ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2023 року

м. Київ

cправа № 910/20256/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Сухового В.Г. - головуючого, Берднік І.С., Зуєва В.А.,

за участю секретаря судового засідання - Денисевича А.Ю.

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Київської міської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 18.07.2022 (Гумега О.В.) та постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.10.2022 (Буравльов С.І., Шапран В.В., Андрієнко В.В.) у справі №910/20256/21

за позовом Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві до Київської міської ради, треті особи: 1) Державна судова адміністрація України; 2) Комунальне підприємство "Київжитлоспецексплуатація" про визнання недійсним та скасування рішення

(в судових засіданнях 11.01.2023, 08.02.2023 оголошувалася перерва в межах розумного строку)

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

1. Територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві (далі - Позивач) звернулося в Господарський суд міста Києва з позовом до Київської міської ради (далі - Відповідач), треті особи Державна судова адміністрація України (далі - Третя особа-1), Комунальне підприємство "Київжитлоспецексплуатація" (далі - Третя особа-2) про визнання недійсним та скасування рішення №1595/1636 від 08.07.2021 "Про організаційно-правові заходи щодо впорядкування використання майна територіальної громади міста Києва" в частині пунктів 1, 2, 3, 4, 6.

2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірне рішення прийнято Відповідачем з порушенням вимог чинного законодавства та порушує права Позивача, оскільки, з огляду на приписи статті 130 Конституції України, статті 146 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", розпорядження Президента України №208/96-рп від 27.07.1996 та рішення Відповідача №199/5586 від 25.05.2011, яким затверджено Міську цільову програму сприяння в забезпеченні діяльності судів загальної юрисдикції та інших судових органів у місті Києві на 2011 - 2015 роки, саме на Відповідача покладений обов`язок забезпечувати суди, які розташовані у місті Києві відповідними приміщеннями для їх належного функціонування та здійснення правосуддя без застосування умов оренди.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень, ухвалених судом першої та апеляційної інстанцій

3. Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.07.2022, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.10.2022, позов задоволено частково. Визнано недійсним та скасовано рішення Відповідача №1595/1636 від 08.07.2021 "Про організаційно-правові заходи щодо впорядкування використання майна територіальної громади міста Києва", в частині:

- пункту 1 рішення щодо визначення переліку нерухомого майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке повертається зі сфери управління Позивача, згідно з переліком, а саме:

26. нежилий будинок, вул. Івана Сергієнка, 3, площа 1193,3 м2;

27. нежилий будинок, вул. Полковника Потєхіна, 14-а, площа 854,0 м2;

28. нежилий будинок, вул. Полковника Шутова, 1/59, літера "А", площа 824,1 м2;

29. нежилий будинок, вул. Гайцана Миколи, 4, літера "А", площа 957,9 м2;

30. нежилий будинок, вул. Смирнова-Ласточкіна, 10, літера "Б", площа 1466,6 м2;

31. нежилий будинок, вул. Полковника Потєхіна, 3-а, площа 206,6 м2;

32. нежилий будинок, вул. Волоська, 6/14-б, площа 349,7 м2;

33. нежилий будинок, вул. Маршала Тимошенка, 2-є, площа 2241,3 м2;

34. нежилі приміщення, просп. Маяковського, 5-в, літера "В", площа 626,7 м2;

35. нежилі приміщення, вул. Полковника Шутова, 1, площа 644,0 м2;

36. нежилі приміщення, вул. Дегтярівська, 31, літера "А", площа 5908,5 м2;

37. нежилі приміщення, вул. Хорива, 21, площа 1364,0 м2;

38. нежилі приміщення, вул. Хрещатик, 42-а, площа 833,9 м2;

44. нежилий будинок, вул. Кошиця, 5-а, літ. "А", площа 1994,7 м2;

- пунктів 2, 3, 4 рішення щодо вжиття заходів по поверненню нежилих будинків та нежилих приміщень, які перебувають в управлінні Позивача, згідно з наведеним вище переліком;

- пункту 6 рішення щодо визнання такими, що втратили чинність рішення Відповідача, згідно з переліком, а саме:

22. рішення №506/666 від 29.05.2003 "Про передачу в управління судам, Державній судовій адміністрації України та Територіальному управлінню державної судової адміністрації в м. Києві нежилих будинків та нежилих приміщень" в частині об`єктів, що передані в управління Позивачу.

23. рішення Київської міської ради №168/1378 від 15.04.2004 "Про внесення змін до рішення Київради №506/666 від 29.05.2003 "Про передачу в управління судам та Державній судовій адміністрації нежилих будинків та нежилих приміщень" в частині об`єктів, що передані в управління Позивачу.

24. рішення Київської міської ради №690/2100 від 18.11.2004 "Про внесення змін до рішення Київради №506/666 від 29.05.2003 "Про передачу в управління судам та Державній судовій адміністрації нежилих будинків та нежилих приміщень" в частині об`єктів, що передані в управління Позивачу.

26. рішення Київської міської ради №416/3250 від 01.10.2007 "Про внесення змін до рішення Київради №506/666 від 29.05.2003 "Про передачу в управління судам та Державній судовій адміністрації нежилих будинків та нежилих приміщень" та скасування рішення Київради №43/3507 від 06.10.2005 "Про передачу в оперативне управління Державної судової адміністрації в місті Києві нежилого будинку на вул.Гайцана, 4 у Печерському районі".

29. рішення Київської міської ради №53/3517 від 06.10.2005 "Про передачу територіальному управлінню Державної судової адміністрації в місті Києві нежилого будинку на вулиці Кошиця, 5-а літ. "А" у Дарницькому районі м. Києва".

30. рішення Київської міської ради №24/3115 від 02.02.2006 "Про внесення змін до рішення Київради №53/3517 від 06.10.2005 "Про передачу територіальному управлінню Державної судової адміністрації в місті Києві нежилого приміщення на вулиці Кошиця, 5 у Дарницькому районі м. Києва".

31. рішення Київської міської ради №752/6988 від 01.12.2011 "Про передачу до сфери управління Територіального управління Державної судової адміністрації в місті Києві нежитлових приміщень комунальної власності територіальної громади міста Києва на вул. Хрещатик, 42-а".

В іншій частині позову відмовлено.

4. Рішення суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний господарський суд, мотивовано тим, що рішення Відповідача №506/666 від 29.05.2003 з урахуванням змін, внесених рішеннями №168/1378 від 15.04.2004, №690/2100 від 18.11.2004, №416/3250 від 01.10.2007 та рішення №53/3517 від 06.10.2005 зі змінами, внесеним рішенням №24/3115 від 02.02.2006, рішення №752/6988 від 01.12.2011 не вичерпали свою дію фактом їх виконання, а продовжують виступати правовою підставою для користування Позивачем комунальним майном. Крім того, положеннями Закону України "Про судоустрій і статус суддів" не передбачено, що місцеві державні адміністрації та органи місцевого самоврядування забезпечують розташовані на їх території суди відповідними службовими приміщеннями на умовах оренди.

4.1. При цьому, рішення Відповідача №506/666 від 29.05.2003, №168/1378 від 15.04.2004, №690/2100 від 18.11.2004 стосуються об`єктів (нежилих будинків та нежилих приміщень), які передані в управління не тільки Позивачу, а й іншим установам, зокрема, Третій особі-1, Господарському суду міста Києва, Апеляційному суд міста Києва, а тому вимоги Позивача про визнання недійсним та скасування рішення №1595/1636 від 08.07.2021 підлягають задоволенню лише в частині, що стосується об`єктів, які передані в управління саме Позивачу.

Короткий зміст вимог касаційної скарги Відповідача

5. Відповідач подав касаційну скаргу на рішення та постанову судів першої та апеляційної інстанцій, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Аргументи учасників справи

Доводи Відповідача, який подав касаційну скаргу (узагальнено)

6. Судами попередніх інстанцій застосовано висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 05.02.2020 у справі №910/2770/19 у подібних правовідносинах, а саме, що Відповідач хоч і наділений власними самоврядними повноваженнями, його дії у спірних правовідносинах мають узгоджуватися із наведеними положеннями Конституції України, діями відповідних державних органів щодо забезпечення належних умов для функціонування судів, видатками на утримання судів, що передбачені у Державному бюджеті України. Такий висновок було зроблено із застосуванням статті 130 Конституції України, статті 146 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та статті 319 ЦК України, але він викладений судами без урахування статті 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ, якою визначено заборону передавати державне або комунальне майно в безоплатне користування або позичку, а тому існує необхідність відступу від висновку Верховного Суду, викладеного у постанові Верховного Суду від 05.02.2020 у справі №910/2770/19.

6.1. Для правильного вирішення спірних правовідносин слід застосовувати статті 2, 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ та статтю 130 Конституції, статтю 146 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", статтю 319 ЦК України в сукупності та дійти висновку, що Відповідач наділений власними самоврядними повноваженнями, є власником майна, який володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, вчиняє щодо свого майна дії, які не суперечать закону.

Позиція інших учасників справи у відзиві на касаційну скаргу

7. Позивач та Третя особа-1 надали відзиви на касаційну скаргу, в яких просять залишити її без задоволення, а рішення та постанову судів попередніх інстанцій - без змін.

8. Третя особа-2 відзив на касаційну скаргу не надала, що у відповідності до частини третьої статті 295 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваних судових рішень у даній справі у касаційному порядку.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

9. Як встановили суди попередніх інстанцій, розпорядженням Президента України №208/96-рп від 27.07.1996 "Про забезпечення судів приміщеннями" з метою створення належних умов для здійснення правосуддя, а також, враховуючи вкрай незадовільний стан забезпечення приміщеннями значної частини судів, Кабінету Міністрів України, Раді Міністрів Автономної Республіки Крим, головам обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій доручено вирішити питання щодо забезпечення приміщеннями судів, розташованих в аварійних приміщеннях та приміщеннях, що не відповідають вимогам судочинства; рекомендовано головам міських, селищних рад вжити заходів щодо забезпечення приміщеннями судів, які знаходяться на території відповідних рад і зазначені у додатках №1 і №2.

9.1. На виконання вказаного розпорядження Відповідач прийняв рішення про передачу до сфери управління Позивача нежитлових приміщень у будинках комунальної власності територіальної громади міста та нежитлових будинків комунальної власності територіальної громади міста для розміщення судів, а саме: 1) за рішенням №506/666 від 29.05.2003 (зі змінами, внесеними рішеннями №168/1378 від 15.04.2004, №690/2100 від 18.11.2004, №416/3250 від 01.10.2007, №24/2093 від 17.09.2009) Позивачу передано в управління, зокрема, будинки по вул.Івана Сергієнка, 3, площею 1193,3 м2, по вул.Полковника Потехіна, 14-а, площею 854,0 м2, по вул. Полковника Шутова, 1/59 літера А, площею 824,1 м2 та приміщення по вул. Хорива, 21, площею 1364,0 м2; 2) за рішенням №53/3517 від 06.10.2005 (зі змінами, внесеними рішенням №24/3115 від 02.02.2006) Позивачу передано в управління нежилий будинок загальною площею 1994,7 м2 по вул. Кошиця, 5-а, літ."А" у Дарницькому районі міста Києва; 3) за рішенням №44/6260 від 22.09.2011 передано до сфери управління Позивача нежиле приміщення загальною площею 626,70 м2 у будинку №5-в, літ. "В" на проспекті Маяковського та нежилий будинок №2-є по вул.Маршала Тимошенка загальною площею 2241,30 м2; 4) за рішенням №752/6988 від 01.12.2011 передано до сфери управління Позивача нежитлове приміщення комунальної власності територіальної громади м. Києва загальною площею 833,9 м2 у будівлі по вул.Хрещатик, 42-а; 5) за рішенням №1036/7272 від 29.12.2011 передано до сфери управління Позивача нежилі приміщення у будинку №31, літ. "А" по вул.Дегтярівській загальною площею 5908,50 м2, у тому числі технічні приміщення загальною площею 1130,70 м2 (підвал - 506,90 м2, 10 поверх - 623,8 м2), для розміщення Шевченківського районного суду м. Києва; 6) за рішенням №497/9985 від 13.11.2013 передано до сфери управління Позивача нежитлові будинки та приміщення за адресами: вул. Гайцана Миколи, 4, літера "А", площею 957,9 м2, вул.Смирнова-Ласточкіна, 10, літ. "Б" площею 1466,6 м2, вул.Полковника Потєхіна,3-а площею 206,60 м2, вул. Волоська, 6/14-б площею 349,70м2.

9.2. На виконання розпорядження Президента України №208/96-рп від 27.07.1996, рішенням Відповідача №199/5586 від 25.05.2011 затверджено Міську цільову програму сприяння в забезпеченні діяльності судів загальної юрисдикції та інших судових органів у місті Києві на 2011 - 2015 роки, якою, зокрема, передбачалося передання будівель для розміщення судів, розгляд питань щодо виділення земельних ділянок під будівництво приміщень суду, реконструкція та капітальний ремонт переданих приміщень тощо.

9.3. Рішенням Відповідача №1595/1636 від 08.07.2021 "Про організаційно-правові заходи щодо впорядкування використання майна територіальної громади міста Києва" визначено перелік нерухомого майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке повертається зі сфери управління та іншого безоплатного користування державних органів, установ і організацій та закріплюється за Третьою особою-2 на праві господарського відання.

Згідно з пунктами 26, 27, 28, 29, 30, 31, 32, 33, 34, 35, 36, 37, 38, 44 Переліку, до нього були включені: нежилий будинок, вул. Івана Сергієнка, 3, площа 1193,3 м2; нежилий будинок, вул. Полковника Потєхіна, 14-а, площа 854,0 м2; нежилий будинок, вул.Полковника Шутова, 1/59, літера "А", площа 824,1 м2; нежилий будинок, вул.Гайцана Миколи, 4, літера "А", площа 957,9 м2; нежилий будинок, вул. Смирнова-Ласточкіна, 10, літера "Б", площа 1466,6 м2; нежилий будинок, вул. Полковника Потєхіна, 3-а, площа 206,6 м2; нежилий будинок, вул.Волоська, 6/14-б, площа 349,7 м2; нежилий будинок, вул. Маршала Тимошенка, 2-є, площа 2241,3 м2; нежилі приміщення, просп.Маяковського, 5-в, літера "В", площа 626,7 м2; нежилі приміщення, вул.Полковника Шутова, 1, площа 644,0 м2; нежилі приміщення, вул. Дегтярівська, 31, літера "А", площа 5908,5 м2; нежилі приміщення, вул. Хорива, 21, площа 1364,0 м2; нежилі приміщення, вул.Хрещатик, 42-а, площа 833,9 м2; нежилий будинок, вул.Кошиця, 5-а, літера "А", площа 1994,7 м2.

9.4. Рішенням Відповідача №1595/1636 від 08.07.2021 затверджений перелік рішень, що втратили чинність, до якого були включені рішення Відповідача №506/666 від 29.05.2003 (пункт 22), №168/1378 від 15.04.2004 (пункт 23), №690/2100 від 18.11.2004 (пункт 24), №416/3250 від 01.10.2007 (пункт 26), №53/3517 від 06.10.2005 (пункт 29), №24/3115 від 02.02.2006 (пункт 30), №752/6988 від 01.12.2011 (пункт 30). Визначено перелік нерухомого майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке повертається зі сфери управління та іншого безоплатного користування державних органів, установ і організацій.

10. Приймаючи рішення у справі, суди першої та апеляційної інстанції виходили з того, що оскаржуваним рішенням Відповідача було визнано такими, що втратили чинність, рішення щодо надання приміщень в управління Позивача, тоді як рішення Відповідача, чинність яких припинилася, виступали правовою підставою для користування комунальним майном. Виходячи зі статей 1, 18, 26, 59, 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", статей 135, 137 ГК України, а також встановлених судами обставин справи, рішення Відповідача не вичерпали свою дію фактом їх виконання, а продовжують виступати правовою підставою для користування Позивачем комунальним майном. Крім того, посилаючись на висновки Верховного Суду щодо застосування статті 146 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", статті 19 Конституції України, викладені у постанові від 05.02.2020 у справі №910/2770/19, суди зазначили, що положеннями Закону України "Про судоустрій і статус суддів", у редакції, чинній на момент прийняття оскарженого рішення Відповідача, не передбачено, що місцеві державні адміністрації та органи місцевого самоврядування забезпечують розташовані на їх території суди відповідними службовими приміщеннями на умовах оренди; виходячи з того, що Відповідач, хоча і наділений власними самоврядними повноваженнями, його дії у спірних правовідносинах мають узгоджуватися з положеннями Конституції України, діями відповідних державних органів щодо забезпечення належних умов для функціонування судів, видатками на утримання судів, що передбачені у Державному бюджеті України, а без дотримання цих умов може бути поставлено під загрозу саме функціонування судів, а відтак і здійснення правосуддя.

11. Відповідно до статті 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

12. Як зазначалося вище (пункти 9-9.3 цієї постанови) саме на Відповідача покладався обов`язок забезпечення приміщеннями судів, які знаходяться на території Відповідача. На виконання Розпорядження Президента України №208/96-рп від 27.07.1996 Відповідач прийняв рішення про передачу до сфери управління Позивача нежитлові приміщення у будинках та нежитлові будинки для розміщення судів.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що у спірних приміщеннях розташовані і здійснюють свою діяльність районні суди міста Києва.

13. Частиною першою статті 146 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", у редакції, чинній на момент прийняття оспорюваного рішення, визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів відповідно до Конституції України.

При цьому, вказаною нормою права не передбачено, що місцеві державні адміністрації та органи місцевого самоврядування забезпечують розташовані на їх території суди відповідними службовими приміщеннями на умовах оренди.

Відповідно до статті 130 Конституції України Держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозиції Вищої ради правосуддя. Згідно зі статтею 8 Конституції України норми Конституції України є нормами прямої дії.

Зважаючи на наведене, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що Відповідач хоч і наділений власними самоврядними повноваженнями, його дії у спірних правовідносинах мають узгоджуватися з положеннями Конституції України, діями відповідних державних органів щодо забезпечення належних умов для функціонування судів, видатками на утримання судів, що передбачені у Державному бюджеті України, а без дотримання цих умов може бути поставлено під загрозу саме функціонування судів, і, як наслідок, здійснення правосуддя.

13.1. Такої правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 05.02.2020 у справі №910/2770/19.

14. Відповідач у касаційній скарзі, як на підставу касаційного оскарження ухвалених у цій справі судових рішень, посилається на пункт 2 частини другої статті 287 ГПК України та необхідність відступлення від висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 05.02.2020 у справі №910/2770/19, а саме, що Відповідач хоч і наділений власними самоврядними повноваженнями, його дії у спірних правовідносинах мають узгоджуватися із наведеними положеннями Конституції України, діями відповідних державних органів щодо забезпечення належних умов для функціонування судів, видатками на утримання судів, що передбачені у Державному бюджеті України. Такий висновок, на думку Відповідача, було зроблено із застосуванням статті 130 Конституції України, статті 146 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та статті 319 ЦК України, але він викладений судами без урахування статті 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ, якою визначено заборону передавати державне або комунальне майно в безоплатне користування або позичку (пункт 6 постанови).

14.1. На переконання скаржника, для правильного вирішення спірних правовідносин слід застосовувати статті 2, 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ та статтю 130 Конституції, статтю 146 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", статтю 319 ЦК України в сукупності та дійти висновку, що Відповідач наділений власними самоврядними повноваженнями, є власником майна, який володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, вчиняє щодо свого майна дії, які не суперечать закону (пункт 6.1 постанови).

15. Водночас, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до Прикінцевих та Перехідних положень цього Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ, він набрав чинності (у даному випадку, зокрема, положення статей 2, 9 Закону) з дня, наступного за днем його опублікування, та введений в дію з 01.02.2020, тобто, після передачі Відповідачем до сфери управління Позивача нежитлових приміщень для розміщення судів. Положеннями Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ не визначено, що правовідносини щодо безоплатного користування (управління) майном, які виникли до введення в дію цього Закону припиняються шляхом укладення договору оренди цього майна.

16. Верховний Суд вважає за доцільне зауважити, що принцип правової визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) і стабільності.

Єдність однакового застосування закону забезпечує правову визначеність та втілюється шляхом однакового застосування судом того самого закону в подібних справах.

У пункті 70 рішення від 18.01.2001 у справі "Чепмен проти Сполученого Королівства" (Chapman v. the United Kingdom) Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави.

Причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту.

16.1. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду, суд повинен мати ґрунтовні підстави: попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання. Аналогічний висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 04.09.2018 у справі №823/2042/16.

17. З огляду на те, що Верховний Суд у постанові від 05.02.2020 у справі №910/2770/19 не наводив висновку щодо застосування статей 2, 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ, від якого скаржник висловив намір відступити, тому колегія суддів вважає, що викладені скаржником у касаційній скарзі відповідні доводи не знайшли свого підтвердження.

17.1. З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що скаржник не довів наявність підстав для необхідності відступлення від висновку Верховного Суду, викладеного у постанові Верховного Суду від 05.02.2020 у справі №910/2770/19, а тому відповідні доводи скаржника є необґрунтованими і, по суті, є спробою отримати протилежне рішення Верховного Суду.

18. Відносно доводу касаційної скарги (пункт 6.1 постанови) про те, що на переконання Відповідача слід дійти висновку, що Відповідач наділений власними самоврядними повноваженнями, є власником спірного майна, який, відповідно до статей 317, 319 ЦК України, володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, вчиняє щодо свого майна дії, які не суперечать закону, колегія суддів виходить з такого.

Статтями 317 та 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України); власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (стаття 319 ЦК України).

Статтею 14 ГПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відзиві відповідач викладає заперечення проти позову (частина перша статті 165 ГПК України). Відзив повинен містити, зокрема, обставини, які визнаються відповідачем, а також правову оцінку обставин, наданих позивачем, з якою відповідач погоджується; заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права.

В апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, у чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення або ухвали (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин тощо) (пункт 5 частини другої статті 258 ГПК України). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина друга статті 269 ГПК України).

Згідно з частинами першою та третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до частини третьої статті 80 ГПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

18.1. При поданні відзиву на позов та апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, Відповідач не додав доказів на підтвердження обставин, на які він посилається у касаційній скарзі, а саме, що Відповідач є власником майна, щодо розпорядження яким ним прийнято спірне рішення, тобто, що майно є комунальною власністю територіальної громади міста Києва.

18.2. При цьому, обставини набуття права комунальної власності на зазначене майно мають бути підтверджені відповідно до законодавства.

Відповідно до постанов Верховної Ради УРСР від 08.12.1990 "Про порядок введення в дію Закону Української РСР "Про місцеві Ради народних депутатів Української РСР та місцеве самоврядування", від 26.03.1991 "Про введення в дію Закону Української РСР "Про власність" 05.11.1991 Кабінет Міністрів України прийняв постанову №311 "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)", якою затвердив перелік державного майна України, що передається у власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності).

У даному випадку, однією з підстав для набуття державного майна України у комунальну власність, є, зокрема, Закон Української РСР "Про власність" та постанова Кабінету Міністрів України №311 від 05.11.1991 "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)".

Відповідно до статті 35 Закону Української РСР "Про власність" об`єктами права комунальної власності є майно, що забезпечує діяльність відповідних Рад і утворюваних ними органів; кошти місцевих бюджетів, державний житловий фонд, об`єкти житлово-комунального господарства; майно закладів народної освіти, культури, охорони здоров`я, торгівлі, побутового обслуговування; майно підприємств; місцеві енергетичні системи, транспорт, системи зв`язку та інформації, включаючи націоналізоване майно, передане відповідним підприємствам, установам, організаціям; а також інше майно, необхідне для забезпечення економічного і соціального розвитку відповідної території. У комунальній власності перебуває також майно, передане у власність області, району чи іншої адміністративно-територіальної одиниці іншими суб`єктами права власності.

Постановою Кабінету Міністрів України №311 від 05.11.1991 затверджено перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності). У власність м.Києва передано майно: поліграфічної промисловості, місцевої промисловості, зв`язку, будівництва, проектних та наукових установ, житлово-комунального господарства, шляхового господарства, ритуального обслуговування, інших підприємств й організацій, народної освіти, охорони здоров`я, соціального забезпечення, фізичної культури і спорту, культури, торгівлі, громадського харчування, побутового обслуговування, майно виконкомів місцевих Рад народних депутатів.

18.3. Відповідач не подавав у суд першої та апеляційної інстанцій докази, що майно (будівлі, приміщення), щодо розпорядження яким Відповідач ухвалив спірне рішення, було передано у власність міста Києва відповідно до статті 35 Закону Української РСР "Про власність" та постанови Кабінету Міністрів України №311 від 05.11.1991 "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)", або у інший, передбачений законом, спосіб набув право комунальної власності на зазначене майно.

18.4. Оскільки питання набуття Відповідачем права власності на спірне майно відповідно до закону, в силу не заявлення Відповідачем про такі обставини, судами попередніх інстанцій не досліджувалося та не з`ясовувалося, тому, зважаючи на межі розгляду справи судом касаційної інстанції, визначені статтею 300 ГПК України, твердження Відповідача в касаційній скарзі з посиланням на статті 317, 319 ЦК України про те, що скаржник є власником спірного майна, є безпідставними у зв`язку з їх недоведеністю. Судами попередніх інстанцій не встановлено обставин, які підтверджують, що Відповідач набув відповідно до закону право власності на майно, щодо якого ним прийнято спірне рішення.

19. З огляду на наведене, доводи касаційної скарги Відповідача визнаються Верховним Судом необґрунтованими.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

20. Відповідно до частин першої та другої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

За змістом пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з частиною першою статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

21. Враховуючи те, що доводи касаційної скарги про порушення і неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваних судових рішень не знайшли свого підтвердження, суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, вважає, що оскаржувані рішення та постанова судів першої та апеляційної інстанцій прийняті з додержанням норм матеріального та процесуального права, а відтак підстав для їх зміни чи скасування не вбачається.

Щодо розподілу судових витрат

22. Оскільки суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін оскаржувані судові рішення, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Київської міської ради залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.07.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.10.2022 у справі №910/20256/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Суховий

Судді І. Берднік

В. Зуєв