ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" лютого 2023 р. м. Київ Справа № 911/1487/22

м. Київ, вул. С. Петлюри, буд. 16/108

Господарський суд Київської області

без виклику (повідомлення) сторін

Господарський суд Київської області, одноособово, у складі судді Саванчук С.О., розглянув матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерджі 365"

01001, місто Київ, вулиця Володимирська, будинок 18/2, квартира 12,

до Комунального підприємства Бородянської селищної ради "Бородянкатепловодопостачання"

07801, Київська область, Бучанський район, селище міського типу Бородянка, вулиця Вокзальна, будинок 1-А,

про стягнення заборгованості

Обставини справи:

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява (вх. №586 від 24.08.2022) Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерджі 365" до Комунального підприємства Бородянської селищної ради "Бородянкатепловодопостачання" про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем грошового зобов`язання за договором №17 від 13.04.2021 про постачання електричної енергії споживачу.

Судом перевірено позовну заяву і додані до неї документи на відповідність вимогам статей 162, 164, 172, частині 5 статті 174, статті 175 Господарського процесуального кодексу України та встановлена їх невідповідність вимогам пункту 2 частини 1 статті 164 цього Кодексу.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 08.09.2022 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерджі 365" (вх. №586/22 від 24.08.2022) залишено без руху та встановлено строк для усунення її недоліків.

Через канцелярію Господарського суду Київської області від позивача надійшла заява про усунення недоліків (вх. №1143/22 від 13.09.2022), відповідно до якої позивач усунув недоліки позовної заяви.

Судом встановлено, що позовна заява і додані до неї документи відповідають вимогам статей 162, 164, 172, частині 5 статті 174, статті 175 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини 3 статті 12 Господарського процесуального кодексу України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи, а згідно з пунктом 2 частини 5 цієї статті малозначними справами є, зокрема, справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За позовною заявою Товариством з обмеженою відповідальністю "Енерджі 365" заявлені до стягнення грошові кошти у розмірі 325803,23 грн. заборгованості, отже, дана справа може бути визнана малозначною в розумінні пункту 2 частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, не відноситься до категорій справ, що не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження відповідно до частини 4 статті 247 Господарського процесуального кодексу України та, з огляду на зміст позовних вимог та кількість наданих суду доказів, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання судом справи малозначною в розумінні пункту 2 частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України та розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно з частиною 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 03.10.2022 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, постановлено розгляд справи здійснювати без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, встановлені строки подання сторонами заяв по суті справи.

У зв`язку із відсутністю фінансування на здійснення відправлення кореспонденції суду засобами поштового зв`язку, сторонам повідомлялось судом про ухвалу Господарського суду Київської області від 03.10.2022 телефонним зв`язком за номерами, що наявні у матеріалах справи, в порядку статті 120 Господарського процесуального кодексу України, про що до матеріалів справи складені телефонограми, крім того, зважаючи на те, що відповідач є комунальним підприємством Бородянської селищної ради, судом повідомлена також вказана рада.

У зв`язку із відновленням фінансування здійснення відправлення кореспонденції суду засобами поштового зв`язку, судом надіслані копії ухвали суду учасникам справи засобами поштового зв`язку 05.12.2022 та 29.12.2022.

Жодних повідомлень від учасників справи до суду не надійшло.

Належне повідомлення судом відповідача про розгляд справи щодо нього підтверджується наявними матеріалами справи про направлення йому ухвали суду на адресу, що встановлена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

За приписом пункту 10 частини 2 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» в Єдиному державному реєстрі містяться відомості про місцезнаходження юридичної особи.

Відповідно до статті 10 вказаного Закону, якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, винесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

З огляду на вказані положення чинного законодавства, суд дійшов висновку про належне повідомлення відповідача про розгляд справи щодо нього у господарському суді та його процесуальні права на надання суду заперечень на позов і доказів.

Строки подання учасниками справи заяв по суті справи, що встановлені ухвалою Господарського суду Київської області від 03.10.2022, навіть з урахуванням пересилання засобами поштового зв`язку - сплинули, відтак, зважаючи на вказане, повідомлення судом учасників справи про розгляд справи засобами поштового зв`язку на належні адреси, суд розглянув справу за наявними матеріалами.

Відповідно до частин 4, 5 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з розглядом справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписав рішення без його проголошення, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

За результатами розгляду матеріалів справи, огляду та оцінки доказів, що надані суду, з урахуванням вимог чинного законодавства, суд

встановив:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Енерджі 365» як постачальник та Комунальне підприємство Бородянської селищної ради «Бородянкатепловодопостачання» як споживач уклали договір про постачання електричної енергії № 17 вiд 13.04.2021.

Відповідно до пункту 2.1. договору, постачальник постачає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює iншi платежі згідно з умовами договору.

Позивач та відповідач підписали комерційну пропозицію до договору, яка визначає основні умови договору, в тому числі ціну та спосіб оплати.

Відповідно до комерційної пропозиції, фактична ціна (тариф) купованої споживачем електроенергії у розрахунковому періоді, зазначається в акті-купівлі продажу електроенергії та розраховується (визначається) постачальником за формулою, визначеною у комерційній пропозиції. Розрахунки споживача за вказаним договором здiйснюються виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника в безготівковій формі.

Відповідно до комерційної пропозиції (додаток №2 до договору), рахунок на оплату виставляється постачальником протягом 2 робочих днів після отримання постачальником інформації від адмiнiстратора комерційного обліку про обсяги поставленої електричної енергії об`єктам споживача, але не пізніше 25-го числа місяця наступного за місяцем поставки електричної енергії. Оплата рахунку постачальника має бути здійснена споживачем у строки, визначені у рахунку, протягом 5 робочих днів від дати його отримання споживачем, але не пізніше 25-го числа місяця, наступного за місяцем поставки електричної енергії.

Постачальник належним чином здійснював постачання електричної енергії споживачу з травня по вересень 2021 року (копії актів приймання-передачі електричної енергії наявні в матеріалах справи).

Відповідач за поставлену електричну енергію розрахувався частково, зокрема, не розрахувався за вересень 2021 року в повному обсязі.

Вiдповiдно до акту приймання-передачi № 3367 вiд 30.09.2021, відповідачем у вересні 2021 року спожито електричної енергії на суму 360862,03 грн.

Позивач направив відповідачу рахунок та акт приймання-передачі, що підтверджується скріншотом поштової скриньки позивача.

Однак, відповідач примірник підписаного акту не повернув, грошові кошти сплатив частково.

Станом на дату подання позову, заборгованість за поставлену електроенергію становить 206862,03 грн.

У зв`язку із порушенням умов договору, яким передбачено, що споживач повинен оплатити рахунок протягом 5 робочих днів з моменту його виставлення (рахунок направлено 13.10.2021), але не пізніше 25 числа місяця наступного за місяцем постачання, позивачем нараховані з 20.10.2021: пеня в розмiрi подвійної облікової ставки Національного банку України, 3% річних та інфляційні втрати, а також штраф у розмірі семи відсотків від суми заборгованості.

Вiдповiдно до розділу 6 Комерційної пропозиції, за порушення споживачем строків оплати електричної енергії, зазначених у договорі, постачальник має право стягнути iз споживача окрім суми заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення, неустойку (пеню) за кожний день прострочення у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу; також за прострочення понад 30 днiв додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків від суми заборгованості.

Розрахований позивачем, за період з 20.10.2021 по 15.08.2022, розмір штрафних санкцій становить: 1) пеня - 45243,28 грн.; 2) 3% річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України - 5100,71 грн.; 3) інфляційні втрати - 68597,22 грн.; 4) штраф у розмірі 7% - 1448,34 грн.

Вiдтак, на думку позивача, заборгованість відповідача за договором складає 325803,23 грн.

Суд розглянув розрахунки, що надані позивачем та дійшов висновку про їх невірність.

Суд наголошує, що відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Таким чином, строк у п`ять робочих днів для оплати рахунку від 13.10.2021 починається 14.10.2021 та закінчується 20.10.2021. Тож нархування штрафних санкцій має здійснюватись з 21.10.2021.

Судом здійснений власний розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, відповідно до нього: 3% річних становлять 5083,71 грн., а інфляційні втрати - 41151,85 грн.

Стосовно штрафу у розмірі 7%, суд зазначає, що вірний його розмір становить 14480,34 грн., проте, при розгляді справи керується межами позовних вимог.

Також слід зауважити, що сторони у даній справі в розумінні Закону України "Про ринок електричної енергії" є учасниками ринку електричної енергії. У постанові Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 25.02.2022 №332 "Про забезпечення стабільного функціонування ринку електричної енергії, у тому числі фінансового стану учасників ринку електричної енергії на період дії в Україні воєнного стану" зазначено таке: "1. На період дії в Україні воєнного стану та протягом 30 днів після його припинення або скасування надати такі настанови: 16) зупинити нарахування та стягнення штрафних санкцій, передбачених договорами, що укладені відповідно до Закону України "Про ринок електричної енергії", між учасниками ринку електричної енергії.". Відповідно до даної норми, нарахування пені в даній справі, у період з 24.02.2022 по 15.08.2022, є неправомірним.

Судом здійснений розрахунок пені, з урахуванням вищезазначених норм, та визначений такий її розмір - 12955,80 грн.

Загальний розмір заборгованості відповідача за договором, який розрахував суд, становить 280533,73 грн.

Водночас, суд зауважує, що відповідач є комунальним підприємством Бородянської селищної ради. 24.02.2022 розпочалось повномаштабне вторгнення Російської Федерації (далі - окупант) на територію України. Того ж дня по всій території України, Указом Президента України №64/2022 введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року. У перші дні війни була окупована частина Київської області, у тому числі, селище міського типу Бородянка. Під час збройних нападів окупанта та знаходження в селищі окупаційних військ, завдано значних руйнувань адміністративній та цивільній інфраструктурі. Це є загальновідомим фактом, який широко висвітлювався як в українських, так і закордонних засобах масової інформації (https://www.dw.com/uk/borodianka-zruinovani-vshchent-budynky-ta-bratski-mohyly-pid-zavalamy/a-61396935, https://www.ukrinform.ua/rubric-ato/3450446-na-ruinah-borodanki-akij-viglad-mae-selise-pisla-rosijskoi-okupacii.html). Також, суд відзначає, що на веб-сторінці Бородянської селищної територіальної громади: https://rebuildukraine.in.ua/borodianska-hromada, міститься інформація щодо кількості зруйнованих та пошкоджених адміністративних та цивільних споруд.

Згідно з частиною 3 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Зокрема, в постанові Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/3946/16 зазначено, що загальновідомі факти не потребують доказування лише тоді, коли вони визнані такими судом. Загальновідомість того чи іншого факту може мати різні межі. Він може бути відомий у межах країни, окремої області, населеного пункту. Це об`єктивні межі загальновідомості певного юридичного факту.

Також, у постанові Верховного Суду від 10.03.2020 у справі № 910/8395/19 зазначено таке: "Так, загальновідомими обставинами є такі обставини, що відомі широкому загалу, зокрема, суду та особам, які беруть участь у справі. Загальновідомість того чи іншого факту є відносною і залежить від часу, що сплинув після події, поширеності інформації про подію в певній місцевості."

Слід зазначити, що 05.10.2022 відповідно до частини 6 статті 120 Господарського процесуального кодексу України, з метою вручення ухвали суду, старшим секретарем апарату суду здійснений дзвінок відповідачу за номером телефону, що зазначений в актах приймання-передачі електроенергії (наявні в матеріалах справи). Зміст розмови зазначений в телефонограмі від 05.10.2022 та містить таку інформацію: "Особа, яка відповіла на дзвінок повідомила, що КП БСР "Бородянкатепловодопостачання" фактично не існує, процедури банкрутства не проводилось, власником є Бородянська селищна рада, але вона зруйнована внаслідок бойових дій, засобів зв`язку немає.".

Згідно з частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до статті 233 Господарського кодексу України, у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

У постанові від 23.03.2021 у справі №921/580/19 Верховний Суд зазначає, що вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен:

1) з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків;

2) об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з:

інтересів сторін, які заслуговують на увагу;

ступеня виконання зобов`язань;

причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання;

незначності прострочення у виконанні зобов`язання;

невідповідності розміру пені наслідкам порушення;

поведінки винної особи (в тому числі, вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки);

майнового стану сторін.

У вищезазначенній постанові, Верховний Суд також вказує, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності в законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

При цьому, відповідно до постанови Верховного Суду від 30.03.2021 у справі 902/538/18, виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі, і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (пені) до її розумного розміру.

Конституційний Суд України в рішенні від 11.07.2014 № 7-рп/2013 у справі №1-12/2013 сформував таку правову позицію: "наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.".

У постанові від 16.03.2021 у справі № 922/266/20 Верховний Суд враховує правовий висновок Конституційного Суду України та зазначає, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним із принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Неустойка спрямована на забезпечення компенсації майнових втрат постраждалої сторони. Для того, щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було би передбачити.

Також суд бере до уваги позицію Великої Палати Верховного Суду, що зазначена в постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18: "Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.".

Не зважаючи на відсутність заяв по суті справи від відповідача, суд не може ігнорувати загальновідомий факт значних руйнувань адміністративної та цивільної інфраструктури в селищі міського типу Бородянка, комунальним підприємством в якому є відповідач. Зважаючи на це та на вищевикладену інформацію, що була отримана судом, суд вирішив скористатись своїм правом на зменшення розміру неустойки, а саме: пені - на 50 відсотків.

З огляду на те, що розмір штрафу заявлений позивачем у 10 % від належного, розмір заявленого штрафу судом не зменшується.

За змістом статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Норми вказаної статті кореспондуються з положеннями статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно із статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частиною 1 статті 175 Господарського кодексу України встановлено, що майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1, статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із статтею 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння змiна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із частиною 1 статті 612 Цивільного кодеку України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлени договором або законом.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, статей 193, 198 Господарського кодексу України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк, відповідно до умов і порядку укладеного між сторонами договору та згiдно з вимогами закону, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Вiдповiдно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термiн) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Позивачем надано всі підтверджуючі документи, завдяки яким судом встановлено як факт наявності господарських взаємовідносин між сторонами, так і факт наявності заборгованості, включаючи право позивача стягнути з відповідача штрафні санкції, інфляційні втрати та 3% річних.

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно, цей принцип не передбачає обов`язок суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19).

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з одночасним зменшенням пені на 50 %.

Позивачем також заявлено про покладення на відповідача судових витрат позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 20000,00 грн., у зв`язку із чим, суд відмічає таке.

За приписами частини 3 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який, у свою чергу, врегульовано главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Глава 52 Цивільного кодексу України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін; зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» (документ № 5087-VI), гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з частинами 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити такі висновки:

- договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»);

- за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України;

- як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару;

- адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і, навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката, в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв;

- адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»;

- відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

Згідно з пунктом 33 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та детальний опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до пунктів 29, 30 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.07.2021 у справі № 922/2604/20, виходячи із системного аналізу положень частини 8 статті 129, частини 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відсутність документального підтвердження надання правової допомоги є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку із недоведеністю їх наявності.

Крім того, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у пунктах 32 та 34 постанови від 20.11.2018 у справі № 910/23210/17 зазначив, що суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності). Аналогічних висновків дійшов Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «East/West Alliance Limited» проти України (заява № 19336/04, пункт 269).

Статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених звітно-виборним з`їздом адвокатів України 2017 року 09.06.2017, зі змінами, затвердженими з`їздом адвокатів України 2019 року, 15.02.2019, статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в пунктах 27 та 28 постанови від 06.03.2019 у справі № 922/1163/18 вказав, що визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та порядку обчислення таких витрат. У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат.

За результатами аналізу документів, що подані сторонами, суд дійшов висновку, що заявлена сума витрат позивача на професійну правничу допомогу не може бути включена до судових витрат у справі, з подальшим розподілом між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у зв`язку із таким.

До матеріалів справи не надано: акту прийому-передачі наданих юридичних послуг, договору про надання правової допомоги та доказів на підтвердження оплати таких послуг позивачем, щоб підтвердити також факт отримання послуг такої вартості позивачем.

Як наслідок, суд позбавлений можливості пересвідчитись, що правові послуги належної якості дійсно були надані, а також встановити їх вартість, що погоджена між позивачем та адвокатом.

Крім того, судом врахована необгрунтованість заявленої суми вартості послуг та її співмірності зі складністю справи, а також з розглядом справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, зокрема, розмір позовної заяви у кількості 3 аркушів, її зміст, в якому відсутнє посилання на будь-яку судову практику та/або аналіз норм права і здійснено максимально короткий виклад обставин, свідчить, що подібний тип документу не потребує значних затрат часу, оскільки представляє собою не складну та обгрунтовану позовну заяву із специфічною, суто юридичною аргументацією власної позиції, а звичайний опис ситуації з прямим цитуванням (без роз`яснень) декількох норм Цивільного кодексу України. Крім позовної заяви з додатками, представником позивача не подавалось до суду жодних інших заяв, клопотань, доказів.

Результати розгляду справи

Відповідно до статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, а також змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Принцип змагальності конкретизовано у частині 3 статті 13, частині 1 статті 76, частині 1 статті 78, частині 1 статті 79 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін у процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Як визначено Верховним Судом, справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") Европейський суд наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, у свою чергу, звертає увагу на те, що стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Отже, принцип змагальності не лише наділяє осіб, які беруть участь у справі, відповідними правами, але і покладає на них обов`язки подати наявні у них докази на підтвердження своїх вимог.

Оцінюючи подані до матеріалів справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності та, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Розподіл судових витрат

Судовий збір за подання позовної заяви, в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача пропорційно задоволеним позовним вимогам, але з урахуванням повного розміру пені за розрахунком суду.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 2, 11, 73, 74, 76-80, 232, 237, 238 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

вирішив:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерджі 365" до Комунального підприємства Бородянської селищної ради "Бородянкатепловодопостачання" про стягнення заборгованості задовольнити частково.

2. Стягнути з Комунального підприємства Бородянської селищної ради "Бородянкатепловодопостачання" (07801, Київська область, Бучанський район, селище міського типу Бородянка, вулиця Вокзальна, будинок 1-А, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерджі 365" (01001, місто Київ, вулиця Володимирська, будинок 18/2, квартира 12, ) 206682,03 грн. (двісті шість тисяч шістсот вісімдесят дві гривні три копійки) заборгованості за поставлену електричну енергію, 5083,71 грн. (п`ять тисяч вісімдесят три гривні сімдесят одна копійка) 3% річних, 41151,85 грн. (сорок одна тисяча сто п`ятдесят одна гривня вісімдесят п`ять копійок) інфляційних втрат, 6477,90 грн. (шість тисяч чотириста сімдесят сімь гривень дев`яносто копійок) пені, 1448,34 грн. (одна тисяча чотириста сорок вісім гривень тридцять чотири копійки) штрафу, 4009,83 грн. (чотири тисячі дев`ять гривень вісімдесят три копійки) судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне рішення складено 23.02.2023.

Суддя С.О. Саванчук