ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" лютого 2023 р.

м. Київ

Справа № 911/1069/22

Суддя Черногуз А.Ф., за участю секретаря Смоляк М.Д., розглянувши в порядку загального позовного провадження

позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Лембергміт" (80463, Львівська обл., Кам`янка-Бузький р-н, село Старий Яричів, вулиця Галицька, будинок 143, )

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Феракс" (07452, Київська обл., Броварський р-н, село Гоголів, вулиця Жердовська, будинок 52, )

про стягнення заборгованості на суму 289499,58 грн,

за участю представників:

позивача: Бойчук Тарас Васильович;

відповідача: не з`явились,

ВСТАНОВИВ:

Процесуальний перебіг розгляду справи

Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Лембергміт" звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Феракс" про стягнення заборгованості на суму 289499,58 грн за договором поставки № 20/19 від 04.04.2019 за поставлений з 08.04.2019 по 26.10.2021 товар.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 15.07.2022 вказану позовну заяву залишено без руху. Позивачем, на виконання вимог господарського суду щодо залишення позовної заяви без руху подано заяву про усунення недоліків. Суд, перевіривши подані документи, встановив, що позивачем усунуто недоліки позовної заяви.

Суд 09.09.2022 відкрив провадження у справі у порядку загального позовного провадження, призначив проведення підготовчого засідання на 26.09.2022. Разом з тим, судом встановлено строк для подання відповідачем відзиву на позов протягом 15 днів з моменту отримання ухвали суду про відкриття провадження.

У судовому засіданні був присутній представник позивача у режимі відеоконференції. У зв`язку з неявкою відповідача суд відклав підготовче засідання у справі на 24.10.2022 на 14:15

Початок судового засідання 24.10.2022 припав на момент коли у місті Києві було оголошено повітряну тривогу. Задля безпеки учасників судового процесу у цій та інших справах суд у порядку статті 183 ГПК України відклав розгляд справ. Наступне судове засідання у справі № 911/1069/22 вирішено провести 14.11.2022 о 15:30.

У підготовче судове засідання 14.11.2022 з`явився представник позивача.

В судовому засіданні представник позивача зазначив, що ухвалу про відкриття провадження він направляв відповідачу. Також вказав, що поштова кореспонденція в момент проведення засідання перебувала в точці видачі, та не була отримана відповідачем.

З цих підстав, суд в порядку ч. 2 ст. 183 ГПК України відклав підготовче засідання на 05.12.2022 на 16:00.

Судове засідання 05.12.2022 не відбулось з огляду на оголошений у місті сигнал повітряної тривоги, що вкотре стало перепоною для проведення судових засідань призначених суддею на цей день.

Тому, суд відклав засідання на 16.01.2023 на 16:00.

У судовому засіданні 16.01.2023 був присутній представник позивача. Враховуючи тривалий період неявки відповідача у засідання та відведений процесуальним законом строк для проведення підготовчого провадження, суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 14.02.2023 на 17:30.

У судовому засіданні 14.02.2023 був присутній представник позивача, який виступив з приводу суті спору. Судом прийнято рішення у справі.

Судом перевірено та встановлено, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд даної справи судом.

Вказаний факт підтверджується конвертами з ухвалами, що повернуті Господарському суду Київської області № 957 та № 020 з відмітками поштового оператора про причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідно до частини 6 статті 242 ГПК України днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до частини 3, 7 статті 120 ГПК України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Відповідно до правової позиції, що викладена в Постанові Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/15442/17 у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, і яка повернута підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат належним чином повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Оскільки, судом надсилались ухвали суду на адресу відповідача, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, усі вони розміщені в Єдиному державному реєстрі судових рішень, відтак, відповідач вважається належним чином повідомленим про розгляд справи.

При цьому судом також здійснювались направлення судової кореспонденції на електронну адресу відповідача, що вказана у пункті 12.4 договору поставки № 20/19, за яким заявлена вимога про стягнення боргу.

Відтак, у зв`язку з наведеним, суд вважає за можливе розглядати справу за наявними документами, оскільки вважає, що сторонам було надано всі процесуальні можливості для реалізації наданих процесуальним законом прав.

Обставини спірних правовідносин та вимоги позивача

Між ТОВ ТД "Лембергміт" та ТОВ "Феракс" 04.04.2019 було укладено договір поставки № 20/19, відповідно до преамбули якого позивач у цих правовідносинах діє у якості постачальника, а відповідач покупця.

Постачальник на умовах, передбачених договором, зобов`язується передати товар у власність покупця, a покупець зобов`язується прийняти та своєчасно оплатити переданий товар за цінами, обумовленими сторонами у видатковій накладній, вказано у пункті 2.1 договору поставки. Товар постачається партіями.

Асортимент та кількість кожної партії товару, відповідно до пункту 3.1 договору, визначається у видатковій накладній.

Оплата кожної отриманої покупцем партії товару здійснюється ним в безготівковій формі, шляхом перерахування коштів покупцем на розрахунковий рахунок постачальника у термін не більше 7 (семи) календарних днів з дати здійснення поставки постачальником, вказаної у видатковій накладній постачальника, зазначено у пункті 5.2 договору поставки № 20/19.

В силу пункту 8.2 договору у випадку неможливості вирішення розбіжностей шляхом переговорів спір передається до господарського суду.

Пунктом 12.1 договору поставки сторони узгодили, що договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2020 в частині поставки, а в частині оплати до повного виконання зобов`язань по договору. У разі якщо за 10 календарних днів до закінчення терміну дії жодна із сторін не виявить бажання розірвати договір він вважається пролонгованим на кожен наступний рік на тих же умовах. Кількість пролонгацій сторонами не обмежена.

Позивач стверджує, що на виконання умов договору ТОВ ТД "Лембергміт" поставило, а ТОВ "Феракс" прийняло товару на загальну суму 6400155,97 грн, про що свідчать долучені до матеріалів справи видаткові накладні.

Окрім іншого, позивач звертав увагу суду на те, що після відвантаження товару, згідно видаткової накладної № 4742 від 26.10.2021 відповідачем не повернуто підписаного примірника вищезгаданої видаткової накладної. Позивачем 18.05.2022 повторно на адресу відповідача було надіслано для підписання примірник видаткової накладної № 4742 від 26.10.2021.

В контексті положень пункту 201.10 статті 201 пунктів 198.1 та 198.2 статті 198 Податкового кодексу України позивач зазначав, що господарські операції для визначення податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Таким чином, на думку позивача, факт включення відповідачем складених та зареєстрованих позивачем податкових накладних до декларацій з податку на додану вартість засвідчує факт того, що товар отримано відповідачем, цей товар є належної кількості та відповідної якості, а отже у відповідача виникає обов`язок оплатити його.

Висновки господарського суду

Укладений між сторонами Договір за своєю правовою природою є договором, правовідносини за якими регулюються Господарським кодексом України та Цивільним кодексом України щодо поставки.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) підставами виникнення цивільних прав і обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Однією з підстав виникнення господарського зобов`язання згідно ст. 174 Господарського кодексу України (далі ГК України) є господарський договір.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

За змістом положень ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Статтею 265 ГК України визначено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Дана норма кореспондується зі ст. 712 ЦК України, відповідно до якої за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Приписами статті 530 ЦК України передбачено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом приймаються аргументи позивача щодо видаткової накладної № 4742 від 26.10.2021. Факт її повторного відправлення з листом № 1 від 18.05.2022 підтверджується наявними у справі накладною № 583 від 18.05.2022, фіскальним чеком 0481 від 18.05.2022 та описом вкладення від 18.05.2022. Окрім іншого позивачем, додано до суду копії податкової накладної від 26.10.2021 з порядковим номером 391, яка повністю відтворює обсяги поставлених за накладною № 4742 товарів, є прийнятою контрагентом, та квитанцію про її реєстрацію в Єдиному реєстрі податкових накладних за № .

Також судом враховано факт часткової оплати цієї поставки. З долучених до позовної заяви платіжних доручень за період з листопада 2021 року по лютий 2022 року, а також банківської виписки вбачається факт продовження погашення заборгованості по поставленим товарам в межах договору № 20/19. Водночас, згадана вище видаткова накладна на суму 714499,58 грн залишилась не повністю оплаченою.

З долучених позивачем до позовної заяви документів, таких як видаткові накладні та платіжні доручення, суд робить висновок про значну тривалість договірних правовідносин щодо договору поставки № 20/19. Починаючи з 2019 року позивачем поставлено, а відповідачем прийнято та оплачено товару на суму більше шести мільйонів. Проте, з огляду на відсутність повної оплати щодо поставки здійсненої 26.10.2021, позивач звернувся до господарського суду з вимогою стягнути несплачену суму з відповідача.

Враховуючи відсутність у матеріалах справи актів звірки взаєморозрахунків чи інших документів, що б свідчили про узгоджені розміри заборгованості в будь який момент після укладання договору 2019 року судом, за наданими позивачем документами, здійснено повну калькуляцію об`ємів поставок та розмірів оплат, а також визначено різницю між розмірами поставлених та оплачених товарів, яка в цьому випадку і виступає сумою невиконаних грошових зобов`язань відповідача.

Суд в контексті статті 530 ЦК України зазначає, що у відповідності до пункту 5.2 договору строк оплати поставленого за накладною № 4742 від 26.10.2021 настав 03.11.2021 після спливу узгодженого сторонами семиденного строку оплати.

З огляду на частково невиконаний обов`язок відповідача щодо оплати поставленого товару на суму 289499,58 грн, суд вважає підставним задовольнити позовну заяву у повному обсязі та стягнути з відповідача зазначену суму.

Пунктом 12 частини 3 статті 2 ГПК України закріплено, що основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

В силу частини 4 статті 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов задоволено у повному обсязі, то витрати зі сплати судового збору покладаються судом на відповідача повністю.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", "Серявін та інші проти України" обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Відтак, сторони, звертаючись до суду повинні враховувати те, що визначення та наповнення доказової бази переданого на розгляд суду спору покладаються саме на сторони, а не на суд. Суд вирішує спір на підставі поданих та витребуваних в порядку статті 81 ГПК України сторонами доказів.

Керуючись ст.ст. 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Феракс" (07452, Київська обл., Броварський р-н, село Гоголів, вулиця Жердовська, будинок 52, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Лембергміт" (80463, Львівська обл., Кам`янка-Бузький р-н, село Старий Яричів, вулиця Галицька, будинок 143, ) 289499,58 грн заборгованості за договором поставки № 20/19 від 04.04.2019 та 4342,49 грн судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України.

Рішення підлягає оскарженню в порядку та строки, визначені статтями 254-256 ГПК України. Повний текст рішення складено та підписано 23.02.2023.

Суддя А.Ф. Черногуз