім іншого, про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

При цьому, відповідно до частини першої статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Основне зобов`язання з оплати орендної плати та експлуатаційних витрат виникло з 11.01.2022, період нарахування пені не перевищує 6 місяців та починає свій перебіг з 11.01.2022. Позивач звернувся до суду з позовною заявою 27.09.2022, тобто в межах строку позовної давності.

Таким чином, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні заяви відповідача про застосування позовної давності.

Стосовно інших доводів позивача і відповідача суд зазначає наступне.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Слід зазначити, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини та, зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 р. (заява №4909/04), відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Судом були досліджені всі документи, які надані сторонами по справі, аргументи позивача і відповідача та надана їм правова оцінка. Решта доводів та заперечень позивача і відповідача судом до уваги не береться, оскільки не спростовують наведених вище висновків.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує наступне.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи (ч. 1 ст. 124 Господарського процесуального кодексу України).

У позовній заяві позивач у справі попередньо визначив витрати на професійну правничу допомогу у сумі 45000,00грн.

Відповідно до частин першої третьої статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частиною четвертою статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

За змістом частини п`ятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України відсутність клопотання учасника справи про зменшення витрат на професійну правничу допомогу не звільняє суд від необхідності при вирішенні питання про розподіл судових витрат враховувати:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Вирішуючи питання стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02.07.2020 у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема, але не виключно: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

На підтвердження витрат на послуги адвоката позивачем надані договір про надання правової допомоги №081121-1 від 08.11.2021, додаткову угоду №1 до договору від 01.06.2022, акти приймання-передачі наданих послуг №9 від 04.10.2022, №12 від 11.11.2022, №14 від 31.12.2022, №15 від 25.01.2023 із визначеною та заявленою у підсумку сумою до стягнення 39500,00грн, ордер на надання правничої допомоги серії АЕ №1155063, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №3296 від 27.02.2017 (а.с. 51,54 том 1, 132-145 том 2).

Докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу подані позивачем до суду разом із позовною заявою та клопотанням про стягнення судових витрат, тобто в межах передбаченого законом строку.

Здійснюючи аналіз заявленої позивачем до стягнення суми витрат на професійну правничу допомогу у контексті зазначених правових критеріїв, суд приймає до уваги також статтю 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", згідно з якою гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до статті 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" видами адвокатської діяльності є:

1) надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

2) складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

3) захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення;

4) надання правової допомоги свідку у кримінальному провадженні;

5) представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні;

6) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами;

7) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України;

8) надання правової допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань;

9) захист прав, свобод і законних інтересів викривача у зв`язку з повідомленням ним інформації про корупційне або пов`язане з корупцією правопорушення.

Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Відтак, з огляду на викладене, керуючись передбаченим статтею 2 Господарського процесуального кодексу України завданням щодо справедливого вирішення судом спорів та встановленими статтею 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства, серед яких справедливість, добросовісність та розумність, розумним розміром витрат на професійну правничу допомогу в межах справи, що розглядається, суд вважає заявлені позивачем 39500,00грн.

При цьому, під час звернення до суду позивач сплатив судовий збір у сумі 3705,70грн платіжним дорученням №2490 від 23.09.2022 (а.с. 13 том 1).

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Оскільки позивачем було подано заяву про зменшення розміру позовних вимог до загальної суми 233611,46грн та заявлено клопотання про повернення судового збору, судовий збір у розмірі 201,53грн (3705,70 3504,17 = 201,53) підлягає поверненню позивачу за ухвалою суду.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України у разі часткового задоволення позову всі судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин судовий збір покладається на відповідача у сумі 578,23грн (38548,80 х 3504,17/233611,46) = 578,23), а витрати на професійну правничу допомогу - у сумі 6517,99грн (38548,80 х 39500,00/233611,46 = 6517,99).

Керуючись положеннями Господарського кодексу України, Цивільного кодексу України, ст.ст. 73, 74, 129, 145, 232, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Алонза" до Фізичної особи-підприємця Кудіярової Тетяни Валеріївни про стягнення заборгованості у загальному розмірі 233611,46грн, з якої: основний борг у розмірі 28903,80грн, пеня - 4327,34грн, 3% річних - 554,19грн, інфляційні втрати - 4826,13грн, неустойка - 195000,00грн задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Кудіярової Тетяни Валеріївни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Алонза" (49126, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, просп. Праці, буд. 2Т, ідентифікаційний код: 39054671) 28903,80грн - основного боргу, 554,19грн - 3% річних, 4826,09грн - інфляційних витрат, 4264,72грн - пені, 578,23грн - витрат зі сплати судового збору та 6517,99грн - витрат на професійну правничу допомогу.

Відмовити в задоволенні позову в частині стягнення з Фізичної особи-підприємця Кудіярової Тетяни Валеріївни на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Алонза" 0,04грн інфляційних втрат, 62,62грн пені, 195000,00грн неустойки з прострочення повернення приміщення та 32982,01грн витрат на професійну правничу допомогу.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Алонза" (49126, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, просп. Праці, буд. 2Т, ідентифікаційний код: 39054671) з Державного бюджету України надмірно сплачений судовий збір у розмірі 201,53грн, який сплачений платіжним дорученням №2490 від 23.09.2022, про що видати ухвалу.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено: 24.02.2023.

Суддя В.О. Татарчук