ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" лютого 2023 р. Справа №909/1197/21

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Бонк Т.Б.,

Суддів Бойко С.М., Якімець Г.Г.

секретар судового засідання Кострик К.,

представники сторін:

позивача: Чумаченко О.Є.,

відповідача1: Ананійчук О.А., Лопатнікова А.В.,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційної фірми "Голден" від 31.10.2022 (вх. суду від 04.11.2022 №01-05/2685/22)

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 28.09.2022 (повний текст рішення складено 24.10.2022, суддя Неверовська Л.М., м. Івано-Франківськ)

у справі № 909/1197/21

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційної фірми "Голден",

до відповідача1 Акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк",

до відповідача2 Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Верби Віталія Миколайовича,

про витребування майна із чужого незаконного володіння, скасування рішення та запису про державну реєстрацію та визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021року ТОВ «Виробничо-комерційної фірма «Голден» звернулась до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до АТ КБ «Приватбанк» та приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Верби Віталія Миколайовича про:

- витребування із чужого незаконного володіння Акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Голден" готельного комплексу загальною площею 30 577,90 кв.м., що складається з: Блок СЗ, А, загальною площею 2 734,7 кв.м.; Блок С2, Б, загальною площею 6 114,9 кв.м.; Блок СІ, В, загальною площею 7 073,3 кв.м.; Блок С5, Г, загальною площею 6 899,4 кв.м.; Блок С4, Д, загальною площею 2 740,6 кв.м.; котельня, Ж, загальною площею 267,3 кв.м.; пожежні резервуари, З, загальною площею 180.0 кв.м.; станція регазифікації, К, загальною площею 59, 4 кв.м.; Блок С6/7, Л, М, загальною площею 4 508,3 кв.м., реєстраційний об`єкт нерухомого майна 10, знаходиться за адресою: Івано-Франківська обл., м. Яремче, с. Поляниця, участок Щивки, будинок 220;

- скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 31369471 від 13.09.2016 року, приватного нотаріуса Верби В.М. Дніпропетровського міського нотаріального округу, про право приватної власності Акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк" на готельний комплекс загальною площею 30 577,90 кв.м., що знаходиться за адресою: Івано-Франківська обл., м. Яремче, с. Поляниця, участок Щивки, будинок 220, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 10;

- скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності №16367463, щодо реєстрації за Акціонерним товариством Комерційний Банк "Приватбанк" права власності на готельний комплекс загальною площею 30 577,90 кв.м., що знаходиться за адресою: Івано-Франківська обл., м. Яремче, с. Поляниця, участок Щивки, будинок 220, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 10;

- визнання за Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Голден" права власності на готельний комплекс загальною площею 30 577,90 кв.м., що складається з: Блок СЗ, А, загальною площею 2 734,7 кв.м.; Блок С2, Б, загальною площею 6 114,9 кв.м.; Блок СІ, В, загальною площею 7 073,3 кв.м.; Блок С5, Г, загальною площею 6 899,4 кв.м.; Блок С4, Д, загальною площею 2 740,6 кв.м.; котельня, Ж, загальною площею 267,3 кв.м.; пожежні резервуари, З, загальною площею 180.0 кв.м.; станція регазифікації, К, загальною площею 59, 4 кв.м.; Блок С6/7, Л, М, загальною площею 4 508,3 кв.м., реєстраційний об`єкт нерухомого майна 10, знаходиться за адресою: Івано-Франківська обл., м. Яремче, с. Поляниця, участок Щивки, будинок 220.

Позовні вимоги обгрунтовані, зокрема, тим, що спірний готельний комплекс був об`єктом договору іпотеки №994 від 30.05.2016, укладеного АТ «Приватбанк» та ТОВ «Зірка Буковелі» з метою забезпечення кредитних договорів, укладених протягом 2013-2014 років позичальниками -ТОВ «Церіс», ТОВ «Інвестгруп» і ТОВ «Ранея». В подальшому, 08.09.2016 ТОВ "Виробничо-комерційна фірма "Голден" ( позивач) збільшило свій статутний капітал шляхом отримання додаткових внесків -належного ТОВ «Зірка Буковелі» майна, в тому числі спірного готельного комплексу. 13.09.2016 банк на підставі іпотечного застереження вчинив дії щодо звернення стягнення на предмет іпотеки та зареєстрував право власності на нього.

Позивач вказує, що в 2021році йому стало відомо, що під час розгляду Високим судом правосуддя Англії справи ВL-2017-000665 АТ КБ «Приватбанк» заявив про нікчемність кредитних договорів, серед яких, і договори, на забезпечення вимог яких укладений іпотечний договір №994 від 30.05.2016 щодо спірного готельного комплексу. У зв`язку з чим позивач вважає, що стверджуючи про нікчемність кредитних договорів, банк фактично підтвердив відсутність волевиявлення та підстав набуття права власності на предмет іпотеки, тому з метою захисту прав власності позивача на предмет іпотеки необхідно застосувати наслідки, передбачені ст.ст. 215, 216, 1212 ЦК України, а вказане майно повинно бути витребуване з незаконного володіння АТ КБ "ПриватБанк" на користь позивача.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 28.09.2022 у справі №909/1197/21 відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не наведено обставин, з якими закон пов`язує нікчемність іпотечного договору. Суд вказав, що сам лише факт того, що АТ КБ "Приватбанк" у "Лондонському позові" стверджує про існування фактичних обставин нікчемності ряду кредитних договорів, не може бути підставою для задоволення позовних вимог в цій справі. У "Лондонському позові" обставини нікчемності кредитних договорів заперечуються та не визнаються (оспорюються) відповідачами, такі обставини ще не встановлені та не підтверджені Високим Судом Правосуддя. Водночас, в даному позові позивачем не ставиться питання дійсності, недійсності чи нікчемності кредитних договорів відновлювальної кредитної лінії, станом на момент розгляду справи такі договори не визнані недійсними. Суд зазначив, що позивач також до довів наявності обставин нікчемності договору іпотеки, а відтак відсутні підстави для застосування наслідків недійсності правочину. Також суд зазначив про обрання позивачем неналежного способу захисту шляхом заявлення віндикаційних вимог -витребування майна, так як спірне майно було передано АТ КБ «Приватбанк» на підставі договору, що виключає застосування до цих відносин речово-правових засобів захисту. Щодо вимог про скасування рішення про державну реєстрацію та запису про державну реєстрацію та визнання права власності, суд вказав, що такі підлягають розгляду в порядку господарського судочинства, саме як похідні вимоги, а не в якості оскарження порядку проведення відповідних реєстраційних дій.

Оскільки суд першої інстанції дійшов висновку про необгрунтованість заявлених позовних вимог, суд вказав про відсутність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, передбачених ст. 267 ЦК України, про яку заявлено відповідачем1 у відзиві на позовну заяву.

Короткий зміст вимог та узагальнених доводів учасників справи:

Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задоволити.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що суд першої інстанції не врахував, що відповідач1, порушуючи принцип недопустимості сперечливої поведінки, в межах Лондонського позову АТ КБ "ПриватБанк"підтверджує нікчемність кредитних договорів, а в рамках справи №909/1197/21, навпаки, стверджує про їх дійсність. Апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що до предмету розгляду у справі №909/1197/21 фактично входить питання законності звернення стягнення на предмет іпотеки, в тому числі дослідження питання дійсності кредитних угод, на підставі яких було звернено стягнення на предмет іпотеки і вчинення відповідних реєстраційних дій стосовно реєстрації права власності на іпотечне майно за АТ КБ "ПриватБанк" на підставі договору іпотеки №994.

Окрім того, апелянт вважає, що висновки суду першої інстанції з приводу неможливості застосування в справі речово-правового способу захисту та неправильності обрання позивачем способу захисту є невірними, оскільки позивач, заявивши віндикаційний позов у цій справі, довів законність свого права власності на спірне майно на підставі рішення загальних зборів учасників позивача про збільшення статутного капіталу, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями протоколу загальних зборів учасників ТзОВ "ВКФ "Голден" №01/16 від 08.09.2016 та акту прийому-передачі щодо прийняття ТзОВ "ВКФ "Голден" майнового внеску до статутного капіталу у вигляді нерухомого майна з усіма його приналежностями від 09.09.2016. При цьому, згідно з листом №2 від 12.09.2016, позивач повідомив відповідача-1 про згоду на вчинення звернення стягнення на майно в порядку та на умовах, визначених договором іпотеки №994 від 30.05.2016, в рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами №4И13700Д від 01.11.2013, №4И13703Д від 04.11.2013, №4З13624И від 09.10.2013, №4Р13625И від 10.10.2013, №4Р13738Д від 18.11.2013, №4Р13808Д від 12.12.2013, №4Р14331И від 24.10.2014, №4Ц14032И від 21.01.2014, №4Ц14060Д від 10.02.2014, укладеними з ТзОВ "Церіс", ТзОВ "Інвестгруп" та ТзОВ "Ранея". Тому скаржник вказує, що враховуючи невизнання відповідачем-1 чинності кредитних договорів, що свідчить про відсутність волевиявлення відповідача-1 на звернення стягнення за договором іпотеки №994 від 30.05.2016, слідує, що набуття відповідачем-1 права власності на спірне майно відбулось поза межами договору іпотеки №994 від 30.05.2016 та в спосіб, що не передбачений чинним законодавством. Зважаючи, що позивач не надавав згоду на вибуття спірного майна з його власності в інший спосіб, аніж згідно з вимогами чинного законодавства, які регулюють порядок звернення стягнення на іпотечне майно, слідує, що спірне майно вибуло із власності позивача поза його волею, а тому належним способом захисту позивача є звернення до суду з віндикаційним позовом з одночасним визнанням права власності на спірне майно.

Також скаржник вказує, що суд першої інстанції протиправно не залучив до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача - ТзОВ "Церіс", ТзОВ "Ранея", ТзОВ "Інвестгруп", ТзОВ "Зірка Буковелю", оскільки зазначені юридичні особи були позичальниками за кредитними договорами, та Національного Банку України як третьої особи на стороні відповідача1, який є іпотекодержатилем спірного нерухомого майна за іпотечним договором №41 від 12.06.2016, укладеного з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 03.03.2009, який укладений АТ КБ «Приватбанк» та НБУ.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач-1 - АТ КБ «ПриватБанк» заперечує вимоги апеляційної скарги та просить залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідач1 вказує, зокрема, що сам факт того, що банк в Англійській справі стверджує про існування фактичних обставин нікчемності ряду кредитних договорів не може бути підставою для задоволення позовних вимог в цій справі. В Англійській справі обставини нікчемності кредитних договорів заперечуються та не визнаються (оспорюються) відповідачами, такі обставини ще не встановлені та не підтверджені Високим Судом Правосуддя. Банк заперечує доводи позивача про те, що банк одночасно стверджує про нікчемність ряду кредитних договорів та звертає стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки, оскільки позов в Англійській справі банком було подано в 2017 році, коли банк вже перейшов з приватної власності в державну, а предмет іпотеки згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно набуто банком у власність 13.09.2016. Вказує, що позивач не зазначає про існування обставин нікчемності кредитних договорів, які забезпечувалися договором іпотеки та не зазначає на підставі якої норми матеріального права України кредитні договори є нікчемними. Також банк звертає увагу суду, що кредитні договори були укладені до фактичного утворення позивача - ТзОВ «ВКФ «Голден» (23.01.2015), що унеможливлює висновок про порушення такими договорами прав позивача. Крім того, станом на дату внесення нерухомого майна до статутного капіталу товариства, таке майно вже було обтяжене іпотекою, про що позивач був обізнаний, разом з цим взяв на себе ризик невиконання позичальниками своїх зобов`язань.

Крім того, банк вважає безпідставними доводи позивача щодо необхідності залучення до участі у справі третіх осіб, вказуючи, що саме позивач є правонаступником ТОВ «Зірка Буковелю» як іпотекодавця і вказане товариство вибуло з правовідносин з банком, щодо ТзОВ "Церіс", ТзОВ "Ранея", ТзОВ "Інвестгруп" банк зазначає, що в межах даної справи не ставиться питання дійсності, недійсності чи нікчемності кредитних договорів, відтак такі не входять до предмету доказування, тому зазначені товариства не є безпосередніми учасниками справи №909/1197/21.

09.01.2023 від АТ КБ «ПриватБанк» надійшли письмові пояснення, в яких банк зазначає, що єдиною підставою заявленого ТзОВ «ВКФ «Голден» в цій справі позову є позиція банку в справі №BL-2017-00065 за позовом АТ «КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , Компанії «Тімренд Лімітед», Компанії «Россіні Інвестінг Корп», Компанії «Мілберт Венчес Інк», та Компанії ЗАО «Укртарнзитсервіс ЛТД» про стягнення коштів, яка перебуває в провадження Високого Суду Англії та Уельсу. Водночас ОСОБА_2 є одним із бенефіціарних власників позивача у цій справі, і в Англійській справі він заявив, що буде вчиняти дії для припинення проваджень за позовами ТзОВ «ВКФ «Голден» (тому числі апеляційних проваджень). Відтак банк вважає, що у справі №909/1197/21 є необхідним отримати від представника ТзОВ «ВКФ «Голден» інформацію та документи стосовно того, чи отримувало товариство вказівки вчинити необхідні процесуальні дії, направлені на завершення судового провадження, а якщо такі вказівки надавалися, то в який спосіб та коли такі вказівки були надані, і чому представник до цього часу не вчинив дій, спрямованих на завершення провадження у справі.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 14.11.2022 у справі № 909/1197/21 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "Виробничо-комерційної фірми "Голден" .

Подальший рух справи викладено в ухвалах апеляційного суду.

Так, ухвалою від 31.01.2023 призначено розгляд справи в судовому засіданні 21.02.2023.

У судовому засіданні 21.02.2023 представник скаржника підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги.

Представники відповідача1 заперечили щодо апеляційної скарги та просили залишити оскаржуване рішення без змін.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну правову оцінку доводам, які містяться в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін з огляду на наступне.

Згідно з встановленими судами першої та апеляційної інстанцій обставин, і визначених відповідно до них правовідносин, вбачається, що :

Між АТ КБ "Приватбанк" (банк) та ТОВ "Церіс", ТОВ "Інвест груп" та ТОВ "Ранея" (позичальники) укладено наступні договори відновлювальної кредитної лінії, зокрема Кредитні договори №4Ц14032И від 21.01.2014, №4Ц14060Д від 10.02.2014, №4И13700Д від 01.11.2013, №4И13703Д від 04.11.2013, №4Р13738Д від 18.11.2013, №4Р1433ІИ від 24.10.2014.

30.05.2016 АТ КБ "Приватбанк" та ТОВ "Зірка Буковелю" укладено договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А. та зареєстровано в реєстрі за №994.

03.06.2016 між банком та ТОВ "Зірка Буковелю" укладено договір про внесення змін №1 до договору іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А. та зареєстровано в реєстрі за №1058.

Пунктом 7 договору іпотеки визначено, що частиною предмету іпотеки є готельний комплекс, що складається з готельного комплексу загальною площею 30 577,90 кв.м., що складається з: Блок СЗ, А, загальною площею 2 734,7 кв.м.; Блок С2, Б. загальною площею 6 114,9 кв.м.; блок СІ, В, загальною площею 7 073,3 кв.м.; Блок С5, Г, загальною площею 6 899,4 кв.м.; Блок С4, Д, загальною площею 2 740,6 кв.м.; котельня, Ж, загальною площею 267,3 кв.м.; пожежні резервуари, З, загальною площею 180.0 кв.м.; станція регазифікації, К, загальною площею 59, 4 кв.м.; Блок С6/7, Л, М, загальною площею 4 508,3 кв.м., реєстраційний об`єкт нерухомого майна 10, знаходиться за адресою: Івано-Франківська обл., м. Яремче, с. Поляниця, участок Щивки, будинок 220.

08.09.2016 Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Голден" збільшено розмір власного статутного капіталу товариства шляхом отримання додаткових внесків у вигляді належного ТОВ "Зірка Буковель" на праві власності нерухомого майна, що виступало предметом іпотеки.

09.09.2016 між ТОВ "ВКФ "Голден" та ТОВ "Зірка Буковелю" складено акт прийому-передачі щодо прийняття ТОВ "ВКФ "Голден" майнового внеску до статутного капіталу у вигляді нерухомого майна - предмету іпотеки.

Листом №11092016/7 від 11.09.2016 АТ КБ "ПриватБанк" повідомив "ВКФ "Голден" про звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до договору іпотеки від 30.05.2016 в позасудовому порядку на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Листом №02 від 12.09.2016 ТОВ "ВКФ "Голден" повідомив АТ КБ "ПриватБанк" про те, що банк може задовольнити свої вимоги за вищевказаними укладеними кредитними договорам, відповідно до ст.ст.33-38 Закону України «Про іпотеку».

13.09.2016 на підставі іпотечного застереження, передбаченого договором іпотеки, АТ КБ "Приватбанк" вчинило дії щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом набуття його у власність та 13.09.2016 зареєструвало право власності.

21.12.2016 АТ КБ "ПриватБанк" перейшов в державну власність.

АТ КБ «ПриватБанк» у 2017 році, з метою захисту своїх прав звернувся до Високого Суду Англії та Уельсу (Високий Суд Правосуддя) з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , Компанії «Тімтренд Лімітед», Компанії «Трейд Поїнт Агро Лімітед», Компанії «Колліер Лімітед», Компанії «Россін Івестінг Корп», Компанії «Мілберт Венчес Інк» та Компанії «ЗАО Укртранзитсервіс ЛТД» про стягнення коштів - справа №BL-2017-00065.

Як вбачається з позовної заяви, у межах справи BL-2017-000665, що розглядається Високим Судом Правосуддя, предметом подову є: (1) зобов`язання відповідачів №№1-8 сплатити банку відшкодування у розмірі 19 11 877 385 дол. США (або еквівалент цієї суми у фунтах стерлінгів на відповідну дату платежу) відповідно до статей 22, 1166, 1190 та 1192 Цивільного кодексу України та (або) (коли мова йде про відповідачів №№1-2) відповідно до статті 42 (11) Закону України «Про банки і банківську діяльність». В якості альтернативи зобов`язати відповідачів №№3-8 відшкодувати банку суму коштів, яку вони отримали на підставі відповідних договорів поставки; (2) крім того або в якості альтернативи, зобов`язати відповідачів №№3-8 відшкодувати банку суми, вказані у пункті 60 вище (або еквівалент цієї суми у фунтах стерлінгів на відповідну дату платежу), згідно зі статтями 1213 (2) та 1214 (1) Цивільного кодексу України; (3) забезпечити сплату на його користь відсотків, як вказано вище; (4) забезпечити подальший чи інший захист; та (5) забезпечити відшкодування витрат.

Так, за твердженнями банку викладеними в позовній заяві у межах справи BL-2017-000665, що розглядається Високим Судом Правосуддя в розділі d) (32), вказано, що Договори стосовно Відповідних кредитів та Договори застави 2014 року, а також відповідні договори постачання і договори поставки кредитної справи, що далі у тексті іменуються Договори 2014 року, є удаваними договорами та (або) угодами, що суперечать публічному порядку України, оскільки вони не були призначені для створення цивільних зобов`язань, що мають позовну силу, а були укладені за вказівкою панів ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , щоб приховати привласнення ними активів банку.

В "Лондонському позові" банк стверджує про наявність фактичних обставин, які згідно аргументу банку, якщо будуть встановлені Високим Судом Правосуддя, матимуть своїм наслідком нікчемність ряду кредитних договорів в силу закону, включаючи деякі, але не всі, кредитні договори, які забезпечувались договором іпотеки.

Відповідачі у "Лондонському позові" заперечують недійсність кредитних договорів, в тому числі тих, які забезпечувались договором іпотеки від 30.05.2016.

Станом на час розгляду даної справи господарським судом, розгляд справи BL-2017-000665 Високим Судом Правосуддя триває як у суді першої інстанції.

Із наданого позивачем нотаріально засвідченого перекладу копії частини позову №BL-2017-00065 не вбачається переліку кредитних договорів, не міститься жодних зазначень щодо реквізитів кредитних договорів.

При перегляді рішення місцевого господарського суду судова колегія Західного апеляційного господарського суду керувалась наступним:

Предметом даного спору є вимоги ТзОВ «ВКФ «Голден» про витребування з чужого незаконного володіння об`єкта нерухомого майна, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна за банком, скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна за банком та визнання за позивачем права власності на об`єкт нерухомого майна.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, об`єктом судового захисту може бути порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Тому саме порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

З огляду на положення статті 4 Господарського процесуального кодексу України, і статей 15, 16 Цивільного кодексу України підставою для захисту цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання чи оспорення. Отже, задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) цього права відповідачем з урахуванням належно обраного способу судового захисту.

Вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

Отже, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача.

Тому на позивача покладений обов`язок обґрунтувати свої вимоги поданими до суду доказами, тобто довести, що його права та інтереси порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові (правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 910/1972/17, від 23.05.2019 у справі № 920/301/18, від 25.06.2019 у справі № 922/1500/18, від 24.12.2019 у справі № 902/377/19, від 02.04.2020 у справі № 910/7160/19, від 01.07.2021 у справі № 910/7029/20).

Під способами захисту права розуміються заходи, прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб`єктивних цивільних прав та усунення наслідків такого порушення.

Позивач обгрунтовує свої позовні вимоги посилаючись як на відсутність його волі на вибуття об`єкта нерухомого майна з його власності, так і на відсутність волі банку на його набуття у власність, у зв`язку із пред`явленням банком позову до суду іноземної держави, який має вирішити питання нікчемності ряду кредитних договорів, проте не всіх кредитних договорів, що забезпечені договором іпотеки.

Як вбачається з матеріалів даної справи, ТОВ «Зірка Буковелю», реалізуючи своє право власності, 31.05.2016 передало в іпотеку АТ КБ «Приватбанк» готельний комплекс загальною площею 30 577,90 кв.м., що складається з: Блок СЗ, А, загальною площею 2 734,7 кв.м.; Блок С2, Б. загальною площею 6 114,9 кв.м.; блок СІ, В, загальною площею 7 073,3 кв.м.; Блок С5, Г, загальною площею 6 899,4 кв.м.; Блок С4, Д, загальною площею 2 740,6 кв.м.; котельня, Ж, загальною площею 267,3 кв.м.; пожежні резервуари, З, загальною площею 180.0 кв.м.; станція регазифікації, К, загальною площею 59, 4 кв.м.; Блок С6/7, Л, М, загальною площею 4 508,3 кв.м., реєстраційний об`єкт нерухомого майна 10, знаходиться за адресою: Івано-Франківська обл., м. Яремче, с. Поляниця, участок Щивки, будинок 220.

В подальшому, 09.09.2016, після укладення іпотечного договору, вказаний вище готельний комплекс переданий позивачу як майновий внесок до його статутного капіталу.

Позивач не навів жодних обставин, з якими закон пов`язує нікчемність іпотечного договору.

Суд зазначає, що сам лише факт того, що АТ КБ «Приватбанк» у справі №BL-2017-00665 у Високому Суді Англії та Уельсу стверджує про існування фактичних обставин нікчемності ряду кредитних договорів, не може бути підставою для задоволення позовних вимог в цій справі.

У «Лондонському позові» обставини нікчемності кредитних договорів заперечуються та не визнаються (оспорюються) відповідачами. Як зазначають сторони, справу призначено до розгляду по суті на червень 2023 року, тобто жодні обставини станом на момент розгляду цієї справи №909/1197/21 не встановлювались та не є підтвердженими даним судом.

Як правильно зазначив суд першої інстанції в оскарженому рішенні, в спірному випадку позивачем не ставиться позовною вимогою питання дійсності, недійсності чи нікчемності кредитних договорів №4Ц14032И від 21.01.2014, №4Ц14060Д від 10.02.2014, №4И13700Д від 01.11.2013, №4И13703Д від 04.11.2013, №4Р13738Д від 18.11.2013, №4Р1433ІИ від 24.10.2014, укладених між АТ КБ "Приватбанк" та ТОВ "Церіс", ТОВ "Інвест груп" та ТОВ "Ранея", тому такі обставини не входять до предмету доказування в цій справі, а суд не має права встановлювати їх в силу ч.1 ст.14 ГПК України.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Такі висновки щодо доктрини venire contra factum proprium є усталеними в судовій практиці, та наведені у постановах Верховного Суду, на які покликаються як позивач в апеляційній скарзі, так і відповідач-1 у відзиві на скаргу.

Колегія суддів вважає, такими, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 28.09.2022 у справі №904/3614/20 (п.6.33), зокрема, про те, що враховуючи наявність в матеріалах справи листа позивача, адресованого банку, про згоду на звернення стягнення на іпотечне майно за договором іпотеки, наступне звернення до господарського суду з позовними вимогами, спрямованими на відновлення права власності на предмет іпотеки, суперечать попередній поведінці позивача та є недобросовісними діями, відтак позовні вимоги не підлягають задоволенню також з огляду на такі обставини.

У даній справі наявний лист позивача від №02 від 12.09.2016 про надання згоди банку на звернення стягнення на предмет іпотеки, тому пред`явлення через шість років позову, спрямованого на повернення у власність іпотечного майна, із покликанням на відсутність волі позивача на вибуття майна, є очевидною ознакою суперечливої поведінки саме позивача.

Суд відхиляє посилання апелянта на постанову Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №390/34/17, в якій суд зазначив, що очевидно, що дії позивача, який уклав 24 грудня 2013 року додаткову угоду до договору оренди землі від 19 листопада 2007 року №61, а згодом пред`являє позов про визнання договору оренди землі від 19 листопада 2007 року №61 неукладеним, суперечить його попередній поведінці (укладенню додаткової угоди та отриманню плати за користування земельною ділянкою) і є недобросовісним, оскільки фактичні обставини у справі №390/34/17 не є подібними до обставин справи №909/1197/21. Також суд першої інстанції правильно вказав, що спосіб захисту права власності, передбачений у ст.387 ЦК України, - витребування майна з чужого незаконного володіння, застосовується в тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти й користуватися належною йому річчю, тобто, коли річ незаконно вибула з його володіння.

У позовній заяві ТзОВ «ВКФ «Голден» просить витребувати спірний готельний комплекс з чужого незаконного володіння АТ КБ «ПриватБанк».

Так, предметом віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном невласника про повернення індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння. Важливою умовою звернення з віндикаційним позовом є відсутність між позивачем і відповідачем зобов`язально-правових відносин.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що предмет іпотеки, вимоги про витребування якого заявив позивач, був переданий відповідачу-1 АТ «КБ «Приватбанк» за згодою позивача на підставі договору іпотеки, тобто, в рамках зобов`язально-правових відносин, що виключає можливість застосування до цих відносин речово-правових засобів захисту, передбачених правилами ст.387 ЦК України.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вимога позивача про витребування майна з чужого незаконного володіння є безпідставною.

Також колегія суддів зазначає, що вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення порушеного права (п.100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.2018 у справі №488/5027/14-ц), тому позовні вимоги про скасування рішення та записи державного реєстратора щодо готельного комплексу, переданого в іпотеку, не підлягають задоволенню навіть за умови наявності підстав для задоволення віндикаційного позову (що у цій справі не знайшло підтвердження).

При цьому суд першої інстанції обгрунтовано відхилив доводи позивача про те, що АТ КБ "Приватбанк" було подано неповний перелік документів для проведення державної реєстрації прав, внаслідок чого у державного реєстратора було відсутнє передбачене Законом право приймати рішення про реєстрацію за АТ КБ "Приватбанк" права власності на спірне майно, зазначивши, що позовні вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію та запису про державну реєстрацію та визнання права власності, підлягають розгляду в порядку господарського судочинства, саме як похідні вимоги, а не в якості оскарження порядку проведення відповідних реєстраційних дій.

З огляду на безпідставність заявлених вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння, відсутні також правові підстави для задоволення позовної вимоги про визнання права власності на іпотечне майно, на яке було звернуто стягнення банком.

За змістом ч.1 ст.2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Таким чином, фактичною передумовою судового розгляду справи позовного провадження є наявність спору про право. Спір повинен мати правовий характер, тобто стосуватися прав, обов`язків чи інтересів конкретної особи. Порушення, невизнання чи оспорювання прав чи інтересів позивача є його суб`єктивною оцінкою фактичних правовідносин, тому при вирішенні спору суд зобов`язаний з`ясувати характер правовідносин, з яких виник спір, наявність (відсутність) порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення (захисту) в обраний спосіб.

Зазначений стандарт підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію вказаного стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Іншими словами, тлумачення змісту ст. 79 ГПК України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Одночасно ст.86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, з`ясування фактичних обставин справи має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених ст. 86 ГПК України щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому.

Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував на необхідність застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близький за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Стосовно клопотання відповідача АТ КБ «Приватбанк» про застосування строку позовної давності, заявленого у відзиві на позов для захисту порушеного права, передбачених ст. 267 ЦК України, суд першої інстанції в оскарженому рішенні дійшов правильного висновку про відсутність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, передбачених ст.267 ЦК України, з огляду на те, що в задоволенні позову відмовлено з підстав його необґрунтованості та безпідставності.

Так, за змістом ст.261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш, ніж застосувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. Вказана правова позиція щодо застосування наслідків спливу строку позовної давності є усталеною в судовій практиці.

Також, колегія суддів відхиляє доводи скаржника щодо неправомірної відмови суду першої інстанції у клопотанні про залучення третіх осіб, оскільки скаржник у позовній заяві, заявляючи клопотання про залучення до участі у справі ТзОВ «Церіс», ТзОВ «Інвестгруп», ТзОВ «Ранея» в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, лише зазначив, що рішення у справі може вплинути на їх права або обов`язки щодо однієї зі сторін, разом з цим, не навів жодних обґрунтувань такого клопотання. В ухвалі від 04.01.2022, якою суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі, суд звернув увагу позивача на те, що ним не вказано на якій стороні слід залучити як третіх осіб ТОВ "Зірка Буковелю", ТОВ "Церіс", ТОВ "Інвестгруп", ТОВ "Ранея". З матеріалів справи вбачається, що протягом підготовчого провадження позивач так і не надав суду відповідних пояснень щодо третіх осіб.

В апеляційній скарзі позивач стверджує про очевидність та безумовність правового зв`язку між рішенням у цій справі та правами і обов`язками перелічених товариств, який полягає в тому, що банк, вказуючи в Лондонському позові про те, що кредитні договори є нікчемними, засвідчив про відсутність волевиявлення та підстав набуття права власності на предмет іпотеки, а отже, про не набуття ним права власності на предмет іпотеки, що у випадку задоволення позову фактично вплинуло б на обов`язки ТзОВ «Церіс», ТзОВ «Інвестгруп», ТзОВ «Ранея». Окрім того, банк, заявив в Лондонському позові нікчемність основного зобов`язання, що як наслідок, потягне нікчемність похідного зобов`язання - іпотечного договору, укладеного між ТзОВ «Зірка Буковелю» та АТ КБ «ПриватБак», що напряму впливає на права та обов`язки ТзОВ «Зірка Буковелю».

Водночас, предметом розгляду цієї справи є витребування майна із чужого незаконного володіння, скасування запису про проведену реєстрацію права власності, визнання права власності на готельний комплекс, і обставини нікчемності чи дійсності кредитних договорів не входять у предмет доказування у цій справі, тому вирішення спору у справі №909/1197/21 не матиме впливу на права чи обов`язки, осіб, яких позивач просив залучити до участі у справі.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції керується висновками, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даній справі колегія суддів вважає, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Відповідно до п.1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на встановлені обставини, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про недоведеність позовних вимог та відсутність підстав для правового захисту прав та інтересів позивача в межах даного спору, а відтак заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Щодо поданих АТ КБ «Приватбанк» апеляційному суду пояснень про необхідність отримання від представника ТзОВ «ВКФ «Голден» інформації та документів стосовно того, чи отримувало товариство вказівки вчинити необхідні процесуальні дії, направлені на завершення судового провадження, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.2 ст.14 ГПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, відповідно до ч.4 ст.13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. В силу вимог ч.5 ст.13 ГПК України, суд керує ходом судового процесу та сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Відтак суд не вправі вимагати від представника сторони у справі пояснень щодо вказівок довірителя, які стосуються представництва його інтересів.

Висновок апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

За приписами ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ч. 1 ст. 276 ГПК України).

На підставі викладеного колегія суддів Західного апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 28.09.2022 у справі № 909/1197/21 ґрунтується на матеріалах справи та чинному законодавстві і підстав для його скасування немає, а зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не обґрунтовані і не визнаються такими, що можуть бути підставою для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення.

Судові витрати в суді апеляційної інстанції.

Оскільки у цьому випадку суд апеляційної інстанції не змінює рішення, та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється (частина 14 статті 129 ГПК України). Відтак, згідно з ст.129 ГПК України сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги слід залишити за скаржником.

Керуючись ст.ст. 86,129, 236, 254, 269, 270, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційної фірми "Голден" від 31.10.2022 (вх. суду від 04.11.2022 №01-05/2685/22) - залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 28.09.2022 у справі № 909/1197/21- залишити без змін.

3. Судовий збір за перегляд справи у суді апеляційної інстанції - покласти на скаржника.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі ст.ст. 286-289 ГПК України.

5.Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.

Повний текст постанови складено 02.03.2023

Головуючий суддя Т.Б. Бонк

суддя С.М. Бойко

суддя Г.Г. Якімець