cправа № 873/243/21
суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду
Берднік І.С., Сухового В.Г.
за касаційною скаргою Київської міської ради на постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.08.2022 та рішення Господарського суду Чернігівської області від 17.06.2022 у справі №873/243/21 за позовом Господарського суду міста Києва до Київської міської ради, третя особа Комунальне підприємство "Київжитлоспецексплуатація" про визнання незаконним та скасування рішення
1. Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 17.06.2022, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.08.2022, позовні вимоги задоволено повністю.
2. Відповідач подав касаційну скаргу на рішення та постанову судів попередніх інстанцій, в якій просив їх скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
3. Постановою Верховного Суду від 09.02.2023 касаційну скаргу Київської міської ради залишено без задоволення, а постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.08.2022 та рішення Господарського суду Чернігівської області від 17.06.2022 у справі №873/243/21 залишено без змін.
4. Статтею 315 ГПК України визначено, що в мотивувальній частині постанови зазначаються, зокрема, мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного в касаційній скарзі.
5. Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (рішення ЄСПЛ "Олюджіч проти Хорватії"). Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення ЄСПЛ у справах "Мала проти України", "Богатова проти України").
6. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом (рішення ЄСПЛ у справах "Дюлоранс проти Франції", "Донадзе проти Грузії"). Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення ЄСПЛ у справі "Ван де Гурк проти Нідерландів").
7. Вважаємо, що під час надання оцінки всім аргументам касаційної скарги, Судом не відображено у постанові позицію касаційної інстанції щодо доводу касаційної скарги про те, що, на переконання Київської міської ради, слід дійти висновку, що Київська міська рада наділена власними самоврядними повноваженнями, є власником спірного майна, який володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, вчиняє щодо свого майна дії, які не суперечать закону. При цьому, скаржник посилається на норми статей 317, 319 ЦК України.
8. Статтями 317 та 319 ЦК України передачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України); власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (стаття 319 ЦК України).
9. Статтею 14 ГПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
10. У відзиві відповідач викладає заперечення проти позову (частина перша статті 165 ГПК України). Відзив повинен містити, зокрема, обставини, які визнаються відповідачем, а також правову оцінку обставин, наданих позивачем, з якою відповідач погоджується; заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права.
11. В апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, у чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення або ухвали (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин тощо) (пункт 5 частини другої статті 258 ГПК України). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина друга статті 269 ГПК України).
12. Згідно з частинами першою та третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
13. Відповідно до частини третьої статті 80 ГПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
14. При поданні відзиву на позов та апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, Київська міська рада (Відповідач) не додала доказів на підтвердження обставин, на які вона посилається у касаційній скарзі, а саме, що Відповідач є власником майна, щодо розпорядження яким ним прийнято спірне рішення, тобто, що майно є комунальною власністю територіальної громади міста Києва.
15. При цьому, обставини набуття права комунальної власності на зазначене майно мають бути підтверджені відповідно до законодавства.
16. Відповідно до постанов Верховної Ради УРСР від 08.12.1990 "Про порядок введення в дію Закону Української РСР "Про місцеві Ради народних депутатів Української РСР та місцеве самоврядування", від 26.03.1991 "Про введення в дію Закону Української РСР "Про власність" 05.11.1991 Кабінет Міністрів України прийняв постанову №311 "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)", якою затвердив перелік державного майна України, що передається у власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності).
17. У даному випадку, підставою для набуття державного майна України у комунальну власність, є, зокрема, Закон Української РСР "Про власність" та постанова Кабінету Міністрів України №311 від 05.11.1991 "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)".
18. Відповідно до статті 35 Закону Української РСР "Про власність" об`єктами права комунальної власності є майно, що забезпечує діяльність відповідних Рад і утворюваних ними органів; кошти місцевих бюджетів, державний житловий фонд, об`єкти житлово-комунального господарства; майно закладів народної освіти, культури, охорони здоров`я, торгівлі, побутового обслуговування; майно підприємств; місцеві енергетичні системи, транспорт, системи зв`язку та інформації, включаючи націоналізоване майно, передане відповідним підприємствам, установам, організаціям; а також інше майно, необхідне для забезпечення економічного і соціального розвитку відповідної території. У комунальній власності перебуває також майно, передане у власність області, району чи іншої адміністративно-територіальної одиниці іншими суб`єктами права власності.
19. Постановою Кабінету Міністрів України №311 від 05.11.1991 затверджено перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності). У власність м.Києва передано майно: поліграфічної промисловості, місцевої промисловості, зв`язку, будівництва, проектних та наукових установ, житлово-комунального господарства, шляхового господарства, ритуального обслуговування, інших підприємств й організацій, народної освіти, охорони здоров`я, соціального забезпечення, фізичної культури і спорту, культури, торгівлі, громадського харчування, побутового обслуговування, майно виконкомів місцевих Рад народних депутатів.
20. Відповідач не подавав у суд першої та апеляційної інстанцій докази, що майно (будівлі, приміщення), щодо розпорядження яким Відповідач ухвалив спірне рішення, було передано у власність міста Києва відповідно до статті 35 Закону Української РСР "Про власність" та постанови Кабінету Міністрів України №311 від 05.11.1991 "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)", або у інший, передбачений законом спосіб набув право комунальної власності на зазначене майно.
21. Оскільки питання фактичної передачі саме спірного нерухомого майна та набуття Відповідачем права власності на це майно, в силу не заявлення Відповідачем про такі обставини, судами попередніх інстанцій не досліджувалося та не з`ясовувалося, тому, зважаючи на межі розгляду справи судом касаційної інстанції, визначені статтею 300 ГПК України, твердження Відповідача в касаційній скарзі з посиланням на статті 317, 319 ЦК України про те, що скаржник є власником спірного майна слід було у постанові відхилити як безпідставні у зв`язку з їх недоведеністю. Судами попередніх інстанцій не встановлено обставин, які підтверджують, що Відповідач набув відповідно до законодавства право власності на майно, щодо якого ним прийнято спірне рішення.
22. Таким чином, суд касаційної інстанції дійшов вірного висновку про залишення без змін оскаржуваних рішення та постанови судів попередніх інстанцій у цій справі №873/243/21, проте, у мотивувальній частині постанови Верховного Суду варто було б зазначити мотиви відхилення доводу касаційної скарги Відповідача щодо його позиції стосовно наявності у нього прав власника майна, щодо якого прийнято спірне рішення.
Судді І. Берднік