ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

про закриття провадження у справі

21.02.2023м. ДніпроСправа № 904/4916/22

Господарський суд Дніпропетровської області

у складі судді Дупляка С.А.,

за участю секретаря судового засідання Євтушенка Д.Є.,

представників учасників справи:

від позивача: Шарамок П.С.;

від позивача: Гейко В.І.;

від відповідача: Гуртовий В.Ю.,

розглянувши матеріали справи № 904/4916/22

за позовом Приватного підприємства "Фірма "ФБМ"

до Дніпровської міської ради

про визнання протиправними дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень та про зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

Приватне підприємство "Фірма "ФБМ" (далі - позивач) звернулося до господарського суду з позовною заявою від 22.12.2022 за вих. № б/н до Дніпровської міської ради, в якій просить суд:

- визнати протиправними дії та бездіяльність Дніпровської міської ради щодо не прийняття рішення 21.09.2022 на 27 черговій сесії VIII скликання за результатами розгляду проекту землеустрою, розробленого Товариством з обмеженою відповідальністю "Геоспектр-7", про відведення Приватному підприємству "Фірма "ФБМ" в оренду земельної ділянки по вул. Центральній у районі будинку № 12-А з кадастровим номером :02:415:0045 для завершення будівництва торговельного комплексу;

- зобов`язати Дніпровську міську раду (49000, м. Дніпро, просп. Дмитра Яворницького, буд. 75, ) на найближчому пленарному засіданні (сесії) повторно розглянути проект землеустрою, розроблений Товариством з обмеженою відповідальністю «Геоспектр-7» про відведення Приватному підприємству «Фірма «ФБМ» (49000, м. Дніпро, просп. Гагаріна, буд.код 19151859) в оренду земельної ділянки по вул. Центральній у районі будинку № 12А (Бабушкінський район) з кадастровим номером :02:415:0045 для завершення будівництва торговельного комплексу та ухвалити рішення за результатами його розгляду.

Судові витрати позивач просить суд покласти на відповідача.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №904/4916/22 визначено суддю ДУПЛЯКА Степана Анатолійовича, що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.12.2022.

Ухвалою від 26.12.2022 позовну заяву залишено без руху. Позивачу запропоновано надати суду докази доплати судового збору в розмірі 2.481,00 грн.

26.12.2022 через відділ документального забезпечення від позивача надійшла заява від 26.12.2022 за вих. № б/н разом з платіжним дорученням від 26.12.2022 № 3961 на суму 2.481,00 грн.

Оцінивши надані позивачем докази, господарський суд визнав їх належними, а недоліки позовної заяви усунутими.

Ухвалою суду від 27.12.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 25.01.2023.

В судовому засіданні 25.01.2023 представники позивача надали усні пояснення у справі, відповіли на запитання суду.

Представники відповідача в судове засідання не з`явились.

Ухвалою суду відкладено підготовче засідання у справі до 08.02.2023.

В судовому засіданні 08.02.2023 представник позивача надав усні пояснення у справі, відповів на запитання суду.

Представники відповідача в судове засідання не з`явились. Через відділ документального забезпечення 07.02.2023 від відповідача надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання, у зв`язку із відпусткою представника.

Ухвалою суду від 08.07.2023 закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті на 21.02.2023.

В судовому засіданні 21.02.2023, у яке з`явились представники позивача та відповідача, на підставі наявних у справі матеріалів суд, заслухавши думку представників сторін, встановив наявність підстав для закриття провадження у справі з огляду на таке.

У позовній заяві позивач зазначає, що у 2020 році між позивачем та відповідачем виник спір, який розглядався і був остаточно вирішений господарським судом в межах господарської справи № 904/3670/20. По справі № 904/3670/20 було ухвалено рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 29.04.2021, яке залишено без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 13.09.2021, яким встановлені певні обставини стосовно сторін спору - Дніпровської міської ради та ПП «Фірма «ФБМ». У цій справі беруть участь ті самі особи, що і у справі № 904/3670/20: позивач ПП «Фірма «ФБМ», відповідач - Дніпровська міська рада.

Суд встановив, що рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 29.04.2021 у справі №904/3670/20, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 13.09.2021, (за первісним позовом Дніпровської міської ради до відповідача-1: Приватного нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірини Михайлівни, відповідача-2: Приватного підприємства "Фірми "ФБМ", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про скасування рішення про державну реєстрацію прав, припинення права власності, зобов`язання повернути земельну ділянку, а також за зустрічним позовом Приватного підприємства "Фірми "ФБМ", до Дніпровської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії):

- в задоволенні первісного позову відмовлено в повному обсязі;

- зустрічний задоволено частково:

визнано протиправною бездіяльність Дніпровської міської ради (49000, м. Дніпро, вул. Дмитра Яворницького, буд. 75; ) щодо не розгляду проекту землеустрою, розробленого ТОВ ГЕОСПЕКТР-7, про відведення Приватному підприємству Фірма ФБМ (49000, м. Дніпро, пр-т Гагаріна, буд. 8А; код 19151859) в оренду земельної ділянки по вул. Центральній у районі будинку № 12А (Бабушкінський район) з кадастровим номером :02:415:0045 для завершення будівництва торговельного комплексу;

зобов`язано Дніпровську міську раду (49000, м. Дніпро, вул. Дмитра Яворницького, буд. 75; ) на найближчому пленарному засіданні (сесії) розглянути проект землеустрою, розроблений ТОВ ГЕОСПЕКТР-7, щодо відведення Приватному підприємству Фірма ФБМ (49000, м. Дніпро, пр-т Гагаріна, буд. 8А; код 19151859) земельної ділянки площею 0,0471 га з кадастровим номером :02:415:0045 по вул. Центральній у районі буд. № 12А та ухвалити рішення за результатами розгляду.

В решті зустрічного позову відмовлено.

На виконання рішення від 29.04.2021 у справі №904/3670/20 Господарським судом Дніпропетровської області, яке набрало законної сили 13.09.2021, виданий, зокрема, наказ від 28.12.2021 №904/3670/20, яким:

зобов`язано Дніпровську міську раду (49000, м. Дніпро, вул. Дмитра Яворницького, буд. 75; ) на найближчому пленарному засіданні (сесії) розглянути проект землеустрою, розроблений ТОВ ГЕОСПЕКТР-7, щодо відведення Приватному підприємству Фірма ФБМ (49000, м. Дніпро, пр-т Гагаріна, буд. 8А; ) земельної ділянки площею 0,0471 га з кадастровим номером :02:415:0045 по вул. Центральній у районі буд. № 12А та ухвалити рішення за результатами розгляду.

Наказ дійсний для пред`явлення до 14.09.2024.

Як зазначає позивач у позовній заяві, 17.01.2022 державним виконавцем відкрито виконавче провадження №68174739.

09.11.2022 ПП «Фірма «ФБМ» отримано лист Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради № 719-888 відповідно до якого:

«За результатами голосування депутатів міської ради зазначений Проект рішення не отримав необхідної більшості голосів на його підтримку. Відповідно до ч. 11 ст. 40 Регламенту Дніпровської міської ради VIII скликання, затвердженого рішенням міської ради від 16.12.2020 № 2/1-2, цей Проект рішення вважається відхиленим» (копія листа додається, оригінал знаходиться у Позивача).

До цього листа був доданий Протокол 27 чергової сесії Дніпровської міської ради VIII скликання від 21.09.2022 на сторінці 14 якого зазначено наступне:

« 5.68 Про передачу земельної ділянки по вул. 12 А (Шевченківський район) в оренду ПП «Фірма «ФБМ», , для завершення будівництва торговельного комплексу (із зауваженнями). Голосували: «За» - 8, «Проти» - 2, «Утримались» - 37. Вирішили: Рішення не прийнято».

З огляду на наведене позивач стверджує, що «рішення суду не виконано, бо за результатами розгляду цього проекту Дніпровською міською радою не прийнято ніякого: ані позитивного, ані негативного РІШЕННЯ» (т. 1 а.с. 11).

Представник позивача у судовому засіданні 21.02.2023 також зазначив, що вважає наказ Господарського суду Дніпропетровської області від 28.12.2021 №904/3670/20 невиконаним.

Оскільки відповідач, на думку позивача, не виконав рішення суду (наказ) суду у справі №904/3670/20, позивач, звертаючись з новим позовом уже у даній справі, просить визнати протиправними дії та бездіяльність Дніпровської міської ради щодо не прийняття рішення 21.09.2022 на 27 черговій сесії VIII скликання за результатами розгляду проекту землеустрою, розробленого Товариством з обмеженою відповідальністю "Геоспектр-7", про відведення Приватному підприємству "Фірма "ФБМ" в оренду земельної ділянки по вул. Центральній у районі будинку № 12-А з кадастровим номером :02:415:0045 для завершення будівництва торговельного комплексу.

Представник позивача у судовому засіданні 21.02.2023 також зазначив, що вважає протиправними такі дії та бездіяльність Дніпровської міської ради саме з огляду на невиконання рішення суду (наказу) Господарського суду Дніпропетровської області від 28.12.2021 №904/3670/20.

Таким чином позивач вважає, що протиправність та бездіяльність Дніпровської міської ради полягає саме у невиконанні (неповному виконанні) рішення суду (наказу) у справі №904/3670/20.

Оскільки позивач вважає наказ Господарського суду Дніпропетровської області від 28.12.2021 №904/3670/20 невиконаним, то, звертаючись з новим позовом уже у даній справі, позивач просить повторно зобов`язати Дніпровську міську раду (49000, м. Дніпро, просп. Дмитра Яворницького, буд. 75, ) на найближчому пленарному засіданні (сесії) розглянути проект землеустрою, розроблений Товариством з обмеженою відповідальністю «Геоспектр-7» про відведення Приватному підприємству «Фірма «ФБМ» (49000, м. Дніпро, просп. Гагаріна, буд.код 19151859) в оренду земельної ділянки по вул. Центральній у районі будинку № 12А (Бабушкінський район) з кадастровим номером :02:415:0045 для завершення будівництва торговельного комплексу та ухвалити рішення за результатами його розгляду.

Відтак друга вимога, зазначена позивачем у позовній заяві, фактично повність дублює наказ Господарського суду Дніпропетровської області від 28.12.2021 №904/3670/20, за виключенням того, що позивач просить зобов`язати відповідача вчинити зазначені дії повторно (що також визнав представник позивача у судовому засіданні 21.02.2023).

На підставі наведеного суд встановив, що вимоги позивача у даній справі обумовлені виключно тим, що рішення суду (наказу) у справі №904/3670/20, на думку позивача, є невиконаним, а тому дії (бездіяльність) відповідача щодо невиконання судового рішення є протиправними, у зв`язку з чим слід зобов`язати відповідача повторного зобов`язати вчинити дії (які, як встановив суд вище, вказані у наказі Господарського суду Дніпропетровської області від 28.12.2021 №904/3670/20).

Таким чином позивач звернувся до суд з позовом, предметом якого є фактичне спонукання відповідача до виконання судового рішення у справі №904/3670/20.

Надаючи оцінку вказаним обставинам, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Згідно зі ст. 326 ГПК України та ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав у своїх рішеннях, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення від 13 грудня 2012 року №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

На цій підставі слід дійти висновку, що невиконання судового рішення, яке набуло законної сили суперечить принципу верховенства права, складовою якого є принцип правової визначеності; суд, за загальним правилом, не повинен брати до уваги посилання сторони у справі в обґрунтування своєї позиції на фактичні обставини, виникнення яких стало наслідком невиконання такою стороною судового рішення, що набуло законної сили.

Аналогічний висновок сформульований Верховним Судом, зокрема, у постановах від 18 жовтня 2018 року у справі № 638/643/17, від 18 квітня 2019 року у справі №808/2291/16, від 21 листопада 2019 року у справі № 344/8720/16-а, від 29 листопада 2019 року у справі № 805/5043/15-а, від 20 лютого 2020 року у справі № 15/6834/15 та від 18 лютого 2022 року у справі № 520/3601/19.

Суд наголошує, що обов`язковість виконання судового рішення має особливо важливе значення, оскільки судовий захист може вважатися ефективним лише за умови своєчасного та належного виконання судового рішення, а тому суди, здійснюючи судовий контроль та застосовуючи інші пов`язані процесуальні засоби, повинні максимально сприяти реалізації конституційної засади обов`язковості судового рішення.

Також суд зазначає, що відповідно до статті 24 Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони (Угоду ратифіковано із заявою Законом № 1678-VII від 16 вересня 2014 року) сторони домовились надалі розвивати судове співробітництво у цивільних та кримінальних справах, повною мірою використовуючи відповідні міжнародні і двосторонні документи та ґрунтуючись на принципах юридичної визначеності і праві на справедливий суд.

Крім того, у доповіді, схваленій Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні (Венеція, 25- 26 березня 2011 року), зазначається, що принцип юридичної визначеності є істотно важливим для питання довіри до судової системи та верховенства права. Він є істотно важливим також і для плідності бізнесової діяльності, з тим щоб генерувати розвиток та економічний поступ (пункт 44).

Суд також враховує сформовані та вже усталені позиції ЄСПЛ стосовно виконання судових рішень, які полягають у наступному: право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції («Шмалько проти України», заява № 60750/00, пункт 43). Суд також виходить з того, що важко уявити, щоб пункт 1 статті 6 Конвенції детально описував процедурні гарантії, які надано сторонам, - справедливість, відкритість і оперативність проваджень, - і не передбачав би гарантій виконання судових рішень протоколу («Бурдов проти Росії», заява № 589498/00, пункт 34).

Суд також враховує позицію ЄСПЛ, сформовану, зокрема у справах «Hornsby v. Greece» (заява № 18357/91, пункт 40), «Деркач та Палек проти України» (заяви №34297/02 та № 39574/02, пункт 18): право на суд, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін; ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок; право на звернення до суду також передбачає практичне виконання остаточних, обов`язкових для виконання судових рішень, які в державах, що поважають принцип верховенства права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду стороні у провадженні; виконання судового рішення, яке набрало законної сили підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок («Immobiliare Saffi v. Italy», заява № 22774/93, пункт 74).

Відповідно до пункту 34 рішення ЄСПЛ у справі «Бурдов проти Росії» (заява №589498/00), пункту 52 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04), відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено пунктом 1 статті 1 Першого протоколу. Крім того, у пункті 33 рішення ЄСПЛ «Сокур проти України» (заява № 29439/02) зазначено про те, що держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Зазначений вище підхід був застосований Верховним Судом у постанові від 01.06.2022 у справі № 640/25836/20.

З огляду на вищевказане суд зазначає, що рішення суду у справі №904/3670/20, яке набрало законної сили, підлягало виконання Дніпровською міською радою у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 327 ГПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Примусове виконання судових рішень в господарських справах здійснюється в порядку, встановленому законом.

Згідно з положеннями частини першої статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження, та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

В частині першій статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» йдеться про те, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

З аналізу вищезазначених законодавчих норм вбачається, що не можна зобов`язати божника виконувати судове рішення шляхом ухвалення з цього приводу іншого судового рішення, оскільки примусове виконання рішення суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».

Суд зазначає, що процесуальним засобом забезпечення належного та своєчасного виконання судового рішення є судовий контроль, підстави та порядок здійснення якого визначені ст.ст. 339 - 345 ГПК України. Зазначені правові норми ГПК України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення.

Наявність у ГПК України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому ГПК України (статті 339 345), який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є фактичне спонукання відповідача до виконання судового рішення.

Відповідно, якщо позивач вважає, що рішення суду у справі №904/3670/20 безпідставно не виконується, чим порушуються його права, свободи чи інтереси, то він повинен був звертатися до суду в порядку статей ст.ст. 339 - 345 ГПК України (тобто в порядку судового контролю за виконанням рішення), а не пред`являти новий позов.

Зазначений вище підхід був застосований Верховним Судом у постанові від 22.07.2022 у справі №540/606/20.

В судовому засіданні 21.02.2023 представник позивача на запитання суду пояснив, що йому не відомо, на якій стадії перебуває виконавче провадження №68174739 щодо виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області від 28.12.2021 №904/3670/20.

Водночас представник позивача зазначив, що позивачем не оскаржувалися жодні дії виконавця в межах виконавчого провадження №68174739, зокрема щодо його закінчення у зв`язку з виконанням судового рішення.

Суд відзначає, що в силу положень законодавства у сфері виконавчого провадження саме державний виконавець чи інша посадова особа органу державної виконавчої служби або приватний виконавець вчиняють дії щодо виконання (примусового) виконання рішення, за результатами яких приймають відповідні рішення, яким, зокрема, фіксують факт виконання (невиконання) судових рішень.

У випадку встановлення виконавцем факту виконання судового рішення тощо стягувач, який вважає, що судове рішення невиконане не позбавлений права звернутися зі скаргою до суду в порядку ст. 339 ГПК України, згідно з якою сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Наведені положення ГПК України надають стягувачеві право оскаржувати не безпосередньо дії (бездіяльність) боржника щодо невиконання судового рішення, а саме дії або бездіяльність виконавця у випадку невжиття ним заходів щодо примусового виконання судового рішення, безпідставного закінчення виконавчого провадження, помилкового встановлення факту виконання рішення суду тощо.

В свою чергу господарський суд наділений повноваженням надавати оцінку діям (рішенням) виконавця саме в межах судового контролю за виконання судового рішення (зокрема щодо належності виконання чи невиконання судового рішення). За наслідками розгляду скарги в межах судового контролю суд, за наявності підстав (в т.ч. встановлення безпідставного невиконання рішення суду), може ухвалити судове рішення щодо зобов`язання виконавця усунути відповідні порушення та вжити заходи щодо примусового виконання такого рішення суду.

При цьому слід виходити із того, що відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Суд звертає увагу на те, що захист порушеного права особи на отримання безумовного виконання судового рішення, яке гарантується державою відповідно до статті 129-1 Конституції України, через звернення до суду у порядку судового контролю, порівняно з ініціюванням вирішення судом нового спору, має низку переваг для такої особи, зумовлених положеннями, зокрема, ст.ст. 339 345 ГПК України, а саме, відсутність обов`язку сплачувати судовий збір, оперативність розгляду (заява в порядку судового контролю підлягає розгляду та вирішенню в порядку письмового провадження або в судовому засіданні на розсуд суду протягом десяти днів з дня її отримання; неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені, не перешкоджає розгляду такої заяви) та ефективність виконання.

Відтак, вимоги про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача, які прийняті (вчинені або не вчинені) на виконання судового рішення у справі №904/3670/20, в окремому судовому провадженні не повинні розглядатися.

Таким чином суд доходить висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає об`єкту порушеного права. При розгляді позовних вимог позивача стосовно фактичного невиконання окремого судового рішення у іншій справі, суд не може зобов`язувати виконувати рішення суду шляхом ухвалення нового судового рішення, оскільки виконавче провадження є завершальною стадію судового провадження.

Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 816/2016/17 (К/9901/50946/18), від 16 січня 2019 року у справі № 686/23317/13-а (№ 11-1193апп18) та Верховного Суду у постановах від 21 серпня 2019 року у справі №295/13613/16-а, від 26 травня 2020 року у справах №522/5265/17, №522/1828/17.

Відповідно до статті 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно з позицією ЄСПЛ процедурні гарантії, закріплені в статті 6 Конвенції, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином втілюється право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження в судах із цивільних питань. Кожен має право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками; на це право, що є одним з аспектів права на доступ до суду, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання в реалізацію його або її прав є неправомірним (рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), серія А № 18, пункти 28-36).

Здійснюючи тлумачення положень Конвенції, ЄСПЛ у своїх рішеннях указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашингдейн проти Великої Британії» Ashingdane v. the. UnitedKingdom). Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання в її права (рішення від 4 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» Bellet v. France).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що право на доступ до суду не є абсолютним. Воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов, за яких суд повноважний розглядати позовну заяву. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.

Велика Палата Верховного Суду також неодноразово звертала увагу, що припис «суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства» (пункт 1 частини першої статті 231 ГПК України) стосується як позовів, які не можна розглядати за правилами господарського або цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати (див. аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20, від 13 березня 2019 року у справі №331/6927/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 295/7631/17, від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц, від 18 вересня 2019 року у справі № 638/17850/17, від 8 листопада 2019 року у справі № 910/7023/19, від 20 листопада 2019 року у справі №591/5619/17, від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 1240/1981/18, від 28 квітня 2020 року у справі № 607/15692/19, від 30 червня 2020 року у справі № 333/6816/17).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Як встановив суд вище, наявність у ГПК України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому ГПК України (статті 339 345), який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є фактичне спонукання відповідача до виконання судового рішення.

Відтак, суд доходить висновку, що заявлені позивачем вимоги про визнання протиправними дій та бездіяльності (які полягають у невиконанні судового рішення у справі №904/3670/20), а також про зобов`язання розглянути проект землеустрою та ухвалити рішення за результатами його розгляду (чим фактично виконати судове рішення у справі №904/3670/20) не підлягають вирішенню в порядку господарського судочинства шляхом подання окремого позову, а тому наявні підстави для закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

Окремо суд відзначає, що фактичними підставами обох вимог у даній справі є твердження позивача про невиконання (неповне виконання) рішення суду (наказу) у справі №904/3670/20 (у справі ж №904/3670/20 позивач заявляв позовні вимоги з інших підстав, адже рішення у справі №904/3670/20 на той час ще не було ухвалено), а тому відсутні підстави вважати, що є таке, що набрало законної сили, рішення суду в іншій справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Згідно зі статтею 11 ГПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що здійснення правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів, спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 40 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції», Суд зазначив, що, право на судовий захист було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. (Hornsby v. Greece № 18357/91).

У пункті 28 рішення Європейського суду з прав людини від в справі «Антонюк проти України» (заява № 17022/02) зазначено, що відповідальність держави за виконання судових рішень щодо приватних осіб зводиться до участі державних органів у виконавчому провадженні.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

У пункті 54 зазначеного Висновку йдеться про те, що згідно з тлумаченням Європейського суду з прав людини право на справедливий суд, зафіксоване в статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, означає не лише те, що судове рішення повинно бути ухвалено в розумні строки, а й те, що воно повинно бути - коли це доречно - таким, яке можна ефективно виконати на користь сторони, яка виграла справу. Справді, Конвенція не передбачає теоретичного захисту прав людини, а має на меті гарантувати максимальну ефективність такого захисту.

При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; п. 89), "Проніна проти України" (заява №63566/00; п. 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; п. 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91, п. 29).

Судові витрати

Відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

У відповідності до ч. 2 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Стаття 7 Закону України від 08.07.2011 №3674-VІ "Про судовий збір", зі змінами до нього, містить вичерпний перелік пунктів, за якими повертається сплачена сума судового збору.

Так, відповідно до пункту 5 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду зокрема у разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Господарський суд встановив, що провадження у справі закрито не у зв`язку з відмовою позивача від позову, а отже судовий збір, сплачений при подані позову, може бути повернутий позивачу за його клопотанням.

Керуючись ст. ст. 231, 234, 235 ГПК України, суд

У Х В А Л И В:

Провадження у справі №904/4916/22 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та підлягає оскарженню в порядку та строки, визначені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Повний текст ухвали складений 23.02.2023.

Суддя С.А. Дупляк