УХВАЛА

14 лютого 2023 року

м. Київ

cправа № 903/338/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Случа О.В. - головуючого, Волковицької Н.О., Могил С.К.,

за участю секретаря судового засідання - Кравчук О.І.,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Брокард-Україна»

на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 24 листопада 2022 року (головуючий - Тимошенко О.М., судді: Крейбух О.Г., Юрчук М.І.) і рішення Господарського суду Волинської області від 13 вересня 2022 року (суддя Шум М.С.) у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Порт Сіті Груп»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Брокард-Україна»

про стягнення 1 293 307, 61 грн,

ВСТАНОВИВ:

1. На розгляді Господарського суду Волинської області перебувала позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Порт Сіті Груп» (далі «Позивач», ТОВ «Порт Сіті Груп») до Товариства з обмеженою відповідальністю «Брокард-Україна» (далі «Відповідач», ТОВ «Брокард-Україна») про стягнення 1 293 307, 61 грн. Підставою звернення Позивача до суду стало порушення Відповідачем своїх зобов`язань в частині вчасної сплати коштів згідно з укладеним між сторонами Договором суборенди № Б-115 від 05.02.2020.

2. Рішенням Господарського суду Волинської області від 13.09.2022, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.11.2022 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Брокард-Україна» на користь ТОВ «Порт Сіті Груп» 1 251 583, 28 грн, з яких: 994 607, 94 грн основного боргу, 238 479, 04 грн штрафу та 18 496, 30 грн витрат по сплаті судового збору. У позові на суму 60 220, 63 грн штрафу відмовлено.

3. Рішення судів обґрунтовані такими аргументами і обставинами.

3.1. 05.02.2020 ТОВ «Порт Сіті Груп» (далі також орендар) і ТОВ «Брокард-Україна» (далі також суборендар) уклали Договір суборенди № Б-115 (далі Договір).

Згідно пунктом 2.1. Договору орендар зобов`язався передати суборендарю в тимчасове платне користування приміщення в будівлі торгово-розважального центру за адресою: м. Луцьк, вул. Сухомлинського, 1, а суборендар зобов`язався прийняти, оплатити користування і повернути приміщення орендарю на умовах, визначених цим Договором. Приміщенням є частина будівлі, яка знаходиться на першому поверсі Торгового центру, секція № Б-115 (пункт 3.1 Договору). Площа приміщення складає 252,30 м.кв. (пункт 3.3. Договору).

Відповідно до пункту 9.1. Договору, суборендар зобов`язався сплачувати суборендну плату за користування приміщенням в розмірах і в терміни, визначені цим Договором. Розмір суборендної плати за один місяць визначається як сума в гривнях, що обчислюється по встановленій цим пунктом формулі (підпункт 9.2. Договору). Суборендна плата сплачується суборендарем щомісячно, авансом, не пізніше 20-го числа місяця, що передує звітному (пункт 9.3 Договору). Згідно пунктом 9.5. Договору, нарахування суборендної плати починається з дня підписання сторонами Акту приймання - передачі приміщення в суборенду та закінчується в день підписання Акту повернення приміщення з суборенди відповідно до підпункту 31.2. цього Договору.

Протягом 5 (п`яти) банківських днів з дати підписання цього Договору суборендар зобов`язаний сплатити орендареві авансовий платіж за передостанній місяць суборенди в сумі 203 101,50 грн (двісті три тисячі сто одна грн 50 коп) з ПДВ та останній місяць суборенди в сумі 203 101,50 грн (двісті три тисячі сто одна грн 50 коп) з ПДВ (пункт 9.6. Договору).

Відповідно до пункту 9.8. даного Договору, авансовий платіж є одночасно забезпеченням виконання суборендарем зобов`язань, що виникають з цього Договору, а саме з суми авансового платежу орендар має право зарахувати, утримати суми грошових вимог до суборендаря, зокрема: по оплаті несплаченої суборендарем суборендної плати, експлуатаційних витрат, несплачених штрафів і пені, неустойки; сум, необхідних для усунення пошкоджень приміщення або системи забезпечення, заподіяних з вини суборендаря; інших вимог.

При належному виконанні суборендарем своїх зобов`язань по Договору, авансові платежі зараховуються в якості суборендної плати за відповідні місяці суборенди. В разі дострокового припинення дії Договору, у зв`язку з неналежним виконанням суборендарем своїх зобов`язань по Договору, авансові платежі в рахунок оплати суборенди за відповідні місяці строку Договору не зараховуються, суборендареві не повертаються та залишаються в орендаря в якості неустойки за дострокове розірвання (припинення) дії Договору (підпункт 9.8.1. Договору).

Суборендар також зобов`язався: здійснювати компенсацію комунальних платежів та експлуатаційних витрат (підпункт 10.1. Договору) за календарних місяць шляхом перерахування грошових коштів в національній валюті України протягом 5-ти банківських днів з дати виставлення орендарем рахунку; щомісячно відшкодовувати орендарю витрати на оплату спожитих в приміщенні електроенергії і послуг з гарячого, холодного водопостачання, теплопостачання та водовідведення (якщо такі споживались) в розмірі, який визначається згідно показників лічильників, встановлених в приміщенні та загальних зон Торгового розважального центру з використанням відповідних тарифів оплати, встановлених згідно чинного законодавства та в м. Луцьку для нежитлових приміщень; (підпункти 10.4., 10.5. Договору).

У разі прострочення суборендарем виконання зобов`язань по сплаті одного з платежів, передбачених цим Договором, більш ніж на десять календарних днів, суборендар зобов`язаний у кожному такому випадку сплатити орендарю штраф у розмірі 50% від суми суборендної плати за місяць, в якому трапилось таке порушення (підпункт 21.2. Договору).

Цей договір набирає чинності з моменту його укладення і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (підпункт 27.1 Договору).

3.2. На виконання умов Договору Позивач надав Відповідачу приміщення в суборенду, що підтверджується підписаним 29.02.2020 Актом прийому - передачі.

3.3. Звертаючись до суду із позовом у цій справі Позивач вказав про те, що Відповідач свої зобов`язання щодо вчасного внесення узгоджених Договором платежів порушив і у зв`язку з цим за ним рахується заборгованість, яка складається із (з урахуванням уточненого розрахунку): доплати від суборендної плати від обороту за лютий 2022 року в сумі 116 308, 01 грн; відшкодування комунальних послуг за лютий 2022 року в сумі 61 810, 20 грн; доплати до суборендної плати за березень 2022 року в сумі 347 789, 11 грн; відшкодування експлуатаційних витрат за березень 2022 року в сумі 40 596, 84 грн; суборендної плати за квітень 2022 року в сумі 129 168, 98 грн; відшкодування експлуатаційних витрат за квітень 2022 року в сумі 40 596, 84 грн; суборендної плати за травень 2022 року в сумі 129 168, 98 грн; суборендної плати за червень 2022 року в сумі 129 168, 98 грн.

3.4. Відповідач визнав і підтвердив заборгованість за платежами: доплата від суборендної плати від обороту за лютий 2022 року в сумі 189 021, 38 грн; відшкодування комунальних послуг за лютий 2022 року в сумі 61 810, 20 грн; доплата до суборендної плати за березень 2022 року в сумі 347 789, 11 грн; відшкодування експлуатаційних витрат за березень 2022 року в сумі 40 596, 84 грн; суборендна плата за квітень 2022 року в сумі 129 168, 98 грн; відшкодування експлуатаційних витрат за квітень 2022 року в сумі 40 596, 84 грн (однак стверджував, що строк виконання таких зобов`язань не настав, оскільки виконання умов Договору відкладається на термін дії обставин форс-мажору (військова агресія рф)). Іншу частину позовних вимог заперечив.

3.4. Відтак, спірними у цьому провадженні стали нарахування за такими платежами:

- суборендна плата за квітень 2022 року в сумі 129 168, 98 грн (Відповідач визнає лише борг у сумі 3 529, 64 грн, пояснюючи це переплатою цього періоду березневим платежем);

- суборендна плата за травень 2022 року в сумі 129 168, 98 грн (Відповідач вказує, що внаслідок військової агресії рф і дій Позивача по обмеженню доступу до приміщення він був позбавлений можливості користуватися орендованим майном);

- суборендна плата за червень 2022 року в сумі 129 168, 98 грн (доводи Відповідача аналогічні попередньому періоду);

- штраф у розмірі 298 607, 67 грн (Відповідач наголошує на наявності форс-мажорних обставин (військова агресія рф і прийняття НБУ рішення про зупинення здійснення обслуговуючими банками видаткових операцій за рахунками юридичних осіб, кінцевим бенефіціарним власником яких є резиденти рф), які звільняють його від відповідальності за неналежне виконання зобов`язань).

3.5. Окремо ТОВ «Брокард-Україна» також вказало, що на виконання пункту 9.6. Договору ним був сплачений авансовий платіж у сумі 406 203 грн, з якого Позивач мав право утримати суми простроченої заборгованості, однак протиправно цього не зробив.

3.6. Так, статтею 610 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

3.7. В даному випадку Відповідач частково не визнає позовні вимоги, посилаючись на настання надзвичайних, невідворотних та об`єктивних обставина внаслідок чого стало неможливим виконання договору у встановлений термін внаслідок (обставин непереборної сили).

3.8. Відповідно до статті 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Згідно із статтею 141 Закону України «Про Торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Ознаками форс-мажорних обставин є наступні елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності.

3.9. Форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом. Одне лише передбачене законом віднесення введеного воєнного стану до форс-мажорних обставин не свідчить про існування форс-мажору у конкретних правовідносинах сторін, де така обставина може стати форс-мажорною лише у випадку, якщо особа доведе, що конкретний обмежувальний захід, запроваджений в рамках воєнного стану унеможливлює виконання конкретного договору.

3.10. Із установлених обставин цієї справи вбачається, що Торговий центр, у якому Відповідач орендує приміщення, протягом спірного періоду (квітень, травень, червень 2022 року) працював не зважаючи на введений воєнний стан в Україні та повномасштабну воєнну агресію рф проти України. Таким чином саме по собі введення воєнного стану в країні не свідчило про принципову неможливість використання Відповідачем орендованого майна у розумінні частини шостої статті 762 ЦК України, а тому його аргументи у цій частині є безпідставними. Неможливість же отримання прибутку в очікуваному розмірі у спірний період чи заборона банківським установам здійснювати фінансові операції ТОВ «Брокард-Україна» (оскільки кінцевим бенефіціарним власником товариства-відповідача є резидентка рф) не можуть бути підставою для відмови у позові про стягнення суборендної плати за Договором, оскільки такі обставини форс-мажорними не являються.

Доданий до апеляційної скарги Сертифікат ТПП від 12.09.2022 № 3100-22-0812 суд апеляційної інстанції до уваги не прийняв, оскільки за приписами частини третьої статті 269 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України), докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Вказаний документ не досліджувався судом першої інстанції, оскільки отриманий Відповідачем після ухвалення рішення. За правилами статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції вправі прийняти ті додаткові докази, які існували на момент розгляду справи судом першої інстанції, однак з об`єктивних причин сторона не змогла їх подати. Натомість в даному випадку поданий сертифікат ТПП не існував під час розгляду справи, а тому не може спростовувати чи підтверджувати висновки суду першої інстанції.

3.11. Доводи ж Відповідача щодо неможливості здійснення торгівельної діяльності або неможливості використання орендованого приміщення через неправомірні дії Позивача не підтверджені жодними належними доказами. У матеріалах справи відсутні будь-які розпорядчі акти ТОВ «Порт Сіті Груп», які б встановлювали заборону діяльності Відповідача, а тому і у цій частині аргументи орендаря є безпідставними.

3.12. Враховуючи викладене, а також те, що матеріали справи не містять доказів оплати спірних платежів за діючим Договором, позовні вимоги ТОВ «Порт Сіті Груп» про стягнення з ТОВ «Брокард-Україна» нарахованої суми основного боргу в розмірі 994 607, 94 грн є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

3.13. У цій частині також відхиляються твердження Відповідача у про те, що сплачений на виконання пункту 9.6 Договору авансовий платіж повинен був зараховуватися як погашення неоплачених суборендних платежів, позаяк за умовами пункту 9.8. Договору таке зарахування є правом орендаря, а не його обов`язком.

3.13. Стаття 611 ЦК України визначає правові наслідки порушення зобов`язання, зокрема, сплату неустойки. Згідно з частиною першою статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Частиною першою статті 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

3.14. Сторонами узгоджено, що у разі прострочення суборендарем виконання зобов`язань по сплаті одного з платежів, передбачених цим договором, більш ніж на десять календарних днів, суборендар зобов`язаний у кожному такому випадку сплатити орендарю штраф у розмірі 50% від суми суборендної плати за місяць, в якому трапилось таке порушення (п. 21.2. Договору).

3.15. Зважаючи на те, що Відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, вимоги Позивача про стягнення з ТОВ «Брокард-Україна» штрафу також є підставними. Перевіривши правильність нарахування штрафу суди констатували, що до стягнення підлягає сума у розмірі 238 479,04 грн (за березень 2022 року в сумі 173 894,55 грн, за квітень 2022 року - 64 584,49 грн).

4. Не погодившись із судовими рішеннями, Відповідач звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить їх скасувати, а дану справу направити на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

4.1. Скаржник стверджує, що судами попередніх інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосовано норму права, а саме частину шосту статті 762 ЦК України без урахуванням висновків щодо застосування такої норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду у справах № 914/1248/18, № 914/2264/17, № 916/2187/18, № 910/13158/20, № 914/2857/20, № 911/3067/20 і № 911/354/21, зокрема, щодо звільнення орендаря від сплати орендної плати за весь час, протягом якого майно не могло бути ним використане з підстав обмеження доступу до такого майна через дії його власника (орендодавця). У цій частині наголошує також на порушенні судами обох інстанцій приписів статей 86, 236, 269 ГПК України, які полягають у не дослідженні доказів неможливості користування орендованим приміщенням через обмеження Позивачем доступу до нього.

4.2. Крім того, вказує про порушення судом апеляційної інстанції приписів частини третьої статті 269 ГПК України з підстав неналежного дослідження обставин того чи міг Відповідач подати Сертифікат ТПП від 12.09.2022 № 3100-22-0812 до суду першої інстанції та чи не є це винятковим випадком, яким зобов`язує суд прийняти і оцінити такий доказ. У цій частині акцентує на правовому висновку Верховного Суду із постанови від 27.05.2020 у справі № 916/2187/18.

5. У відзиві на касаційну скаргу Позивач заперечує проти наведених у ній доводів. Скаргу вважає необґрунтованою і безпідставною, а тому просить у її задоволенні відмовити, оскаржувані судові рішення залишити без змін.

6. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників Позивача (Веремчук В.В.) і Відповідача (Денисенко А.Ю.), перевіривши наявність зазначених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження судового рішення, дослідивши наведені у скарзі доводи, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов висновку про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ «Брокард-Україна» на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.11.2022 і рішення Господарського суду Волинської області від 13.09.2022 у даній справі на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України з огляду на таке.

7. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

7.1. Відповідно до положень цієї норми, касаційний перегляд з указаних підстав може відбутися за наявності таких складових:

(1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду;

(2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

7.2. Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, який було сформульовано у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема і вказаного вище пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

При цьому, з-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

Подібність правовідносин суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

7.3. Враховуючи наведені вище, запроваджені Великою Палатою Верховного Суду критерії оцінки подібності правовідносин, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами цієї справи не можна вважати подібними тим, що склалися між сторонами спору у справах № 914/1248/18, № 914/2264/17, № 916/2187/18, № 910/13158/20, № 914/2857/20, № 911/3067/20 і № 911/354/21, позаяк існує ряд істотних відмінностей насамперед у змісті спірних правовідносин, а саме контекстному застосуванні «спірної» норми матеріального права у вказаних справах та справі, що переглядається.

8. У справі № 914/1248/18 судами розглядався спір між Товариством з обмеженою відповідальністю «Грак» (позивач, ТОВ «Грак», орендар) і Управлінням комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради (відповідач, Управління комунальної власності), в якому орендар просив суд внести зміни в укладений між сторонами договір оренди нерухомого майна в частині розміру орендованого приміщення, його вартості і розміру орендної плати, а також стягнути з орендодавця суму переплати орендної плати, сплаченої за частину приміщення, якою орендар не міг користуватися у зв`язку із його неналежним технічним станом.

8.1. Рішенням Господарського суду Львівської області від 14.11.2018 позов ТОВ «Грак» було задоволено. Постановою Західного апеляційного господарського суду від 27.02.2019, рішення місцевого господарського суду в частині задоволення позову про внесення змін до договору оренди щодо змін до вартості об`єкта оренди та стягнення з відповідача переплати за договором оренди скасовано. Прийнято у цій частині нове рішення, яким у позові відмовлено.

8.2. За наслідками здійснення касаційного провадження у справі № 914/1248/18 Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду прийнято постанову від 22.05.2018, якою оскаржувану постанову господарського суду апеляційної інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін постанову апеляційного господарського суду (в частині застосування частини шостої статті 762 ЦК України з урахуванням аргументів позивача про неможливість використання частини орендованого майна з підстав його незадовільного стану) суд касаційної інстанції виходив із установлених обставин того, що ТОВ «Грак», підписавши договір оренди приміщення погодився зі станом приміщення, тобто, під час укладення договору, сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов, зокрема й щодо стану приміщення, та не звертався до Управління комунальної власності з 2007 року до дати подання вказаного позову з пропозиціями про внесення змін до договору стосовно розміру орендованого приміщення та сплати орендної плати, а тому Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду погодився із висновками суду попередньої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача зайво сплаченої орендної плати за відсутності об`єктивної можливості користуватися частиною орендованого приміщення через його незадовільний стан. Більше того, суд також врахував, що самим договором оренди сторони передбачили обов`язок орендаря використовувати та зберігати об`єкт оренди відповідно до умов договору, утримувати об`єкт оренди у повній справності та нести всі необхідні витрати на його експлуатацію. Саме на орендаря згідно з умовами договору оренди було покладено обов`язок здійснювати поточний ремонт об`єкта оренди.

За викладеного, суд відхилив доводи ТОВ «Грак» щодо безповоротної втрати частини об`єкта оренди ще до укладення самого договору оренди і підтвердив правильність застосування апеляційним господарським судом положення частини шостої статті 762 ЦК України, яке визначає в якості підстави звільнення від зобов`язання сплатити орендну плату об`єктивну безпосередню неможливість використовувати передане у найм майно.

8.3. Наведений узагальнений аналіз обставин справи № 914/1248/18, правовідносин сторін у ній та висновків суду касаційної інстанції щодо здійсненого судом попередньої інстанції правозастосування очевидно свідчить про те, що правовідносини у вказаній справі істотно відрізняються від тих, що склалися між сторонами спору у справі, що переглядається.

Так, у справі № 914/1248/18 позивач наполягав на неналежному технічному стані, безповоротній втраті орендованого ним приміщення, що відбулося ще до укладення договору оренди та з незалежних від волі орендаря причин і саме з цих підстав наполягав на наявній переплаті орендної плати, розмір якої враховував пошкоджені (знищені) площі.

У справі ж № 903/338/22 Відповідач (орендар) підставою для звільнення від сплати орендної плати за спірний період визначив обставини форс-мажору, а також дії орендодавця, які унеможливлювали йому доступ до орендованих приміщень. Спору щодо технічного стану майна, його наявності і тп між сторонами ніколи не виникало. Більше того, суди попередніх інстанцій задовольняючи позовні вимоги ТОВ «Порт Сіті Груп» виходили із фактичних обставин того, що Торговий центр, у якому Відповідач орендує приміщення, протягом спірного періоду працював, роботи не припиняв. Доказів же неможливості здійснення торгівельної діяльності або неможливості використання орендованого приміщення через неправомірні дії Позивача, ТОВ «Брокард-Україна» судам не представило, а суд касаційної інстанції в силу приписів частин першої-другої статті 300 ГПК України може переглядати судові рішення лише на підставі вже встановлених судами обставин без збирання, прийняття чи переоцінки доказів.

За вказаних міркувань посилання Відповідача в якості підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України на постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 914/1248/18 колегією суддів визнаються безпідставними та необґрунтованими.

9. У справі № 914/2264/17 судами розглядався спір між Управлінням комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради (позивач, Управління комунальної власності, орендодавець) і Фізичною особою-підприємцем Мачеус Оксаною Василівною (відповідач, ФОП Мачеус О.В., орендар), в якому позивач просив розірвати, укладений між сторонами договір оренди, зобов`язати відповідача звільнити та повернути об`єкт оренди, а також стягнути з нього заборгованість з орендної плати з підстав істотного порушення умов договору.

9.1. Рішенням Господарського суду Львівської області від 14.12.2018, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 28.03.2019 позовні вимоги Управління комунальної власності задоволені частково. Провадження в частині розірвання договору оренди закрито. Позовні вимоги в частині стягнення з ФОП Мачеус О.В. заборгованості з орендної плати в розмірі 420 971,12 грн та зобов`язання орендаря звільнити та повернути об`єкт оренди задоволено.

9.2. За наслідками здійснення касаційного провадження у справі № 914/2264/17 Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду прийнято постанову від 27.08.2019, якою вказані судові рішення залишено без змін.

Залишаючи без змін оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій (в частині застосування частини шостої статті 762 ЦК України з урахуванням аргументів відповідача про неможливість використання частини орендованого майна з підстав його незадовільного стану) суд касаційної інстанції виходив із установлених обставин того, що ФОП Мачеус О.В. користується об`єктом оренди ще з 2002 року. При цьому, при укладенні відповідного договору сторонами підписувався Акту приймання-передачі, який містив інформацію про реальний стан приміщень об`єкту оренди на час обстеження та необхідність проведення у ньому ремонтних робіт. Тобто, передаючи відповідачу в оренду нежитлові приміщення обидві сторони договору були обізнані про незадовільний стан об`єкту та тим, що для належної експлуатації об`єкта оренди потребується проведення у ньому ремонту. Більше того, з посиланням на судове рішення в справі № 5015/2361/12 суд врахував і те, що у період з 20.05.2011 до 08.08.2012 в об`єкті оренди з відома орендодавця проводилися ремонтні роботи. Позивач не звертався до відповідача з пропозиціями про внесення змін до договору щодо розміру орендованого приміщення або орендної плати, докази ініціювання ремонтних робіт за період з 2012 по 2017 роки у матеріалах справи відсутні, хоча самим договором сторони погодили, що саме орендар зобов`язується утримувати об`єкт оренди у повній справності та нести всі необхідні витрати на його експлуатацію, своєчасно здійснювати капітальний та поточний ремонт об`єкта оренди.

Враховуючи наведене колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду погодилася з висновками судів попередніх інстанцій про доведеність розміру заборгованості та відсутність підстав для її зменшення в порядку статті 762 ЦК України.

9.3. З наведеного слідує, що як і у випадку із справою, що аналізувалася вище, правовідносини у справі № 914/2264/17 не можна вважати подібними тим, що склалися між сторонами у справі, що переглядається.

У справі № 914/2264/17 орендар знов таки наполягав на неналежному технічному стані приміщення, як обставині неможливості користуватись ним та, відповідно, підставі для звільнення його від сплати орендної плати.

У справі ж № 903/338/22 Відповідач (орендар) підставою для звільнення від сплати орендної плати за спірний період визначив обставини форс-мажору, а також дії орендодавця, які унеможливлювали йому доступ до орендованих приміщень, проте не перші, ні другі в ході здійснення провадження не підтвердились.

За викладеного посилання ТОВ «Брокард-Україна» в якості підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України на постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 914/2264/17 колегією суддів не приймаються і визнаються необґрунтованими.

10. У справі № 914/2857/20 судами розглядався спір між Фізичною особою-підприємцем Ковалишиним Володимиром Ігоровичем (позивач, ФОП Ковалишин В.І., орендар) і Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях (відповідач, РФ ФДМУ, орендодавець), в якому позивач просив зобов`язати відповідача виконати умови, укладеного між сторонами договору оренди та додатково передати в оренду 158,8 кв.м нежитлових приміщень; визнати відсутнім у відповідача право нарахування орендної плати за приміщення площею 515,6 кв.м за період з 31.05.2018 по 20.06.2018 та за 158,8 кв.м за період з 21.06.2018 по день ухвалення рішення у справі; зобов`язання зробити перерахунок орендної плати з моменту надання реального доступу до приміщення - з 21.06.2018 та відповідно до фактичної площі орендного приміщення 356,8 кв.м за весь період такої оренди з 21.06.2018 по день ухвалення рішення у справі. Позов був обґрунтований тим, що передане відповідачем приміщення за своєю площею є меншим ніж площа, яка зазначена у договорі оренди, а тому позивач об`єктивно не міг використовувати об`єкт оренди за цільовим призначенням та з метою, визначеною в договорі.

10.1. Рішенням Господарського суду Львівської області від 12.03.2021 позов задоволено частково з підстав доведення позивачем неможливості користуватися частиною орендованого приміщення з незалежних від орендаря обставин, а саме через наявність стіни, що перегороджує приміщення і в такий спосіб зменшує орендовану ним площу на 158,8 кв.м.

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 21.07.2021 рішення місцевого господарського суду в частині задоволення позовних вимог скасовано та прийнято нове, яким у задоволенні позову відмовлено. Приймаючи вказану постанову суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що він був позбавлений можливості користуватися частиною орендованого майна за цільовим призначенням площею 158,8 кв.м з незалежних від нього обставин з моменту укладення договору (травня 2018 року) та до пред`явлення позову в даній справі, адже договір оренди був підписаний уповноваженими представниками сторін без жодних зауважень щодо істотних умов договору, а позивач не звертався до відповідача з пропозиціями про внесення змін до договору щодо розміру орендованого майна.

10.2. За наслідками здійснення касаційного провадження у справі № 914/2857/20 Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду прийнято постанову від 21.12.2021, якою постанову апеляційного господарського суду було скасовано, а справу направлено на новий розгляд до господарського суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи постанову апеляційного господарського суду і направляючи справу № 914/2857/20 на новий розгляд суд касаційної інстанції (в частині застосування частини шостої статті 762 ЦК України з урахуванням аргументів позивача про неможливість використання частини орендованого майна з підстав того, що передане в оренду приміщення за своєю площею є меншим ніж площа, яка зазначена у договорі оренди) зазначив про неврахування судом попередньої інстанції того, що відсутність доказів звернення позивача до відповідача з пропозиціями про внесення змін до договору щодо розміру орендованого приміщення не може бути безумовною підставою для відмови в заявленому позові, а відповідні вимоги повинні оцінюватися з урахуванням обставин кожної конкретної справи та поданих учасниками справи доказів. За викладеного суд касаційної інстанції вирішив суд апеляційної інстанції обмежившись згаданим мотивуванням усунувся від дослідження обставин можливості позивача користуватися частиною орендованого майна за цільовим призначенням площею 158,8 кв.м з незалежних від нього обставин, а тому такі обставини слід встановити на новому розгляді. Окремо Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду також зазначив і про необхідність повторної перевірки правильності обрання позивачем способу захисту у справі.

10.3. Наведене вище дає обґрунтовані підстави стверджувати про те, що правовідносини у справі № 914/2857/20 також не є подібними тим, що склалися між сторонами спору у справі № 903/338/22, адже (безвідносно навіть предметів і підстав позовів) з урахуванням вказівок суду касаційної інстанції фактичні обставини справи № 914/2857/20 щодо можливості чи неможливості користування орендарем частиною переданого майна ще належить встановити суду на новому розгляді, тоді як у справі № 903/338/22 суди установили таку можливість для ТОВ «Брокард-Україна», обставини вчинення перепон зі сторони ТОВ «Порт Сіті Груп» залишилися недоведеними. Ну і в цілому спору щодо площі орендованого майна в межах справи № 903/338/22 взагалі не виникало.

Таким чином, посилання Відповідача в якості підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України на постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 914/2857/20 колегія суддів відхиляє.

11. У справі № 910/13158/20 суди розглядали спір між Товариством з обмеженою відповідальністю «Світодар» (позивач, ТОВ «Світодар», орендар) і Державною установою «Національний науковий центр «Інститут кардіології імені академіка М.Д. Стражеска» Національної академії медичних наук України (далі відповідач, Інститут, орендодавець), в якому позивач просив зобов`язати відповідача здійснити перерахунок розміру орендної плати за укладеним сторонами договором оренди нерухомого майна, що знаходиться на балансі Інституту від 04.11.2019, за період з 17.03.2020 до 20.05.2020, та встановити її на рівні фактичних витрат на утримання майна. Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що наказом ТОВ «Світодар» від 11.03.2020 № 11/20, у зв`язку із розповсюдженням на території України коронавірусу COVID-19, з метою запобігання його поширення, припинено господарську діяльність з надання медичних послуг та здійснення медичної практики у зв`язку з неможливістю забезпечення всіх протиепідеміологічних заходів на період з 11.03.2020 до закінчення карантину на території України, спричиненого коронавірусом COVID-19; визнано, що діяльність зупинено з незалежних від ТОВ «Світодар» причин; на період припинення господарської діяльності товариства, вважати ТОВ «Світодар» таким, що перебуває у простої. Вказані обставини, за твердженнями позивача, обумовлені прийняттям Кабінетом Міністрів України постанови від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (далі - Постанова КМУ № 211). З огляду на те, що відповідач вказав на відсутність підстав для зменшення розміру орендної плати, позивач звернувся з даним позовом до суду.

11.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.12.2020, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.03.2021, позов задоволено повністю.

11.2. За наслідками здійснення касаційного провадження постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.09.2021 рішення судів попередніх інстанцій скасовано, справу направлено на новий розгляд.

Направляючи справу на новий розгляд (в частині застосування частини шостої статті 762 ЦК України з урахуванням аргументів позивача про неможливість використання орендованого майна з підстав введення Урядом карантинних обмежень), суд касаційної інстанції вказав про передчасність висновків судів попередніх інстанцій щодо припинення позивачем господарської діяльності з використанням орендованого майна з посиланням на виданий самим орендарем наказ від 11.03.2020 № 11/20 і зазначив, що поза увагою судів попередніх інстанцій залишилися заперечення відповідача щодо обставин неможливості використання позивачем з незалежних від нього причин у своїй господарській діяльності орендованого майна, а саме аргументи про те, що у період з 11.03.2020 по 27.07.2020 позивач не звертався з проханням звільнити чи зменшити орендну плату, або з метою фіксування припинення своєї господарської діяльності; позивач фактично не припиняв свою господарську діяльність; у позивача відсутній відповідний персонал, відсутня ліцензія на здійснення медичної практики; позивач здійснював поліпшення орендованого приміщення, як до початку, так і під час спірного періоду, а ці обставини мають значення для правильного вирішення спору, а тому мають бути установлені на новому розгляді.

11.3. З наведеного слідує, що правовідносини у справі № 910/13158/20 є неподібними тим, що склалися між сторонами спору у справі № 903/338/22, адже різняться вони предметами і підставами позовів, суттю таких відносин та їх змістом (оренда приміщень в період дії карантинних обмежень). Більше того, аргументів про вчинення перешкод орендодавцем у допуску у орендованих приміщень позивач у справі № 910/13158/20 ніколи не наводив, а фактичні ж обставини в частині неможливості використання позивачем з незалежних від нього причин у своїй господарській діяльності орендованого майна судам ще належить з`ясувати на новому розгляді.

За таких обставин посилання ТОВ «Брокард-Україна» в якості підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України на постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 910/13158/20 Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду не приймаються і визнаються безпідставними.

12. У справі № 911/3067/20 Державне підприємство «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» (позивач, ДП «МА Бориспіль») просило стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кофе Бар Плюс» (відповідач, ТОВ «Кофе Бар Плюс», орендар) орендну плату за користуванням приміщеннями кафе за період з березня по липень 2020 року, тобто у період карантину, нарахувавши суму боргу у розмірі відповідно до умов договору оренди.

12.1. Рішенням Господарського суду Київської області від 16.03.2021, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 15.06.2021, позов задоволений частково. З відповідача на користь позивача стягнуто 453 120,14 грн основного боргу, 14 622,69 грн пені, 3 655,67 грн 3% річних.

Частково задовольняючи позовні вимоги суди виходили із наявності заборгованості відповідача за договором, проте дійшли висновку, що з урахуванням Постанови КМУ № 611 та наказу орендодавця від 20.10.2020 № 673 до сплати у спірний період підлягає орендна плата у розмірі 25% від загальної суми нарахованої позивачем орендної плати.

Відхиляючи доводи відповідача про відсутність заборгованості у зв`язку з необхідністю звільнення його від сплати орендної плати, суди констатували недоведення відповідачем неможливості використовувати орендоване майно за призначенням у спірний період для здійснення господарської діяльності. Навпаки, відповідач у спірний період оформлював перепустки для своїх працівників з метою їх доступу до орендованого майна, а позивач фіксував прохід таких працівників у спірний період у приміщення терміналу D, тобто відповідач фактично користувався майном.

12.2. За наслідками перегляду вказаних судових рішень у касаційному порядку, постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.10.2021 їх залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій (в частині застосування частини шостої статті 762 ЦК України з урахуванням аргументів відповідача про неможливість використання орендованого майна з підстав введення Урядом карантинних обмежень) суд касаційної інстанції вказав, що запровадження Кабінетом Міністрів України обмежувальних заходів під час карантину (у тому числі заборона роботи, яка передбачає приймання відвідувачів) само по собі не свідчить про принципову неможливість використання відповідачем орендованого майна у розумінні частини шостої статті 762 ЦК України. Відповідач не довів повного припинення ним господарської діяльності у період карантину, у тому числі внаслідок відсутності доступу до майна, тоді як позивач у цей період забезпечив відповідачу доступ до орендованого майна та фіксував прохід працівників останнього до приміщення терміналу D аеропорту. У зв`язку з встановленими обставинами фактичного користування відповідачем орендованим майном суди правильно відхилили надану відповідачем довідку про форс-мажорні обставини (обставин непереборної сили) і порушень правових норм при цьому не допустили.

12.3. Викладене дає підстави стверджувати про те, що правовідносини і цієї справи (№ 911/3067/20) не є подібними тим, що склалися у справі № 903/338/22, адже як і у випадку зі справою № 910/13158/20, стосуються вони орендних правовідносин в період дії установленого Урядом карантину. Зменшення орендної плати у справі № 911/13158/20 пов`язано з тим, що це питання було урегульовано спеціальним нормативно-правим актом, а саме Постановою КМУ № 611, яка на спірні правовідносини справи № 903/338/22 не поширюється.

Отже, посилання скаржника в якості підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України на постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 911/3067/20 колегією суддів бути прийняті не можуть.

13. У справі № 911/354/21 судами розглядався спір між Державним підприємством «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» (позивач, ДП «МА Бориспіль») і Товариством з обмеженою відповідальністю «Рапекс1» (відповідач, ТОВ «Рапекс1», орендар), в якому позивач просив стягнути із відповідача заборгованість до договором оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності з підстав порушення умов такого договору в частині належної сплати орендної плати.

13.1. Рішенням Господарського суду Київської області від 08.06.2021, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 22.09.2021, позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Рапекс1» на користь ДП «МА Бориспіль» 319 570, 36 грн основного боргу, 21 225, 17 грн пені, 6 893, 58 грн 3 % річних, 16 925,27 грн інфляційних втрат, 67 109,77 грн штрафу, 6 475,86 грн судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Місцевий господарський суд, врахувавши надані учасниками справи докази та пояснення, дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по орендній платі за період з 01.03.2020 по 11.03.2020 із розрахунку повної вартості орендної плати; за період з 12.03.2020 по 16.03.2020 із розрахунку вартості орендної плати зменшеної на 50% відповідно до приписів Постанови КМУ № 611; за період з 17.03.2020 по 24.06.2020 відмовив у стягненні орендної плати; за період з 25.06.2020 по 30.06.2020 із розрахунку вартості орендної плати зменшеної на 50% відповідно до приписів Постанови КМУ № 611.

Суд першої інстанції відмовив у стягненні орендної плати за період з 17.03.2020 по 24.03.2020 дійшовши висновку про наявність форс-мажорних обставин, що підтверджується сертифікатом Торгово-промислової палати України від 24.06.2020 № 3100-20-1104.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог суд також здійснив власний розрахунок пені, 3% річних, інфляційних втрат і штрафу.

Суд апеляційної інстанції залишив без змін рішення місцевого господарського суду з тих же мотивів.

13.2. За наслідками здійснення касаційного провадження у справі № 911/354/21 постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.12.2021 вказані вище рішення судів попередніх інстанцій в частині відмови у стягненні заборгованості за період з 17.03.2020 по 24.06.2020 скасовано, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до Господарського суду Київської області.

Направляючи справу на новий розгляд (в частині застосування частини шостої статті 762 ЦК України з урахуванням аргументів відповідача про неможливість використання орендованого майна з підстав введення Урядом карантинних обмежень та наявності форс-мажорних обставин) суд касаційної інстанції виходив з того, що суди попередніх інстанцій відхиливши посилання відповідача на необхідність звільнення його від орендної плати за весь спірний період на підставі приписів частини шостої статті 762 ЦК України з підстав не доведеності останнім неможливості використання орендованого майна з одночасною відмовою у стягненні орендної плати за період з 17.03.2020 по 24.06.2020 з посиланням на наявність форс-мажорних обставин дійшли взаємосуперечливих висновків.

Касаційний суд відмітив, що розглядаючи цей спір суди не розкрили зміст наведених у сертифікаті Торгово-промислової палати форс-мажорних обставин і не з`ясували, яким чином ці обставини вплинули на наявність підстав для звільнення орендаря від орендної плати у період з 17.03.2020 по 24.06.2020; не врахували приписи статті 617 ЦК України, зміст пункту 9.6.1 договору оренди, а також доводи позивача стосовно того, що підтвердження форс-мажорних обставин може бути підставою для звільнення від відповідальності за часткове чи повне невиконання сторонами договірних зобов`язань.

За викладеного суд касаційної інстанції у справі № 911/354/21 виснував, що вказане свідчить про неповне з`ясування судами обставин справи, врахування яких необхідне для правильного вирішення спору, а тому і направив її на новий розгляд для встановлення таких.

13.3. Описаний вище аналіз знову приводить колегію суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду до висновку про те, що правовідносини у справі № 911/354/21 не є подібними тим, що склалися між сторонами спору у справі, що розглядається, адже як і справах № 911/3067/20 і № 910/13158/20, стосуються вони орендних правовідносин в період дії установленого Урядом карантину. Разом з цим, фактичні обставини справи № 911/354/21 в частині наявності / відсутності форс-мажорних обставин, які унеможливлювали б користування орендарем орендованим майном судам у справі № 911/354/21 ще належить встановити. Спору з приводу блокування доступу до орендованих приміщень в межах вказаної справи також не виникало.

Враховуючи наведене посилання ТОВ «Брокард-Україна» в якості підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України на постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 911/354/21 колегією суддів не приймаються і визнаються необґрунтованими.

14. У справі № 916/2187/18 судами розглядався спір між ОСОБА_1 (позивач) і ОСОБА_2 (відповідач), в якому позивач просив стягнути з відповідача 4 607 711, 09 грн заборгованості за договором купівлі-продажу корпоративних прав Товариства з обмеженою відповідальністю «Соковий завод Кодимський» від 21.05.2015 з підстав неналежного виконанням відповідачем умов вказаного договору в частині нездійснення оплати вартості 49% частки в статутному капіталі товариства.

Тобто, у вказаній справі спір виник із корпоративних правовідносин, які очевидно неподібні орендним правовідносинам справи № 903/338/22. Правовідносини у вказаних справах різняться предметом і підставами позовів, матеріально-правовим регулюванням, змістом цих відносин та обставинами, в яких вони склалися, а тому підстава касаційного провадження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України з посиланням на постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 916/2187/18, не підтвердилася. Більше того, і застосування приписів статті 269 ГПК України у справі № 916/2187/18 здійснювалося за обставин подання доказів під час повторного апеляційного перегляду, в якому суд апеляційної інстанції їх не прийняв, обмежившись формальним висновком про те, що колегією суддів апеляційної інстанції (рішення якої було скасовано) вже надавався час для подання доказів, тоді як у справі № 903/338/22 подібної ситуації не виникало.

15. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»).

15.1. Умови прийнятності касаційної скарги за змістом норм законодавства можуть бути більш суворими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення ЄСПЛ у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23.10.1996; «Brualla Gomes de la Torre v. Spain» від 19.12.1997).

15.2. Як вказала об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб.

16. Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

16.2. Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають із подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

16.3. Зважаючи на те, що усі постанови Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі в обґрунтування наявності підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, для касаційного оскарження судових рішень, прийняті касаційним судом у неподібних справі № 903/338/22 правовідносинах, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, на підставі наведеного вище пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України, дійшла висновку про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ «Брокард-Україна».

16.4. Аргументи ж скаржника про не дослідження судами доказів судом касаційної інстанції окремо оцінені бути не можуть, адже згідно з частиною третьою статті 310 ГПК України такі аргументи можуть стати підставою для скасування оскаржуваного рішення виключно у випадку коли суд дійде висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу, чого у даному провадженні не відбулось.

16.5. Не можуть слугувати підставою для касаційного провадження і доводи Відповідача про те, що у призначений апеляційним господарським судом день та час судового засідання представник ТОВ «Брокард-Україна» не зміг взяти у ньому участь в режимі відеоконференції (через відключення електроенергії), а суд апеляційної інстанції у зв`язку з цим розгляд справи не відклав, адже такі доводи не підкріплені жодною із визначених законом підстав касаційного оскарження судового рішення. Більше того, в силу частини четвертої статті 197 ГПК України ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

За таких обставин, керуючись статтями 234, 296, 314 Господарського процесуального кодексу України, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Брокард-Україна» на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 24 листопада 2022 року і рішення Господарського суду Волинської області від 13 вересня 2022 року у справі № 903/338/22 закрити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий Случ О.В.

Судді Волковицька Н.О.

Могил С.К.