ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2023 року Справа № 906/509/22

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Гудак А.В.

судді Олексюк Г.Є.

судді Мельник О.В.

секретар судового засідання Єфімчук А.І.

за участю представників:

позивача: не з"явився

відповідача: Захаркевич А.В. адвокат

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Коростенський завод хімічного машинобудування" на рішення Господарського суду Житомирської області від 29.11.22 р. у справі №906/509/22 (суддя Сікорська Н.А., м. Житомир, повний текст складено 07.12.2022)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Продмаркетпром"

до Приватного акціонерного товариства "Коростенський завод хімічного машинобудування"

про стягнення 3366252,62 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Продмаркетпром" звернулося до суду з позовом про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Коростенський завод хімічного машинобудування" 3 366 252,62 грн., з яких 2 736 203,68 грн. боргу, 30 906,13 грн. 3% річних, 301 653,64 грн. інфляційних, 297 579,17 грн. пені.

12 серпня 2022 року до суду першої інстанції від Товариства з обмеженою відповідальністю "Продмаркетпром" надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог від 09.08.2022, згідно якої позивач просить стягнути з Приватного акціонерного товариства "Коростенський завод хімічного машинобудування" 2612151,88 грн. основної заборгованості, 30708,35 грн. 3% річних, 301653,64 грн. інфляційних, 294787,80 грн. пені та 48589,53 грн. судового збору.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги невиконанням відповідачем зобов`язань за договором поставки №П18/17-21 від 01.01.2021 в частині оплати за поставлені позивачем вироби з металу та металопрокат на суму 2 612 151,88 грн. основного боргу. Також у зв`язку з простроченням зобов`язань з оплати за поставлені товари позивач просить стягнути з відповідача 30 708,35 грн. 3% річних, 301653,64 грн. інфляційних, 294787,80 грн. пені (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 12.08.2022).

25 листопада 2022 року до суду першої інстанції від позивача надійшли пояснення від 25.11.2022, у яких зазначено, що під час розгляду справи відповідач частково сплатив суму основного боргу у розмірі 375 658,04 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №913 від 13.09.2022 на суму 125 658,04 грн. та №1264 від 04.11.2022 на суму 250 000,00 грн.

Позивач повідомив, що підтримує позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 2 236 493,84 грн. основного боргу, 294 787,80 грн. пені, 30 708,35 грн. 3% річних, 301 653,64 грн. інфляційних втрат; не підтримує позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 375 658,04 грн. основного боргу та зазначив про необхідність закриття провадження у справі в цій частині, а також покладення судових витрат на відповідача, оскільки вказана сума основного боргу сплачена останнім під час розгляду справи.

Рішення Господарського суду Житомирської області від 29.11.22 р. у справі №906/509/22 закрито провадження у справі в частині стягнення 375658,04 грн. основного боргу на підставі п.2 ч.1 ст. 231 ГПК України. Позов задоволено частково. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Коростенський завод хімічного машинобудування" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Продмаркетпром" - 2236493,84 грн. основного боргу; - 145883,40 грн. пені; - 30543,34 грн. 3% річних; - 301653,64 грн. інфляційних втрат; - 42906,87 грн. судового збору. В іншій частині позову відмовлено. Повернуто Товариству з обмеженою відповідальністю "Продмаркетпром" з Державного бюджету України 1904,27 грн. судового збору, сплаченого згідно з платіжним дорученням №2949 від 14.07.2022.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Приватне акціонерне товариство "Коростенський завод хімічного машинобудування" звернулось до суду з апеляційною скаргою в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду Житомирської області від 29 листопада 2022 року у справі №906/509/22 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю " Продмаркетпром" до Приватного акціонерного товариства «Коростенський завод хімічного машинобудування» про стягнення 3366252, 62 грн. повністю та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Продмаркетпром" до Приватного акціонерного товариства «Коростенський завод хімічного машинобудування» відмовити. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Продмаркетпром» судовий збір у розмірі 75 740, 70 грн.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на те, що з огляду на нез`явлення позивача або його представника та неподання ним заяви про розгляд справи без його участі, відповідно до вимог ст.ст. 202, 226 ГПК України позов у даній справі слід було залишити без розгляду.

Крім того, скаржник зазначає, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи. Однак скаржник вважає, що суд першої інстанції сказаним рішенням позбавив можливості Приватне акціонерне товариство «Коростенський завод хімічного машинобудування» скористатися своїм конституційним правом на професійну правничу допомогу. Також вважає, що, відмовивши в задоволенні клопотання про відкладення судового засідання Господарський суд Житомирської області порушив принцип змагальності, адже позбавив можливості Приватне акціонерне товариство «Коростенський завод хімічного машинобудування» довести ті обставини, на які воно посилається, як на заперечення вимог позивача.

Разом з тим, скаржник наголошує, що Господарським судом Житомирської області не враховано настання форс-мажорних обставин, а саме запровадження воєнного стану 24.02.2022 року через військову агресію російської федерації проти України. Отже Приватне акціонерне товариство «Коростенський завод хімічного машинобудування» порушило своє зобов`язання внаслідок непереборної сили, а саме запровадження воєнного стану 24.02.2022 року через військову агресію російської федерації проти України. У зв`язку з чим відповідач наразі не має можливості здійснити оплату за Договором в повному обсязі.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.02.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Коростенський завод хімічного машинобудування" на рішення Господарського суду Житомирської області від 29.11.22 р. по справі №906/509/22 розгляд справи призначено на 01 березня 2023 року.

28 лютого 2023 року від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (без підпису представника), в якому останній, просить суд апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства Коростенський завод хімічного машинобудування на рішення Господарського суду Житомирської області від 29 листопада 2022 року по справі № 906/509/22 залишити без задоволення. Рішення Господарського суду Житомирської області від 29 листопада 2022 року по справі № 906/509/22 залишити без змін.

Представник відповідача в судовому засіданні 01.03.2023 підтримала доводи апеляційної скарги та просила суд скасувати рішення Господарського суду Житомирської області від 29 листопада 2022 року у справі №906/509/22 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю " Продмаркетпром" до Приватного акціонерного товариства «Коростенський завод хімічного машинобудування» про стягнення 3366252, 62 грн. повністю та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Продмаркетпром" до Приватного акціонерного товариства «Коростенський завод хімічного машинобудування» відмовити. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Продмаркетпром» судовий збір у розмірі 75 740, 70 грн.

В судове засідання 01.03.2023 Товариство з обмеженою відповідальністю "Продмаркетпром" своїх представників не направило, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлено належним чином, причини неявки представника суду не повідомило.

Згідно ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Враховуючи, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Продмаркетпром".

Відповідно до статті 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши пояснення представника Приватного акціонерного товариства "Коростенський завод хімічного машинобудування" в судовому засіданні 01.03.2023, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, оцінивши висновки суду першої інстанції на відповідність дійсним обставинам справи, судова колегія дійшла висновку, що апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Коростенський завод хімічного машинобудування" слід залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Житомирської області від 29.11.22 р. у справі №906/509/22 залишити без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 01.01.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Продмаркетпром" (постачальник) та Приватним акціонерним товариством "Коростенський завод хімічного машинобудування" (покупець) було укладено договір поставки № П18/17-21 (а.с.10-12 т.1).

Відповідно до пунктів 1.1, 1.2 договору, на підставі даного договору і в порядку, передбаченому ним, постачальник зобов`язується поставити та передати покупцю, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити на умовах, передбачених даним договором вироби з металу та металопрокат.

Асортимент, номенклатура, загальна кількість та вартість товару, визначаються сторонами у специфікації (додатками до договору) або у видаткових накладних, які є невід`ємною частиною договору, за умови їх підписання сторонами та скріплення печатками сторін, які складаються на основі письмової або усної заявки покупця.

За умовами пунктів 2.1, 2.2, 2.3 договору орієнтована загальна сума договору, вартість товару, який буде поставлений становить 6000000 (шість мільйонів гривень), у тому числі ПДВ.

Сума договору не є остаточно узгодженою і може бути змінена як в сторону збільшення, так і в сторону зменшення, за взаємною згодою сторін. У такому випадку загальна сума договору складається із суми вартості товару по всіх специфікаціях, накладних, підписаних в рамках цього договору, які є його невід`ємною частиною.

У випадку розбіжностей даних у додатках до цього договору та у видаткових накладних щодо кількості товару перевагу має видаткова накладна.

Відповідно до п.3.1 договору постачальник продає покупцю товар за договірними цінами. При здійсненні купівлі-продажу партії товару ціни на товар щоразу узгоджуються сторонами та зазначаються в специфікаціях, рахунках або накладній. Підписання покупцем накладної засвідчує факт продажу партії товару.

Згідно з пунктами 3.3, 3.4, 3.5 договору, якщо сторони не домовилися про інше, покупець зобов`язаний здійснити оплату партії товару на умові 100% попередня оплата.

Сторони вправі домовитися про продаж партії Товару на умовах оплати з відстроченням платежу. Факт передачі партії товару без здійснення покупцем попередньої оплати за таку партію товару свідчить про повну та безумовну згоду сторін на продаж партії товару на умовах оплати із відстроченням платежу.

Сторони вправі домовитися про продаж партії товару на умовах часткової попередньої оплати партії товару та оплати решти (не оплаченої частини) парії товару з відстроченням платежу. Факт передачі партії товару із здійсненням покупцем часткової попередньої оплати за таку партію товару свідчить про повну та безумовну згоду сторін щодо оплати партії товару на умовах, передбачених даним пунктом.

Відповідно до п.3.6 договору, в усіх випадках, коли партію товару продано на умовах інших, ніж вказаних в п.3.3 даного договору, покупець зобов`язаний здійснити повний розрахунок за таку партію товару протягом (не пізніше) 10 (десяти) календарних днів з моменту її отримання.

Згідно з пунктами 3.9, 3.10 договору, розрахунки по даному договору здійснюються шляхом перерахування покупцем суми вартості партії товару в безготівковому порядку в гривнях на банківських рахунок постачальника, зазначений в даному договорі. Зобов`язання покупця по оплаті за партію товару вважається виконаним в момент завершення переказу грошових коштів.

Датою передачі товару вважається дата вручення товару представнику покупця, що підтверджується видатковими накладними, підписаними обома сторонами (п.5.5 договору).

Підписання покупцем видаткової накладної свідчить про вчинення покупцем усіх необхідних дій в процедурі приймання товару. З моменту підписання покупцем видаткової накладної на партію товару процедура приймання товару вважається завершеною (п.5.10 договору).

Згідно з п.6.1 договору у випадку порушення своїх зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність визначену цим договором та чинним законодавством. Порушення зобов`язань є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов даного договору.

Відповідно до п.6.3 договору покупець відповідає за несвоєчасну проведену оплату поставленого товару, шляхом сплати на письмову вимогу постачальника пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка буде встановлена на дату порушення, від вартості неоплаченого товару, за кожен день прострочення платежу, і не звільняється від виконання зобов`язань.

Сплата пені, неустойки, штрафів та інших штрафних виплат не звільняє сторони від виконання зобов`язань, передбачених цим договором (п. 6.5 Договору).

Згідно з п.8.1 даний договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами та скріплення печатками і діє до 31 грудня 2022 року включно, а в частині розрахунків - до повного виконання сторонами всіх своїх зобов`язань.

На виконання умов договору поставки № П18/17-21 від 01.01.2021 позивач передав, а відповідач отримав товар на загальну суму 4 296 088,51 грн., що підтверджується видатковими накладними:

- від 16.02.2022 - №485 на суму 172 499,44 грн.; №670 на суму 338 050,19 грн.; №756 на суму 379 069,37 грн.; №884 на суму 24 051,80 грн.; №1103 на суму 360 411,82 грн.; №1167 на суму 203 197,31 грн.; №1299 на суму 523 953,55 грн.; №1316 на суму 54 705,50 грн. (а.с.13, 17, 26, 30, 36, 39, 51, 53 т.1);

- від 17.02.2022 - №740 на суму 355 017,53 грн.; №962 на суму 280 254,84 грн.; №1031 на суму 281 280,32 грн.; №1175 на суму 80 286,11 грн.; №1176 на суму 126 768,01 грн.; №1197 на суму 341 556,56 грн.; №1244 на суму 249 492,78 грн. (а.с.20, 32, 34, 42, 44, 46, 48 т.1);

- від 22.02.2022 - №1568 на суму 206 646,30 грн. (а.с.55 т.1);

- від 26.02.2022 - №1813 на суму 318 847,08 грн. (а.с.57 т.1).

Відповідач частково сплатив вартість отриманого товару на загальну суму 1 683 936,63 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №29 від 17.02.2022 на суму 147 597,02 грн. (а.с.16 т.1); №30 від 17.02.2022 на суму 285 929,34 грн. (а.с.19 т.1); №37 від 17.02.2022 на суму 134 902,46 грн. (а.с.23 т.1); №17369 від 09.05.2022 на суму 135 576,00 грн. (а.с.24 т.1); №1700 від 13.05.2022 на суму 119 441,53 грн. (а.с.25 т.1); №38 від 17.02.2022 на суму 320 605,30 грн. (а.с.29 т.1); №1655 від 25.04.2022 на суму 415 833,18 грн. (а.с.59 т.1); №100 від 01.06.2022 на суму 50 000,00 грн. (а.с.125 т.1); №435 від 25.07.2022 на суму 24 051,80 грн. (а.с.126 т.1); №549 від 02.08.2022 на суму 50 000,00 грн. (а.с.127 т.1).

Позивачем направлено відповідачу претензію від 18.05.2022 вих. №18/05/22-1 з вимогою про сплату заборгованості за поставлені товари на суму 2 736 203,68 грн. (а.с.60-62 т.1).

Відповідач листом від 24.06.2022 вих. №18/325 повідомив позивача про неможливість погасити заборгованість (а.с.63 т.1).

У зв`язку з несплатою заборгованості за поставлені товари, Товариство з обмеженою відповідальністю "Продмаркетпром" звернулось до Господарського суду Житомирської області з позовом про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Коростенський завод хімічного машинобудування" 2 612 151,88 грн. основної заборгованості (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 12.08.2022).

Крім того, у зв`язку з простроченням виконання зобов`язань з оплати вартості поставлених товарів позивач просить стягнути з відповідача 294787,80 грн. пені, 30708,35 грн. 3% річних, 301653,64 грн. інфляційних втрат (розрахунки - а.с.131-138 т.1).

Під час розгляду справи відповідач сплатив 375658,04 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №913 від 13.09.2022 на суму 125658,04 грн.; №1264 від 04.11.2022 на суму 250000,00 грн. (а.с.198-201 т.1).

Перевіривши повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із статтею 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати (поставити) у встановлений строк (строки) товар у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. Вказані положення кореспондуються із положеннями статті 265 Господарського кодексу України.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Отже, двосторонній характер договору зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. Тобто, з укладенням такого договору постачальник бере на себе обов`язок поставити певний товар і, водночас, покупець зобов`язується прийняти та оплатити такий товар.

Згідно частини 6 статті 265 Господарського кодексу України та частиною 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відносини, що виникли між сторонами по справі на підставі договору поставки № П18/17-21 від 01.01.2021, є господарськими зобов`язаннями і згідно з приписами статті 193 Господарського кодексу України, статей 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 663 ЦК України, продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу (стаття 663 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 4 296 088,51 грн., що підтверджується видатковими накладними:

- від 16.02.2022 - №485 на суму 172 499,44 грн.; №670 на суму 338 050,19 грн.; №756 на суму 379 069,37 грн.; №884 на суму 24 051,80 грн.; №1103 на суму 360 411,82 грн.; №1167 на суму 203 197,31 грн.; №1299 на суму 523 953,55 грн.; №1316 на суму 54 705,50 грн. (а.с.13, 17, 26, 30, 36, 39, 51, 53 т.1);

- від 17.02.2022 - №740 на суму 355 017,53 грн.; №962 на суму 280 254,84 грн.; №1031 на суму 281 280,32 грн.; №1175 на суму 80 286,11 грн.; №1176 на суму 126 768,01 грн.; №1197 на суму 341 556,56 грн.; №1244 на суму 249 492,78 грн. (а.с.20, 32, 34, 42, 44, 46, 48 т.1);

- від 22.02.2022 - №1568 на суму 206 646,30 грн. (а.с.55 т.1);

- від 26.02.2022 - №1813 на суму 318 847,08 грн. (а.с.57 т.1).

Вказані видаткові накладні підписані сторонами без зауважень.

Згідно п.3.6 договору, в усіх випадках, коли партію товару продано на умовах інших, ніж вказаних в п.3.3 даного договору, покупець зобов`язаний здійснити повний розрахунок за таку партію товару протягом (не пізніше) 10 (десяти) календарних днів з моменту її отримання.

Пунктами 3.9, 3.10 договору сторони передбачили, що розрахунки по даному договору здійснюються шляхом перерахування покупцем суми вартості партії товару в безготівковому порядку в гривнях на банківських рахунок постачальника, зазначений в даному договорі. Зобов`язання покупця по оплаті за партію товару вважається виконаним в момент завершення переказу грошових коштів.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач частково сплатив вартість отриманого товару на загальну суму 1 683 936,63 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №29 від 17.02.2022 на суму 147 597,02 грн. (а.с.16 т.1); №30 від 17.02.2022 на суму 285 929,34 грн. (а.с.19 т.1); №37 від 17.02.2022 на суму 134 902,46 грн. (а.с.23 т.1); №17369 від 09.05.2022 на суму 135 576,00 грн. (а.с.24 т.1); №1700 від 13.05.2022 на суму 119 441,53 грн. (а.с.25 т.1); №38 від 17.02.2022 на суму 320 605,30 грн. (а.с.29 т.1); №1655 від 25.04.2022 на суму 415 833,18 грн. (а.с.59 т.1); №100 від 01.06.2022 на суму 50 000,00 грн. (а.с.125 т.1); №435 від 25.07.2022 на суму 24 051,80 грн. (а.с.126 т.1); №549 від 02.08.2022 на суму 50 000,00 грн. (а.с.127 т.1).

Таким чином, факт поставки позивачем відповідачу товару та обов`язок останнього провести розрахунки на суму 2 612 151,88 грн. основного боргу (згідно заяви про зменшення позовних вимог) (4 296 088,51 грн. - 1 683 936,63 грн. = 2 612 151,88 грн.), підтверджено належними доказами. Вказані обставини відповідачем в апеляційній скарзі не заперечуються.

Поряд з цим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що доводи відповідача про часткове погашення заборгованості за договором поставки №П18/17-21 від 01.01.2021 шляхом надання позивачу послуг на загальну суму 13 020,00 грн. згідно з актами здачі-приймання робіт №0017 від 06.05.2022 на суму 11 220,00 грн. та №0018 від 17.06.2022 на суму 1 800,00 грн., до уваги не приймаються, оскільки у матеріалах справи відсутні докази в підтвердження проведення сторонами зарахування зустрічних однорідних вимог на вищевказану суму. В свою чергу, листи позивача від 27.04.2022 та від 10.05.2022 (а.с. 110, 111 т.1), які направлялись відповідачу, за своїм змістом не являються заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог, а є клопотанням про виконання робіт з порізки деталей без визначення її вартості.

Отже, факт неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором поставки №П18/17-21 від 01.01.2022, а саме нездійснення останнім оплати за поставлений товар та наявність основного боргу в сумі 2 612 151,88 грн. підтверджується наявними у справі доказами та відповідачем не спростовано.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що після закриття підготовчого провадження та призначення судового засідання для розгляду справи №906/509/22 по суті, відповідач сплатив позивачу 375 658,04 грн. основного боргу, що підтверджується платіжними дорученнями №913 від 13.09.2022 на суму 125 658,04 грн.; №1264 від 04.11.2022 на суму 250 000,00 грн. (а.с.200, 201).

Суд першої інстанції дійшов висновку про закриття провадження у справі в частині стягнення основного боргу у розмірі 375 658,04 грн. на підставі п.2 ч.1 ст.231 ГПК України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Продмаркетпром" до Приватного акціонерного товариства "Коростенський завод хімічного машинобудування" в частині стягнення основного боргу з урахуванням його часткової сплати та закриття провадження у справі в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню в сумі 2 236 493,84 грн. (2 612 151,88 грн. - 375 658,04 грн. = 2 236 493,84 грн.).

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 294 787,80 грн. пені, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі ст. 610 ЦК України виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), є порушенням зобов`язання.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

В силу ч. 2 ст. 193, ст. ст. 216 та 218 ГК України порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами або договором.

У сфері господарювання згідно з ч. 2 ст. 217, ч. 1 ст. 230 ГК України застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч. ч. 1 та 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з п.6.1 договору у випадку порушення своїх зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність визначену цим договором та чинним законодавством. Порушення зобов`язань є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов даного договору.

Відповідно до п.6.3 договору покупець відповідає за несвоєчасну проведену оплату поставленого товару, шляхом сплати на письмову вимогу постачальника пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка буде встановлена на дату порушення, від вартості неоплаченого товару, за кожен день прострочення платежу, і не звільняється від виконання зобов`язань.

Відповідно до ч.5 ст.254 ЦК України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Згідно зі ст.253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

З розрахунку позивача (а.с.135-138) вбачається, що позивач при здійсненні розрахунку пені не врахував вимоги ч.5 ст.254 та ст.253 ЦК України та невірно визначив початок періоду нарахування пені за видатковими накладними від 16.02.2022 №884, №1103, №1167, №1299, №1316, №670, №756, №485 та від 17.02.2022 №962, №1031, №1176, №1175, №1197, №1244 відповідно з 27.02.2022 та з 28.02.2022, тоді як вірним є нарахування пені з 01.03.2022, оскільки строк виконання зобов`язання за вказаними накладними припадає відповідно на 26 та 27 лютого, які були вихідними днями (субота та неділя), тому днем закінчення строку є перший за ним робочий день - 28.02.2022.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги в частині стягнення пені підлягають частковому задоволенню в сумі 291 766,80 грн. У стягненні 3021,00 грн. пені слід відмовити, оскільки у цій частині позовні вимоги є безпідставними.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 30708,35 грн 3% річних та 301653,64 грн. інфляційних втрат (розрахунок - а.с.131-134 т.1), колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Перевіривши поданий позивачем розрахунок 3 % річних, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що при їх розрахунку допущено аналогічні помилки, що й при нарахуванні пені.

Згідно здійсненого судом перерахунку 3 % річних, колегія суддів встановила, що обґрунтовано заявлена до стягнення їх сума становить 30 543,34 грн. У стягненні 165,01 грн. 3 % річних відмовлено - правомірно.

Поряд з цим, перевіривши здійснені позивачем розрахунки інфляційних втрат, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що заявлена позивачем сума не перевищує їх обґрунтований розмір, тому вимога про стягнення 301 653,64 грн. інфляційних втрат підлягає задоволенню.

З матеріалів справи також вбачається, що відповідач у відзиві на позовну заяву від 10.08.2022 просить не стягувати пеню, 3% річних та інфляційні на підставі ч.3 ст.551 та ст.614 ЦК України, посилаючись при цьому на скрутне матеріальне становище та неможливість виконання зобов`язань перед позивачем в частині оплати за поставлені вироби з металу та металопрокат у зв`язку з введенням воєнного стану на території України, що значною мірою вплинуло на виробничу діяльність відповідача та виникнення заборгованості контрагентів перед відповідачем.

Щодо клопотання відповідача про зменшення, заявленого позивачем до стягнення, розміру пені, судова колегія зазначає.

Главою 24 Господарського кодексу України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є базовими у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

За частиною 2 статті 216 Господарського кодексу України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі.

За ч. ч. 1, 2 статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 Цивільного кодексу України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають значення.

Згідно з ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

У той же час зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій. Зазначені норми ставлять право суду на зменшення неустойки в залежність від співвідношення її розміру і збитків. При цьому слід враховувати, що правила ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.

Неустойка має подвійну правову природу. Вона є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником. Завданням неустойки, як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності, є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання. Метою застосування неустойки є в першу чергу захист інтересів кредитора, однак не застосування до боржника заходів, які при цьому можуть призвести до настання негативних для нього наслідків як суб`єкта господарської діяльності. Відтак, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості. При цьому законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, і дане питання вирішується судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Отже, наявність обставин, які мають істотне значення при вирішенні питання про зменшення розміру санкцій, вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації.

Таким чином, враховуючи дію воєнного стану на території України, незначний час прострочення, визнання відповідачем боргу та його часткову сплату, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість зменшення розміру пені на 50% до 145 883,40 грн., скориставшись правом, наданим нормами ч.3 ст.551 ЦК України, ч.1 ст.233 ГК України, та стягнути з відповідача на користь позивача 145 883,40 грн. пені.

Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру 3% річних та інфляційних колегія суддів зазначає, що річні та інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання.

Окрім того, колегія суддів вважає за можливе зазначити, що у постанові від 18 березня 2020 року по справі №902/417/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Слід зазначити, що у межах справи №902/417/18 судами було встановлено, що умовами укладеного між сторонами договору поставки було встановлено сплату боржником 40 % річних від несплаченої вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути сплачений покупцем та 96 % відсотків річних від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення дев`яноста календарних днів.

Зменшуючи розмір річних Велика Палата Верховного Суду в даній постанові не робила розмір річних меншим від розміру, встановленого статтею 625 Цивільного кодексу України.

В той же час в даній справі позивачем застосовується 3 % річних, саме такий розмір як передбачено статтею 625 Цивільного кодексу України.

Крім того, колегія суддів зазначає, що аналіз статті 625 ЦК України вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання (окрім випадку, описаного у постанові Великої Палати Верховного суду від 18 березня 2020 року №902/417/18).

Відповідно, колегія суддів зазначає, що право на зменшення процентів річних, інфляційних втрат кореспондується із принципів розумності, справедливості та пропорційності та явності відповідних умов, тобто коли розмір річних значно перевищує розмір інших штрафних санкції та суму боргу, водночас в даному випадку мова не йде саме про стягнення 3 % річних, розмір який і визначений диспозицією статті 625 Цивільного кодексу України.

А тому у суду відсутнє право для зменшення інфляційних та 3 % річних в тому числі враховуючи правову позицію, наведену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року по справі №902/417/18.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для зменшення розміру 3% річних та інфляційних втрат.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у розмірі 2236493,84 грн. основного боргу, 145883,40 грн. пені, 30543,34 грн. 3% річних, 301653,64 грн. інфляційних втрат. У стягненні 3021,00 грн. пені та 165,01 грн. 3% річних слід відмовити.

Поряд з цим, твердження скаржника викладені в апеляційній скарзі, що судом першої інстанції не враховано настання форс-мажорних обставин, а саме запровадження військового стану 24.02.2022 року через військову агресію російської федерації проти України, колегія суддів вважає безпідставним, враховуючи наступне.

В обґрунтування форс-мажорних обставин, які унеможливлювали здійснення виконання договірних зобов`язань, відповідач посилається на те, що на сайті Торгово-промислової палати України (https://ucci.org.ua/uploads/files/621cba543cda.pdf) розміщено 28.02.2022 року загальний офіційний лист ТПП України щодо засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Відповідач зазначає, що основними та майже єдиними споживачами продукції, що виготовляється відповідачем є підприємства хімічної, газодобувної, нафтопереробної галузі; магістральні газопроводи, газокомпресорні станції, трубопроводи для транспортування нафтопродуктів; підприємства, де потрібне швидке охолодження: від атомної енергетики до продовольчих підприємств, для охолодження олії газоперекачувальних агрегатів та саме ця ланка підприємств, як відомо, зазнала ворожих ударів, внаслідок чого втратили можливість не лише працювати, а перебувати в місцях здійснення господарської діяльності. Умови, в яких опинились переважна більшість виробничих підприємств, суттєво вплинули і на відповідача, зокрема і на можливість вчасно виконувати зобов`язання. Всі ці обставини є об`єктивними, надзвичайними й такими, що мають невідворотну і непереборну силу.

Таким чином, Приватне акціонерне товариство «Коростенський завод хімічного машинобудування» посилається на те, що порушило своє зобов`язання внаслідок непереборної сили, а саме запровадження воєнного стану 24.02.2022 року через військову агресію російської федерації проти України. У зв`язку з чим відповідач наразі не має можливості здійснити оплату за Договором в повному обсязі.

Відповідно до статті 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом.

Згідно статті 42 Господарського кодексу України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Важливим елементом підприємницької діяльності є ризик збитків. Підприємницький ризик - це імовірність виникнення збитків або неодержання доходів порівняно з варіантом, що прогнозується; невизначеність очікуваних доходів.

Колегія суддів відзначає, що приписами ст. 617 ЦК України встановлено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України визначено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Згідно п.6.2 договору поставки №П18/17-21 від 01.01.2021 року, жодна із сторін не несе відповідальність за невиконання чи неналежне виконання своїх зобов`язань по цьому договору, якщо це невиконання чи неналежне виконання зумовлені дією обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин). Сторона, для якої склались форс-мажорні обставини, зобов`язана терміново повідомити у письмовій формі іншу сторону протягом 3 (трьох) календарних днів, з дня настання таких обставин.

З аналізу наведеного вбачається, що на особу, яка порушила зобов`язання, покладається обов`язок, у строк, визначений Договором, доведення того, що відповідне порушення є наслідком дії певної непереборної сили, тобто, що непереборна сила не просто існує, а безпосередньо призводить до порушення стороною свого зобов`язання (необхідність існування причинно-наслідкового зв`язку між виникненням форс-мажорних обставин та неможливістю виконання стороною своїх зобов`язань).

Відповідно до статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Листом від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1, що розміщений в мережі Інтернет https://ucci.org.ua/uploads/files/621cba543cda.pdf, та адресований Всім кого це стосується, Торгово-промислова палата України (далі - ТПП України) на підставі ст.ст. 14, 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" від 02.12.97 №671/97-ВР, Статуту ТПП України, цим засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні". Враховуючи це, ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Тобто, Торгово-промислова палата України підтвердила, що обставини з 24.02.2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами, як для суб`єктів господарювання так і для населення.

Проте, колегія суддів зазначає, що Лист ТПП України, у свою чергу, підтверджує загальновідомий факт, що війна, загалом, належить до форс-мажорних обставин. Однак самого цього факту недостатньо для встановлення правомірності невиконання особою зобов`язань внаслідок дії таких обставин, оскільки законом передбачений конкретний спосіб підтвердження форс-мажору шляхом отримання сертифікату ТПП.

Поряд з цим, відповідно до п. 2 розпорядження ТТП України від 25.02.2022 №3 "Про процедуру засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) у період дії воєнного стану на території України" що розміщений в мережі Інтернет https://ucci.org.ua/uploads/files/62989f8bb62c.pdf установлено, що тимчасово, на період воєнного стану на території України до припинення або скасування воєнного стану на території України, уповноважені регіональні торгово-промислові палати, мають право за зверненням суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб, засвідчувати форс-мажорні обставини з усіх питань, що належать до компетенції ТПП України, в тому числі передбачених п. 4.2 Регламенту засвідчення Торгово-промислового палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс мажорних обставин, який затверджено Рішенням Президії ТПП України від 18.12.2014 за №44 (5) (із змінами та доповненнями).

Порядок засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) визначено в Законі України "Про торгово-промислові палати в Україні" та деталізовано в розділі 6 регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням президії ТПП України від 18.12.2014 за №44 (5) (із змінами і доповненнями) (далі за текстом - Регламент).

Згідно частини 1 статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України", Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності.

У ст. 3.3 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово- промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії ТПП від 18.12.2014 №44 (5), вказано, що сертифікат (в певних договорах, законодавчих і нормативних актах згадується також як висновок, довідка, підтвердження) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) (далі - сертифікат) - це документ, за затвердженими Президією ТПП України відповідними формами, який засвідчує настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), виданий ТПП України або регіональною торгово-промисловою палатою згідно з чинним законодавством, умовами договору (контракту, угоди тощо) та цим Регламентом.

Статтею 6.1. вказаного Регламенту передбачено, що підставою для засвідчення форс-мажорних обставин є наявність однієї або більше форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), перелічених у ст. 3.1 Регламенту, визначених як непереборний вплив на виконання відповідного зобов`язання таким чином, що унеможливлює його виконання у термін, що настав (наявність причинно-наслідкового зв`язку між обставиною та неможливістю виконання зобов`язання в термін, передбачений відповідно законодавством, відомчими нормативними актами, договором, контрактом, угодою, типовим договором тощо).

Згідно зі статтею 6.2 Регламенту, форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за заявою зацікавленої особи по кожному окремому договору, контракту, угоді тощо, а також по податкових та інших зобов`язаннях/обов`язках, виконання яких настало згідно з законодавчим чи іншим нормативним актом або може настати найближчим часом і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин.

Статтею 6.9 Регламенту встановлено, що для визнання та підтвердження форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) уповноважена особа повинна впевнитись, що надані заявником документи свідчать про: надзвичайність таких обставин (носять винятковий характер і знаходяться за межами впливу сторін); непередбачуваність обставин (їх настання та наслідки неможливо було передбачити, зокрема, на момент укладення відповідного договору, перед терміном настанням зобов`язання або до настання податкового обов`язку); невідворотність (непереборність) обставини (неминучість події та/або її наслідків); причинно-наслідковий зв`язок між обставиною/подією і неможливістю виконання заявником своїх конкретних зобов`язань (за договором, контрактом, угодою, законом, нормативним актом, актом органів місцевого самоврядування тощо).

За приписами статей 6.10, 6.11 Регламенту якщо повноважена особа на підставі аналізу наданих заявником документів, даних, інформації, доказів дійшла до висновку про наявність форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), які об`єктивно унеможливили/унеможливлюють виконання зобов`язання заявника, термін виконання якого настав або настане найближчим часом, то вона приймає рішення про засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). За результатами розгляду документів ТПП України / регіональна ТПП видає сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили).

Суд звертає увагу, що надання сертифікату Торгово-промисловою палатою України, отриманого у встановленому законодавством порядку, є обов`язковою умовою, оскільки сам лише факт існування форс-мажорних обставин, або лист ТПП України, не звільняє від виконання зобов`язання автоматично. При видачі сертифікату Торгово-промислова палата України засвідчує не тільки форс-мажорні обставини, але і їх безпосередній вплив на конкретне зобов`язання (договір), у якому заявник є стороною (причинно-наслідковий зв`язок між обставиною/подією і неможливістю виконання заявником своїх конкретних зобов`язань).

Таким чином, порівнюючи лист ТПП України від 28.02.2022 за №2024/02.0-7.1 з правилами засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), які містяться в регламенті, суд апеляційної інстанції встановив, що у Законі та регламенті зазначено, що форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються виключно сертифікатом, а не шляхом розміщення на сайті ТПП України загального листа.

Отже лист ТПП України від 28.02.2022 за №2024/02.0-7.1 в силу приписів Закону України "Про торгово-промислові палати України" та положень Регламенту засвідчення Торгово-промислового палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс мажорних обставин, який затверджено Рішенням Президії ТПП України від 18.12.2014 за №44 (5) не є офіційним документом Торгово-промислової палати України, який засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили).

У листі ТПП України від 28.02.2022 зазначено, що його видано на підставі ст.ст. 14, 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" та Статуту ТПП України.

Проте, в ст. ст. 14 та 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" нічого не повідомлено про офіційні листи ТПП України та їх правовий статус.

Лист ТПП України від 28.02.2022 не містить (і не може містити) ідентифікуючих ознак конкретного договору, контракту, угоди тощо, виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин. Вказаний лист видано без дослідження наявності причинно-наслідкового зв`язку між військовою агресією російської федерації проти України та неможливістю виконання конкретного зобов`язання.

Таким чином, використання лише листа ТПП України від 28.02.2022 за №2024/02.0-7.1 з метою підтвердження форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) у випадку невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання через військову агресію російської федерації проти України повинно супроводжуватися доказами на підтвердження неможливості виконати зобов`язання в строк та належним чином.

Крім цього, суд апеляційної інстанції бере до уваги, що відповідач мав змогу звернутися до ТПП України або відповідної регіональної ТПП для засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відповідно до Регламенту, проте цього не зробив.

У постанові Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №910/9258/20 вказано, що статтею 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" визначено, що засвідчення дії непереборної сили шляхом видачі сертифікату про форс-мажорні обставини покладено на Торгово-промислову палату України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати; форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку виконання зобов`язання. Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання; саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Таким чином, колегія суддів вважає, що відповідачем на виконання вимог пункту 6.2 договору необхідно було в письмовій формі повідомити позивача про виникнення форс-мажорних обставин з долученням належних доказів та сертифікату виданого Торгово-промисловою палатою України або Регіональною торгово-промисловою палатою щодо неможливості виконання зобов`язань за договором поставки №П18/17-21 від 01.01.2021.

Проте, у матеріалах справи відсутні докази засвідчення Торгово-промисловою палатою України або Регіональною торгово-промисловою палатою для Приватного акціонерного товариства "Коростенський завод хімічного машинобудування" форс-мажорних обставин, які об`єктивно унеможливили виконання товариством зобов`язань за договором поставки №П18/17-21 від 01.01.2021.

Тобто, доказів належного виконання відповідачем пункту 6.2 договору щодо належного повідомлення позивача про неможливість виконання зобов`язань через вплив форс-мажорних обставин з додаванням документу в даному випадку сертифікату виданого Торгово-промисловою палатою України або регіональною торгово-промисловою палатою матеріали справи не містять, тому відповідач, в силу згаданого пункту Договору, втрачає право посилатися на ці обставини.

Крім того, суд апеляційної інстанції відзначає, що невиконання зобов`язань через вплив форс-мажорних обставин звільняє виключно від відповідальності за порушення зобов`язань та жодним чином не звільняє від виконання самого зобов`язання.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що посилання відповідача на настання форс-мажорних обставин є необґрунтованим та в даному випадку відповідач не надав доказів, що саме введення воєнного стану призвело до унеможливлення виконання конкретних зобов`язань за договором поставки №П18/17-21 від 01.01.2021.

Щодо твердженнь скаржника про те, що судом першої інстанції необґрунтовано відмовлено у задоволенні клопотання про відкладення судового засідання на іншу дату, так як представник відповідача приймав участь о 10:00 год. в судовому засіданні у справі №910/14792/20 в Північному апеляційному господарському суді, колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 28.11.2022 до суду першої інстанції від представника відповідача адвоката Піщанського О.В. надійшло клопотання в якому останній просив суд на підставі п.2 ч.2 ст. 202 ГПК України відкласти засідання призначене на 29.11.2022 р. о 12 год. 00 хв. на іншу дату (а.с. 202 т.1).

В обґрунтування вказаного клопотання представник відповідача послався на те, що він приймає участь в іншій справі №910/14792/20, яка буде розглядатися в Північному апеляційному господарському суді о 10 год. 00 хв. як представник ТОВ «Фактор Енергогруп». В підтвердження вказаних обставин долучив копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги №1298671 від 15.10.2022 (а.с.203 т.1).

Проте, колегія суддів вважає посилання представника відповідача на вказану обставину безпідставною, оскільки наявність ордеру на надання правничої (правової) допомоги №1298671 від 15.10.2022 не є належним доказом призначення Північним апеляційним господарським судом до розгляду справи №910/14792/20 о 10 год. 00 хв. 29.11.2022 року.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що ухвалою Господарського суду Житомирської області від 27.10.2022 року відкладено розгляд справи №906/509/22 на 29.11.2022 року о 12:00 год. ( а.с. 196 т.1).

Таким чином, суд апеляційної інстанції зазначає, що представник відповідача враховуючи те, що судове засідання по справі №906/509/22 відбудеться через 2 год. після судового засідання по справі №910/14792/20 міг скористатись правом передбаченим ст.197 ГПК України, яке передбачає можливість представнику сторони прийняти участь в режимі відеоконференції. Однак представник відповідача завчасно обізнаний з ухвалою Господарського суду Житомирської області від 27.10.2022 року, якою відкладено розгляд справи №906/509/22 на 29.11.2022 року о 12:00 год. правом участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції не скористався.

В контексті викладеного, суд апеляційної інстанції відзначає, що стаття 43 ГПК України зобов`язує учасників судового процесу та їх представників добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. Явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов`язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез`явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 3 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

В свою чергу з матеріалів справи вбачається, що відповідачем неодноразово було подано до суду першої інстанції клопотання про відкладення судового засідання на іншу дату від 12.08.2022 (а.с.142), від 02.09.2022 (а.с.160), від 07.10.2022 (а.с.180).

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказані дії відповідача спрямовані на затягування розгляду справи та свідчать про недобросовісність при реалізації останнім своїх прав.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції позбавив можливості Приватне акціонерне товариство «Коростенський завод хімічного машинобудування» скористатися своїм конституційним правом на професійну правничу допомогу, відхиляються судом апеляційної інстанції з огляду на те, що з матеріалів справи вбачається, що представником відповідача у суді першої інстанції був саме адвокат Піщанський О.В., який діяв на підставі договору №1/08/22 про надання правової (правничої) допомоги від 09.08.2022 року укладеного між ПрАТ «Коростенський завод хімічного машинобудування» та адвокатом Пішанським О.В. (а.с. 98-100 т.1) та ордера на надання правничої (правової) допомоги №1234045 від 09.08.2022 року (а.с. 102 т.1).

Твердження скаржника, що відмовивши в задоволенні клопотання про відкладення судового засідання Господарський суд Житомирської області порушив принцип змагальності, адже позбавив можливості Приватне акціонерне товариство «Коростенський завод хімічного машинобудування» довести ті обставини, на які воно посилається, як на заперечення вимог позивача, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки скаржником не зазначено обґрунтованих підстав, яким чином відкладення судового засідання на іншу дату за наявності в матеріалах справи відзиву на позовну заяву з додатками в якому відповідач виклав свою позицію та заперечення щодо позовних вимог (а.с. 95-116 т.1) вплинуло б на ухвалення оскаржуваного рішення судом першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було правомірно відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про відкладення судового засідання на іншу дату, а тому доводи відповідача наведені в апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги з огляду на їх необґрунтованість та безпідставність.

Щодо посилання скаржника на приписи статей 202, 226 ГПК України, як на підставу залишення позовної заяви без розгляду та необхідність постановлення судом ухвали про залишення позову без розгляду, а не ухвалення рішення, колегія суддів зазначає наступне.

В обґрунтування апеляційної вимоги про залишення позову без розгляду відповідач зазначає, що в описовій частині рішення вказано, що представник позивача в засідання не прибув, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності позивачем до суду не надсилалось.

На думку скаржника, з огляду на приписи ст. 202, п. 4 ч. 1 ст. 226 ГПК України, вказане є безумовною підставою для залишення позову без розгляду, враховуючи також правову позицію Верховного Суду викладену в постановах у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.06.2020 у справі №910/16978/19, від 16.10.2020 у справі №910/8816/19 в яких зазначено, що участь представника позивача у судовому розгляді справи в разі неподання клопотання про розгляд справи за його відсутності є його обов`язком, а не правом.

Стосовно вищенаведених доводів, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 226 ГПК України, суд залишає позов без розгляду, якщо позивач без поважних причин не подав витребувані судом докази, необхідні для вирішення спору, або позивач (його представник) не з`явився у судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції було проведено чотири судових засідання в даній справі: 18.08.2022 та 06.09.2022 у підготовчому провадженні (а.с.146, 173 т.1), а також судові засідання 27.10.2022 та 29.11.2022 (а.с.195, 213 т.1), в яких справу було розглянуто по суті та постановлено оскаржуване рішення.

Позивач був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи засобами електронного зв`язку (витяги з електронної пошти Господарського суду Житомирської області долучено до матеріалів справи).

Однак Товариство з обмеженою відповідальністю "Продмаркетпром" не направило свого представника для участі у судовому засіданні , не повідомило суд про причини його неявки та не просило розглядати справу без його участі.

Відповідні обставини, за вищенаведеними приписами п. 4 ч. 1 ст. 226 ГПК України, дійсно можуть бути підставою для залишення позову без розгляду.

Таку правову позицію викладено Верховним Судом у постанові у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.06.2020 у справі №910/16978/19, від 16.10.2020 у справі №910/8816/19, на які посилається скаржник.

Разом з тим, як вбачається із вказаних постанов Верховного Суду, предметом апеляційного та касаційного перегляду в них були ухвали судів першої інстанції про залишення позову без розгляду в порядку п. 4 ч. 1 ст. 226 ГПК України, і суд касаційної інстанції погодився з правомірністю вчинення такої процесуальної дії за наявності вищенаведених підстав.

Водночас у вказаних постановах Верховний Суд наголошував, що залишення позову без розгляду згідно з п. 4 ч. 1 ст. 226 ГПК України є процесуальним правом, яким суди першої інстанції обґрунтовано скористалися при постановленні відповідних ухвал.

Тобто залишення позову без розгляду в даному випадку є правом, а не обов`язком суду.

Скаржник в апеляційній скарзі наполягає, що з огляду на нез`явлення позивача або його представника та неподання ним заяви про розгляд справи без його участі, відповідно до вимог ст.ст. 202, 226 ГПК України слід було залишити без розгляду.

Проте, як було встановлено вище, відповідні аргументи не підтверджуються, а спростовуються правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду, якими неодноразово наголошувалося, що залишення позову без розгляду в порядку п. 4 ч. 1 ст. 226 ГПК України (за вищенаведених передумов) є правом, а не обов`язком суду. Тобто законодавцем встановлено можливість вирішення вказаного питання із застосуванням судового розсуду.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної, зокрема, у постанові від 29.07.2021 у справі №925/409/20, судовий розсуд - це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами передбаченими КУзПБ, ГПК України та іншими нормативно-правовими актами, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення, встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), такий, що є оптимальним у правових і фактичних умовах розгляду та вирішення справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.

Тобто в даному випадку суд першої інстанції обрав відповідну процесуальну дію (щодо продовження розгляду справи та вирішення спору по суті) у межах встановленого відповідними нормами ГПК України судового розсуду, враховуючи, що, як було встановлено вище, згідно зі змістом цих норм суд не був зобов`язаний залишити позов без розгляду і не був позбавлений права розглянути спір по суті та ухвалити рішення за результатами його розгляду.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що вирішення спору господарським судом по суті за наявності певних процесуальних передумов для залишення позову без розгляду не є порушенням норм процесуального права, яке може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення у відповідності до п. 4 ч. 1, ч. 3 ст. 277 ГПК України та прийняття нового рішення про залишення позову без розгляду (на чому наполягав апелянт), а також не свідчить про наявність порушення прав відповідача як учасника провадження.

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суд також вважає за необхідне послатися на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010р. у якому зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до ст.73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із п.1 ст.76 ГПК України суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Частинами 1-3 статті 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Господарського суду Житомирської області від 29.11.22 р. у справі №906/509/22 відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на апелянта в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Коростенський завод хімічного машинобудування" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Житомирської області від 29.11.22 р. у справі №906/509/22 без змін.

2. Поновити дію рішення Господарського суду Житомирської області від 29.11.22 р. по справі №906/509/22.

3. Справу №906/509/22 повернути Господарському суду Житомирської області.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з моменту складення повного тексту в порядку, передбаченому главою 2 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "03" березня 2023 р.

Головуючий суддя Гудак А.В.

Суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Мельник О.В.