СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2023 року м. Харків Справа № 905/248/22

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Стойка О.В., суддя Істоміна О.А. , суддя Попков Д.О.,

розглянувши апеляційні скарги Суб`єкта підприємницької діяльності Скочий Олександр Володимирович на рішення господарського суду Донецької області від 30.08.2022 року та на додаткове рішення від 15.09.2022 року у справі №905/248/22, та апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "НІКО-ТАЙС" на додаткове рішення від 15.09.2022 року у справі №905/248/22,

за позовом - Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "НІКО-ТАЙС" м. Київ,

до - Суб`єкта підприємницької діяльності Скочий Олександр Володимирович Донецька обл., м. Макіївка,

про - стягнення 169 507,65 грн,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2022 року до господарського суду Донецької області звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія "НІКО-ТАЙС" (далі-Позивач) з позовною заявою до Суб`єкта підприємницької діяльності Скочий Олександр Володимирович (далі-Відповідач) про стягнення з останнього на користь Позивача 169 507,65 грн, з яких: 3% річних - 21 679,00 грн та 147 828,65 грн інфляційні втрати.

В обґрунтування позовних вимог Позивач посилався на несвоєчасне виконання Відповідачем грошового зобов`язання, що підтверджено рішенням Господарського суду Донецької області у справі №38/122 від 13 липня 2009 року, внаслідок чого Позивачем нараховані 3% річних та інфляційні втрати на суму боргу.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 30.08.2022 року у справі №905/248/22 вищезазначені вимоги задоволено, судові витрати віднесено на Відповідача.

Задовольняючи позовні вимоги, суд дійшов висновку про доведеність Позивачем факту несвоєчасного виконання Відповідачем грошового зобов`язання, наявність якого підтверджена рішенням Господарського суду Донецької області від 13.07.2009 року у справі №38/122, судом стягнуто з Відповідача на користь Позивача суми 3% річних у розмірі 21 679,00 грн та 147 828,65 грн інфляційних втрат.

У вересні 2022 року до господарського суду Донецької області звернувся Позивач з заявою №5397/22 про стягнення з Відповідача судових витрат на правничу допомогу у розмірі 24 945,84 грн.

Додатковим рішенням господарського суду Донецької області від 15.09.2022 року у справі №905/248/22 вищезазначену заяву Позивача задоволено частково - стягнуто з Відповідача 5 400,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. В задоволенні решти вимог судом відмовлено.

Суд взяв до уваги невеликий обсяг документів у справі, на дослідження яких адвокат витратив значний час, у зв`язку з чим вважав неспівмірним заявлений до стягнення розмір витрат із складністю справи, ціною позову, виконаним обсягом робіт (наданих послуг), а також витраченим адвокатом на це часом.

Сторони, не погодившись з вищезазначеними судовими рішеннями, звернулися до Східного апеляційного господарського суду з апеляційними скаргами, за змістом яких:

- Відповідач просив скасувати рішення господарського суду в частині стягнення з нього інфляційних втрат та 3% річних за період з 14.07.2009 року по 21.01.2019 року, застосувавши строк позовної давності, а також додаткове рішення, через необхідність проведення нового розподілу судових витрат, зокрема, витрат на правову допомогу;

- Позивач просив скасувати додаткове рішення господарського суду в частині відмови в задоволенні заяви про покладення витрат на професійну правничу допомогу на Відповідача в розмірі 19 545, 84 грн та ухвали в цій частині нове рішення, якою означену заяву задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги Відповідач посилається на порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, не з`ясування обставин, які мають значення для справи, неналежним дослідженням судом наявних в матеріалах справи доказів, а також невідповідністю спірного рішення фактичним обставинам справи.

Зокрема, Відповідач зазначає наступне:

- судом першої інстанції проігноровано обставину невручення Відповідачу ухвали про відкриття провадження у даній справі, що свідчить про неналежне повідомлення останнього про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, що відповідно до вимог п. 3 ч. 3 ст. 277 ГПК України є безумовною підставою для скасування означеного судового рішення;

- враховуючи, що до заявлених вимог законом встановлений строк позовної давності у три роки, Позивач має право на стягнення інфляційний втрат та 3% річних лише за період з 21.01.2019 року по 11.01.2022 року на суму боргу 58 030,36 грн;

- неповідомлення належним чином Відповідача про розгляд означеної справи позбавило останнього можливості надати до суду заяву про застосування строків позовної давності до вимог про стягнення грошових коштів за період з 14.07.2009 року по 21.01.2019 року.

Відповідачем також надано до суду апеляційної інстанції заяву про застосування строків позовної давності, за змістом якої останній просив суд застосувати позовну давність до вимог Позивача в частині стягнення з Відповідача інфляційних втрат та 3% річних за період з 14.07.2009 року по 21.01.2019 року та відмовити на підставі пропуску строку позовної давності у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Позивач посилався на порушення господарським судом норм процесуального права України та неврахування сталої судової практики з приводу визначення та розподілу судових витрат на правову допомогу, зокрема:

- порушення положення ч. 5 ст. 126 ГПК України, якою передбачено обов`язок доведення неспівмірності витрат на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги;

- відсутність в матеріалах справи клопотання Відповідача про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу;

- судом не враховано положення п. 14 Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам членам стосовно шляхів доступу до правосуддя №3R(81) 7, в якому передбачено, що, за винятком особливих обставин сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла, відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом;

- суд вдався до надмірної процесуальної формальності, не здійснивши при цьому дотримання вимог ст.ст. 74-77, 86, 129, 232, 233, 238, 240, 244 ГПК України.

Ухвалами Східного апеляційного господарського суду від 19.10.2022 року та від 03.11.2022 року (з урахуванням ухвали суду апеляційної інстанції від 28.11.2022 року) відкрито апеляційні провадження за апеляційними скаргами сторін на основне та додаткове судові рішення, а також зазначено про розгляд цих скарг в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи згідно до вимог ч. 10 ст. 270 ГПК України, оскільки ціна позову не перевищує 100 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

До канцелярії Східного апеляційного господарського суду 07.11.2022 року від Позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу Відповідача, за змістом якого Позивач зауважив про продовження строку позовної давності на період карантину, який зараз триває, а також про відсутність в апеляційній скарзі Відповідача контррозрахунку позовних вимог.

До канцелярії Східного апеляційного господарського суду 07.11.2022 року від Позивача надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, проте, судове колегіє зазначає, що означене не є належно оформленим клопотанням з наданням відповідного обґрунтування про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, відповідно до ст. 252 ГПК України.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 16.02.2023 року об`єднано апеляційні скарги Відповідача та Позивача в одне апеляційне провадження.

Будь-яких інших заяв чи клопотань до канцелярії Східного апеляційного господарського суду в межах розгляду даної апеляційної скарги не надходило.

Враховуючи положення ч. ч. 13, 14 ст. 8 ГПК України, фіксація розгляду апеляційної скарги у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) не здійснюється.

З урахуванням Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-IX (зі змінами, внесеними Указом від 14.03.2022 №133/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 15.03.2022 №2119-IX, Указом від 18.04.2022 №259/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 21.04.2022 №2212-IX, Указом від 17.05.2022 №341/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 22.05.2022 №2263-IX, Указом від 12.08.2022 №573/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 15.08.2022 №2500-IX, Указом від 06.02.2023 року № 58/2023 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 07.02.2023 №2915-IX), дана постанова винесена в межах розумних строків.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Відповідача на основне рішення підлягає частковому задоволенню, виходячи із наступного.

Одним з доводів апеляційної скарги є неповідомлення (неналежне повідомлення) господарським судом Відповідача про розгляд означеної справи, внаслідок чого він був позбавлений можливості реалізувати свої процесуальні права, зокрема надати відзив на апеляційну скаргу, заявити клопотання про застосування строків позовної давності, а також надати заперечення щодо заяви Позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

З матеріалів справи вбачається, що зазначена справа є малозначною в силу вимог п.1 ч.5 ст.12 ГПК України та розглядалася судом першої інстанції в спрощеному провадженні без повідомлення учасників справи.

За змістом ч.3 ст. 2 ГПК України, одним з основних засад господарського судочинства, є зокрема, рівність усіх часників судового процесу перед законом і судом, а також змагальність сторін, що забезпечує рівну можливість сторін реалізовувати свої процесуальні права.

Згідно до вимог ч. 1 ст. 250 ГПК України, питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Можливість реалізувати свої процесуальні права в зазначеному провадженні, що передбачені в ст. ст. 165, 167, 169 ГПК України, у Відповідача виникає у встановлені строки, які пов`язані з отриманням ним копії ухвали про відкриття провадження у справі, згідно з вимогами ч. 4 ст. 250, ч. 1 ст. 251, ч. ч. 3,7 ст. 252 ГПК України.

Відповідно до частини шостої статті 242 ГПК України днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Як вбачається з матеріалів справи, копія ухвали суду першої інстанції від 23.02.2022 року про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі не була надіслана на адресу, зокрема, Відповідача, в силу того, що місцезнаходження останнього відповідно до відомостей наявних в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є Донецька обл., м. Макіївка, вул. Сеченова, буд. 42, а на означену територію не здійснюється пересилання поштової кореспонденції.

Колегія суддів зазначає, що оголошення про відкриття означеного провадження в даній справі господарським судом було розміщено на офіційному веб-порталі Судова влада України (dn.arbitr.gov.ua), проте, воно було здійснено судом лише 05.08.2022 року, в той час, як оспорюване рішення ухвалено 30.08.2022 року.

Будь-яких інших дій, спрямованих на повідомлення Відповідача про розгляд справи, або встановлення його дійсного місця перебування ані Позивачем, ані судом вчинено не було.

В матеріалах справи з моменту відкриття провадження у справі до моменту винесення рішення по суті спору відсутні беззаперечні докази обізнаності Відповідача про існування даного спору в господарському суді.

Враховуючи вищезазначене, на момент винесення рішення по суті суд мав відомості щодо неналежного повідомлення Відповідача про відкриття провадження у справі та неможливості останнім реалізувати свої процесуальні права.

Колегія суддів також зазначає, що до апеляційної скарги додано довідку від 12.08.2022 року №3006- про взяття Відповідача на облік внутрішньо переміщеної особи, в якій, з поміж іншого, зазначено, що фактичним місцем проживання/перебування останнього є наступна адреса: м.Київ, вул. Кахи Бендукідзе, буд. 2, кв.65.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року і відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі Надточій проти України (далі - ЄСПЛ) та пункті 23 рішення ЄСПЛ Гурепка проти України №2 наголошено, що принцип рівності сторін - один зі складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, за змістом якого кожна сторона повинна мати розумну можливість обстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її у суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що в межах даної справи не було дотримано вимог господарського процесуального законодавства щодо належного повідомлення учасника справи Відповідача про відкриття провадження у справі, не забезпечено останньому можливості реалізувати надані законом права, що згідно з пунктом 3 частини 3 статті 277 ГПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, оскільки Відповідач обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Розглядаючи позовні вимоги по суті з дотриманням процесуальних прав обох сторін, судова колегія погоджується із наступними фактичними обставинами справи, що встановлені судом та не оспорюються сторонами.

Рішенням Господарського суду Донецької області у справі №38/122 від 13.07.2009 року стягнуто із Відповідача на користь ТОВ Торговий Дім Профіль України 96 473 грн. 21 коп. основного боргу; 6 977 грн. 79 коп. пені; 1 034 грн. 51 коп. державного мита та 82 грн. 53 коп. витрат на ІТЗ судового процесу.

З метою виконання означене рішення, яке набрало законної сили, 24.07.2009 року було видано відповідний наказ.

Ухвалою Господарського суду Донецької області по справі №38/122 від 14 червня 2021 року замінено стягувача ТОВ Торговий Дім Профіль України на його правонаступника Позивача - під час примусового виконання рішення Господарського суду Донецької області від 13.07.2009 по справі №38/122, за наказом Господарського суду Донецької області про примусове виконання рішення від 24.07.2009 по справі №38/122 у загальному розмірі 58030,36грн.

Ухвалою Господарського суду Донецької області по справі №38/122 від 27 липня 2021 року задоволено заяву Позивача про відновлення пропущеного строку пред`явлення до виконання наказу Господарського суду Донецької області по справі №38/122 від 24 липня 2009 року та видачу дублікату наказу Господарського суду Донецької області по справі №38/122 від 24 липня 2009 року.

Станом на дату винесення судових рішень по справі №38/122 від 14 червня 2021 року та від 27 липня 2021 року, заборгованість Боржника за наказом Господарського суду Донецької області по справі №38/122 від 24 липня 2009 року складала 58 030 гривень 36 копійок.

Згідно до Постанови Кіровського ВДВС у місті Макіївці Східного МРУ Міністерства юстиції (м. Харків) від 01 вересня 2021 року відкрито виконавче провадження №66672227 з примусового виконання наказу Господарського суду Донецької області по справі №38/122 від 24 липня 2009 року.

Відповідно до Постанови Макіївського ВДВС у Донецькому районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 06 січня 2022 року закінчено виконавче провадження №66672227 щодо примусового виконання наказу Господарського суду Донецької області по справі №38/122 від 24 липня 2009 року у зв`язку із його повним та фактичним виконанням.

В ході проведення виконавчих дій з Відповідача на рахунок Позивача перераховані кошти 12.01.2022 у розмірі 58 030,36 грн за платіжним дорученням №1181.

Посилаючись на несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, що підтверджено рішенням Господарського суду Донецької області від 13.07.2009 у справі №38/122, Позивач вимагає стягнути з Відповідача 169 507,65 грн., з яких: 3% річних -21679,00 грн та 147828,65 грн інфляційні втрати.

Приписами ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України передбачено, що в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частиною 5 ст. 11 ЦК України передбачено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, застосування ст. 625 ЦК України після винесення рішення суду, спонукає боржника виконати таке рішення, адже сума коштів, що підлягає до стягнення продовжує зростати до моменту фактичного виконання рішення суду і може бути стягнена за бажанням стягувача (кредитора).

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3% річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим. Вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Колегія суддів зазначає, що Відповідач в апеляційній скарзі заявляє про застосування до позовних вимог строків позовної давності, наголошуючи, що датою надходження позовної заяви є 21.01.2022 року, а факт повного виконання Відповідачем зобов`язання мав місце 12.01.2022 року, а тому Позивач в силу закону має право на стягнення інфляційний втрат та 3% річних лише за період з 21.01.2019 року по 11.01.2022 року на суму боргу 58 030,36 грн.

Факт не надання означеної заяви до суду першої інстанції Відповідач пояснює неповідомленням його господарським судом про розгляд означеної справи.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Відповідно до ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У суді апеляційної інстанції заявити про сплив позовної давності може сторона у спорі, яка доведе неможливість подання відповідної заяви в суді першої інстанції, зокрема у разі, якщо відповідну сторону не було належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи місцевим господарським судом (такий висновок узгоджується із правовою позицією, висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.04.2018 у справі №200/11343/14-ц, а також у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 23.04.2019 у справі № Б-19/207-09, к постановах Верховного Суду від 07.12.2021 у справі № 908/713/20 (908/1472/20), від 27.05.2021 у справі № 911/4923/14, від 04.02.2021 у справі №5023/9521/11).

Враховуючи вищезазначене, а також доведений Відповідачем належним чином факт неповідомлення його господарським судом про розгляд означеної справи, що стало наслідком неможливості подання заяви про застосування строку позовної давності судова колегія дійшла висновку, що означена заява про застосування строків позовної давності є такою, що подана в межах вимог закону та підлягає врахуванню апеляційним судом при розгляді справи №905/248/22.

Звертаючись до суду з позовною заявою, Позивач визначив період нарахування інфляційних втрат та 3% річних починаючи з 14.07.2009 року по 11.01.2022 року.

Так, відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного суду у справі від 08.11.2019 року у справі №127/15672/16-2, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Будь-яких письмових пояснень щодо поважності причин пропуску позовної давності Позивачем в суді апеляційної інстанції не надано.

Разом з тим, за змістом п.12 Прикінцевих та перехідних положень до Цивільного кодексу України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою КМУ від 11 березня 2020 року №211 Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 (Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2) на всій території України 12 березня встановлений карантин, дію якого на даний момент не припинено.

Враховуючи вищезазначене, дату подання позовної заяви до суду 22.01.2022 року, а також дату погашення Відповідачем заборгованості 12.01.2022 року, Позивач має право на стягнення 3% річних та інфляційних втрат на суму заборгованості 58 030,36 грн лише за період з 12.03.2017 року по 11.01.2022 року, оскільки вимоги щодо стягнення наведених складових за попередній період задоволенню не підлягають через сплив позовної давності, про застосування якої заявлено Відповідачем.

Сторони власних контррозрахунків сум належних до стягнення грошових коштів з урахуванням означених періодів до суду апеляційної інстанції не надали, а тому колегія суддів, здійснивши власний розрахунок спірних сум в межах строку позовною давності, зазначає, що арифметично вірними та належним чином обґрунтованими до стягнення є наступні грошові суми - 3% річних у розмірі 8 418,38 грн та інфляційні втрати у розмірі 27 201,90 грн за вищенаведений період, які підлягають стягненню в межах заявлених позовних вимог.

В цій частині апеляційна скарга Відповідача підлягає задоволенню.

За таких обставин рішення господарського суду Донецької області від 30.08.2022 року у справі №905/248/22 підлягає скасуванню на підставі п. 3 ч. 3 ст. 277 ГПК України через порушення норм процесуального права, а саме розгляд господарським судом справи за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про розгляд справи в спрощеному провадженні, судове засідання в якому не проводилося.

У справі слід прийняти нове рішення, яким позовні вимоги ТОВ "Компанія "НІКО-ТАЙС" до - СПД Скочий Олександра Володимировича про стягнення заборгованості задовольнити частково, стягнувши з Відповідача на користь Позивача 3% річних у розмірі 8 418,38 грн та інфляційні втрати у розмірі 27 201,90 грн за несвоєчасне виконання Відповідачем грошового зобов`язанняза період з 12.03.2017 року по 11.01.2022 року. В задоволенні позовних вимог в іншій частині слід відмовити через сплив строку позовної давності.

Відповідно до вимог ст. 129 ГПК України, судові витрати, що понесені сторонами в суді першої інстанції, слід покласти на сторони, пропорційно задоволеним позовним вимогам, у зв`язку з чим витрати зі сплати судового збору у розмірі 534,38 грн слід стягнути з Відповідача на користь Позивача.

Щодо розподілу витрат на правову допомогу, судова колегія зазначає наступне.

Позивач 05.09.2022 року надав до суду першої інстанції заяву про стягнення з Відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 24 945,84 грн.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 ст.126 ГПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За приписами ч. 3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

У розумінні положень частини п`ятої статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Колегія суддів зазначає, що апеляційна скарга Відповідача містить заяву останнього щодо неспівмірності заявленої Позивачем до відшкодування суми витрат на професійну правничу допомогу, яку він не мав можливості заявити в суді першої інстанції через відсутність його належного повідомлення. Так, Відповідач зазначає, шо означена справа розглядалася в спрощеному порядку без виклику сторін, розмір адвокатських витрат є неспівмірним із складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), з часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та обсягом наданих адвокатом юридичних послуг. Також Відповідачем зазначено про необхідність надання Позивачем доказів на підтвердження оплати гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку.

Відповідно до частини п`ятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Колегією суддів встановлено, що 14.01.2022 року між Позивачем та адвокатом Грищенко О.М. було укладено договір №14-01-2022/4 про надання адвокатських послуг (правової допомоги) предметом якого є надання адвокатом Позивачу правової допомоги щодо аналізу правовідносин між замовником та СПД Скочій О.В., які виникли у зв`язку із несвоєчасним та неналежним виконанням грошового зобов`язання на підставі та відповідно до рішення Господарського суду Донецької області по справі №38/122 від 13.07.2009, зокрема, питань практичного застосування норм цивільного, господарського та господарсько-процесуального законодавства із врахуванням останніх змін та доповнень, що стосуються зазначених правовідносин та підстав їх виникнення, підготовки та написання від імені замовника до господарського суду відповідної позовної заяви, представництві інтересів замовника у суді під час розгляду судової справи за поданим позовом, здійснення інших процесуальних заходів, направлених на виконання умов та обов`язків виконавця за даним договором.

Відповідно до п.1.2. Договору правова допомога за цим договором вважаються наданою та виконаною з моменту підписання уповноваженими представниками сторін акту здачі-приймання виконаних робіт щодо надання правової допомоги.

Сторонами 31.08.2022 року було складено акт здачі-приймання виконаних робіт щодо надання адвокатських послуг (правової допомоги) за період із 14 січня 2022 до 30 серпня 2022 року. Відповідно до зазначеного акту виконавець передав, а замовник прийняв такі виконані роботи та надані послуги:

1. Зустріч із замовником з метою з`ясування обставин справи, які виникли у зв`язку із несвоєчасним та неналежним виконанням СПД Скочий О.В грошового зобов`язання на підставі та відповідно до Рішення Господарського суду Донецької області по справі №38/122 від 13.07.2009р, котре набрало законної сили (1 год).

2. Організація, процесуально-правовий супровід, належне процесуальне проведення робіт/послуг щодо розроблення, підготовки тексту скарги та наповнення її правовим змістом, належним обґрунтуванням правомірності доводів/посилань позовної заяви вих№22-1/01 від 22.01.2022 ТОВ Компанія Ніко-Тайс до СПД Скочий О.В. про стягнення донарахованого розміру 3%річних та інфляційних втрат, у звязку з неналежним та несвоєчасним здійсненням виконанням грошового зобовязання на підставі та відповідно до Рішення Господарського суду Донецької області по справі №38/122 від 13.07.2009р, котре набрало законної сили. Підготовка щодо подання до Господарського суду Донецької області позовної заяви вих№22-1/01 від 22.01.2022 ТОВ Компанія Ніко-Тайс до СПД Скочий О.В. про стягнення донарахованого розміру 3%річних та інфляційних втрат, у зв`язку з неналежним та несвоєчасним здійсненням виконанням грошового зобов`язання на підставі та відповідно до Рішення Господарського суду Донецької області по справі №38/122 від 13.07.2009р, котре набрало законної сили (6 годин), із врахуванням наступного:

- надання консультації із питань практичного застосування норм цивільного, господарського та господарсько-процесуального законодавства із врахуванням останніх змін та доповнень щодо аналізу правовідносин між замовником та СПД Скочий О.В; здійснення аналізу та дослідження переданих матеріалів (документів), що стосуються даного майнового спору, надання усних та письмових консультацій, правових висновків, довідок із правових питань, що виникають у діяльності замовника, пов`язаної із порушенням СПД Скочий О.В.;

- здійснення пошуку, ознайомлення, аналізу та дослідження можливої зміни та/або залишенням без змін судової практики (правової позиції) різними судовими інстанціями, що стосуються позовних вимог ТОВ Компанія НІКО-ТАЙС до СПД Скочий О.В;

- організація, процесуально-правовий супровід, належне процесуальне проведення робіт/послуг щодо розроблення, здійснення нарахування 3%річних та інфляційних втрат, у зв`язку з неналежним та несвоєчасним здійсненням виконанням грошового зобов`язання на підставі та відповідно до Рішення Господарського суду Донецької області по справі №38/122 від 13.07.2009р, котре набрало законної сили, а також визначення реквізитів для сплати перерахування судового збору;

- організація, процесуально-правовий супровід, належне процесуальне проведення робіт/послуг щодо розроблення, підготовки тексту позову та наповнення його правовим змістом, належним обґрунтуванням правомірності доводів/посилань позовної заяви вих.№22-1/01 від 22.01.2022 року, в тому числі й формування додатків до позовної заяви.

Додаткова оплата (гонорар успіху) адвоката на підставі пункту 3.8. договору про надання адвокатських послуг (правової допомоги) у зв`язку із прийняттям позитивного для замовника судового рішення у справі №905/248/22 за позовною заявою вих.№22-1/01 від 22.01.2022 року ТОВ Компанія НІКО-ТАЙС до СПД Скочий про стягнення донарахованого розміру 3%річних та інфляційних втрат, у зв`язку з неналежним та несвоєчасним здійсненням виконанням грошового зобов`язання на підставі та відповідно до Рішення Господарського суду Донецької області по справі №38/122 від 13.07.2009р, котре набрало законної сили 18645,84 грн (169 507,65 грн стягнуті кошти згідно рішення 11%).

Загальна вартість вказаних послуг склала 24 945,84 грн. Сторони погодили, що вартість однієї години правової допомоги/роботи складає 900 грн. 00 коп., кількість годин 7, гонорар успіху становить 18 645,84 грн.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п. п. 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, у постанові Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 912/1025/20).

За умови підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, витрати на надану професійну правничу допомогу підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено, чи тільки має бути сплачено (постанова об`єднаної палати КГС ВС від 22.01.2021 №925/1137/19).

В постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі №211/3113/16-ц (провадження № 61-299св17), від 06 листопада 2020 року у справі №760/11145/18 (провадження № 61-6486св19) зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Згідно висновків, викладених Верховним Судом у п. 4.16. постанови від 30.11.2020 у справі № 922/2869/19 суд має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, зокрема, за клопотанням іншої сторони.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 ст. 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правничу допомогу. Суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи (постанова Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 року у справі №922/445/19).

Враховуючи вищезазначене, факт наявності клопотання Відповідача щодо неспівмірності заявлених Позивачем витрат, проаналізувавши детальний опис наданих Позивачу послуг та надані останнім документи, врахувавши, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути не лише доведений, а документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат, колегія суддів вважає, що означена заява підлягає часткову задоволенню, з огляду на наступне.

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року в справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) Європейський суд з прав людини вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з "гонораром успіху". Європейський суд з прав людини указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18.

Що стосується стягнення "гонорару успіху" колегія суддів, враховуючи правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18, та встановивши, що такі витрати не мають характеру необхідних, не співрозмірні з виконаною адвокатом роботою в суді першої інстанції, не містить обґрунтування обсягу фактичних дій представника позивача, які достатньою мірою можуть бути співвіднесені з досягненням відповідного результату.

Відповідно до матеріалів справи у вартість витрат на професійну правничу допомогу Позивачем включено винагороду на суму 18 645,84 грн, яка визначається як 11% від фактично задоволених майнових вимог. Означені витрати не обумовлені виконанням адвокатом будь-яких конкретних послуг, тобто є гонораром, який був визначений лише на власний розсуд сторонами договору про надання правової допомоги, а тому не може бути визнаний як об`єктивно необхідні витрати Позивача на правничу допомогу у зв`язку із розглядом цієї справи.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для розподілу зазначених витрат Позивача в межах даної справи.

Проаналізувавши інші витрати на професійну правничу допомогу, що зазначені в акті здачі-приймання виконаних робіт, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат, їх дійсності та необхідності, колегія суддів зазначає що вказані судові витрати пов`язані з розглядом цієї справи, їх розмір є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову та значення справи для сторін.

Враховуючи означене, обґрунтованою та доведеною належним чином є сума понесених Позивачем в суді першої інстанції витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6 300,00 грн, яка підлягає розподілу відповідно до вимог ст. 129 ГПК України, у зв`язку з чим з Відповідача на користь Позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 323,88 грн.

Щодо апеляційних скарг сторін на додаткове рішення від 15.09.2022 року у справі №905/248/22, судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 244 ГПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Частиною першою, пунктом 1 частини третьої статті 123 ГПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За абзацом другим частини третьої статті 233 ГПК України суд може вирішити питання розподілу судових витрат у додатковому рішенні після ухвалення рішення за результатами розгляду справи по суті.

Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення (частина третя статті 244 ГПК України).

Отже, додаткове рішення є невід`ємною частиною прийнятого по суті рішення суду і може бути оскаржено відповідно до статті 287 ГПК України (висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі верховного суду від 15.05.2020 у справі № 910/5410/19).

Тобто додаткове рішення не може існувати окремо від первісного (основного) рішення та у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Враховуючи вищезазначений факт скасування судом апеляційної інстанції рішення господарського суду Донецької області від 30.08.2022 року та проведення у зв`язку з цим нового розподілу судових витрат, що понесені сторонами в суді першої інстанції, оспорюване додаткове рішення в даній справі від 15.09.2022 року також втрачає свою юридичну силу, незалежно від вимог апеляційних скарг сторін на таке додаткове рішення.

Вищезазначене має наслідком відмову у задоволенні апеляційних скарг сторін на додаткове рішення в даній справі від 15.09.2022 року.

Разом з тим, доводи сторін, що наведені ними в апеляційних скаргах на наведене додаткове рішення - враховані судовою колегією при новому розподілі судових витрат, що понесені сторонами в суді першої інстанції.

На підставі вимог ст. 129 ГПК України судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, слід покласти на сторони пропорційно задоволеним апеляційним вимогам.

Судова колегія зазначає, що при зверненні з апеляційною скаргою на означене судове рішення, Відповідач оспорює його законність та обґрунтованість лише в частині задоволення позовних вимог про стягнення з останнього на користь Позивача 3% річних та інфляційних втрат за період з 14.07.2009 року по 21.01.2019 року, а тому судовий збір за подання апеляційної скарги, виходячи з оспорюваної суми, мав становити 3 721,50 грн. Проте, відповідно до наданої Відповідачем квитанції від 10.03.2022 року, останнім було сплачено судовий збір у розмірі 3 814,50 грн, тобто має місце переплата судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 93,00 грн.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі, зокрема, внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Оскільки під час розгляду апеляційної скарги судом апеляційної інстанції був встановлений факт сплати апелянтом судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, різниця переплати може бути повернута з державного бюджету за умови подання відповідної заяви Відповідачем, як це передбачено Законом України "Про судовий збір".

Отже, з урахуванням зазначеного, з Позивача на користь Відповідача слід стягнути 2 703,33 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Щодо витрат сторін на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

У мотивувальній частині відзиву на апеляційну скаргу Відповідача, Позивачем зазначено, що у майбутньому останній понесе витрати на професійну правову допомогу у зв`язку з розглядом апеляційної скарги Відповідача на спірні судові рішення, розмір та обсяг котрих на сьогоднішній час визначити неможливо, адже не відомо коли спір за скаргою Відповідача буде вирішено, та котрий розмір витрат буде змушений додатково понести Позивач. Також, Позивачем наголошено, що розмір означених витрат не буде перевищувати трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідач, в свою чергу, в мотивувальній частині апеляційної скарги зазначив, що ним будуть понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 21 000,00 грн, з яких: аналіз оскаржуваних рішень та консультації щодо узгодження правової позиції 3 000,00 грн за 2 години; правова оцінка та аналіз судової практики 4 500,00 грн за 3 години; написання апеляційної скарги 12 000,00 грн за 8 годин; написання заяви про застосування строків позовної давності 1 500,00 грн за 1 годину. На підтвердження означеного Відповідачем до апеляційної скарги долучені наступні документи: копія договору про надання правової допомоги №32/цс від 24.09.2022 року; копія меморіального ордеру №370312049 від 26.09.2022 року; копія рахунку-фактури №541 від 24.09.2022 року. Відповідачем, також наголошено, що копія акту прийому надання правової допомоги від 27.10.2021 року, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених витрат, необхідних для надання правової допомоги у даній справі будуть додатково надані суду після відкриття апеляційного провадження. При цьому, Відповідачем зазначено, що останнім додатково можуть бути понесені судові витрати на правничу допомогу у розмірі 21 000,00 грн згідно до п. 4.2. договору про надання правової допомоги №32/цс від 24.09.2022 року.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст. 124 ГПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Приписами ч.3 ст.126 ГПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 129 ГПК України).

Згідно з ч. 3 ст. 252 ГПК України, якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку, що Позивачем у розумінні ст. 124 ГПК України не надано до суду апеляційної інстанції у встановлений законом строк заяви про понесення ним при перегляді справи в апеляційному порядку певного розміру витрат на правову допомогу, отже підстави до розподілу таких витрат - відсутні.

За тих же підстав та у зв"язку з ненаданням Відповідачем до суду апеляційної інстанції заяви про остаточний розмір понесених ним судових витрат на правову допомогу та детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, здійснених витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а також зазначеного Відповідачем акту прийому надання правової допомоги від 27.10.20221 року - колегією суддів не встановлено підстав до розподілу означених витрат Відповідача.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 271, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Суб`єкта підприємницької діяльності Скочий Олександр Володимирович на рішення господарського суду Донецької області від 30.08.2022 року у справі №905/248/22 задовольнити частково.

Рішення господарського суду Донецької області від 30.08.2022 року у справі №905/248/22 - скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "НІКО-ТАЙС" до Суб`єкта підприємницької діяльності Скочий Олександр Володимирович про стягнення грошових коштів - задовольнити частково.

Стягнути з Суб`єкта підприємницької діяльності Скочий Олександр Володимирович ( АДРЕСА_1 ., ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія НІКО-ТАЙС (03187, м. Київ, просп. Академіка Глушкова, буд.40, оф. 315; ) 3% річних у розмірі 8 418,38 грн та інфляційні втрати у розмірі 27 201,90 грн за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, витрати зі сплати судового збору в суді першої інстанції у розмірі 534,38 грн та 1 323,88 грн витрат на професійну правничу допомогу.

В задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовити.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на сторони пропорційно задоволеним апеляційним вимогам, стягнувши з Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія НІКО-ТАЙС (03187, м. Київ, просп. Академіка Глушкова, буд.40, оф. 315; ) на користь Суб`єкта підприємницької діяльності Скочий Олександр Володимирович ( АДРЕСА_1 ., ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) 2 703,33 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Додаткове рішенням господарського суду Донецької області від 15.09.2022 року у справі №905/248/22 скасувати.

Апеляційні скарги Суб`єкта підприємницької діяльності Скочий Олександр Володимирович та Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "НІКО-ТАЙС" на додаткове рішення господарського суду Донецької області від 15.09.2022 року у справі №905/248/22 - залишити без задоволення.

Доручити господарському суду Донецької області видати відповідні накази.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя О.В. Стойка

Суддя О.А. Істоміна

Суддя Д.О. Попков