РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

03.03.2023Справа № 910/13555/22
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ДИСТРИБУЦІЯ-ЦЕНТР»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛК-ТРАНС»

про стягнення 242 787, 39 грн,

Суддя Я.А.Карабань

Без виклику представників сторін (судове засідання не проводилось).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ДИСТРИБУЦІЯ-ЦЕНТР» (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛК-ТРАНС» (надалі-відповідач) про стягнення суми грошових коштів у розмірі 242 787,39 грн, з яких: 134 710,40 грн пеня, 10 236,43 грн 3% річних та 97 840,56 грн інфляційні втрати.

Позовні вимоги, з посиланням на ст. 530, 610-625 Цивільного кодексу України, обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем свого зобов`язання за договором поставки №988 від 11.01.2020, в частині повної та своєчасної оплати поставленого товару.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.12.2022 дану позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом п`яти днів з дня вручення даної ухвали.

19.12.2022 від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.12.2022 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в справі № 910/13555/22, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання).

23.01.2023 від відповідача надійшов відзив на позов, у якому останній заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. Зокрема, зазначає, що через військову агресію зазнав значних збитків за пошкодження обладнання та розорення магазинів у містах Ірпінь, Буча та смт Гостомель, а саме на загальну суму 32 086 318, 63 грн, на підтвердження чого надає висновки експертів, щодо оцінки збитків, у частині пошкодження приміщень, обладнання та викраденого товару відповідача. Вказує, що дані обставини призвели до погіршення його фінансового становища, а тому просить суд зменшити розмір нарахованих позивачем пені, 3 % річних та інфляційних втрат на 90 %.

30.01.2023 від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій останній заперечує проти доводів відповідача викладених у відзиві та, зокрема, зазначає, що поставку товару була здійснена за адресою село Софіївська Борщагівка, що підтверджується видатковими накладними, також відповідач був обізнаний в погіршені свого фінансового становища але продовжував робити замовлення, знаючи, що не зможе оплачувати їх вчасно. Вказує, що 3 % річних та інфляційна складова боргу не підлягає зменшенню, оскільки не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Також надав виписку про рух коштів між ним та відповідачем починаючи з 11.01.2020 по 25.01.2023.

Заперечення від відповідача до суду не надходили.

Враховуючи викладене вище, беручи до уваги відсутність будь-яких клопотань сторін, у яких останні заперечували проти розгляду даної справи по суті, а також зважаючи на наявність в матеріалах справи всіх документів та доказів, необхідних для повного, всебічного та об`єктивного її розгляду і вирішення цього спору, суд дійшов висновку про можливість вирішення по суті наведеної справи, призначеної до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення/виклику представників сторін (без проведення судового засідання), за наявними в ній матеріалами.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши надані документи та матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

11.01.2020 між позивачем (далі - постачальник) та відповідачем (далі - покупець) укладено договір поставки №988 (далі - договір) відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов`язується доставляти продовольчу та/або непродовольчу продукцію (надалі - «товар») покупцю на умовах та в строки, що передбачені цим договором, а покупець зобов`язується приймати товар і сплачувати за нього на умовах цього договору.

Відповідно до п. 1.3. договору факт передачі товару постачальником та його отримання покупцем настає з моменту підписання уповноваженими представниками сторін пакету документів (видаткової та/або товарно-транспортної або транспортної накладної, або іншого первинного документу, який затверджений у постачальника, та не суперечить вимогам чинного законодавства України).

Згідно із п. 7.1. договору загальна сума даного договору складається із сум поставок партій товару, які були прийняті за видатковими накладними, що були поставлені потягом строку дії цього договору.

Оплата здійснюється покупцем в національній грошовій одиниці України через 45 календарних днів з дати поставки товару (п. 7.8. договору).

У пункті 9.7. договору сторони погодили, що у випадку порушення покупцем строків оплати за товар, передбачених п. 7.8. договору покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми, за кожен день такого прострочення.

З видаткових накладних та товарно-транспортних накладних за період січень 2020 року - квітень 2022 року вбачається, що постачальник передав, а покупець отримав товар загальною вартістю 6 416 593, 56 грн.

З виписок по рахунку № UA0084002 за період з 07.04.2020 по 15.04.2022, вбачається, що покупець сплатив постачальнику за отриманий товар 4 678 024,09 грн.

Крім того, покупець повернув постачальнику товар згідно накладних на повернення №50, №49 та №48 від 26.03.2020 на суму 6 585,80 грн.

Також 11.01.2020 між позивачем (далі - замовник) та відповідачем (далі - виконавець) укладено договір про надання послуг №М1135 (далі - договір -2) відповідно до п. 1.1. якого виконавець надає замовнику послуги з розміщення товарів на торгівельних площах точок роздрібної торгівлі власної мережі, в частині забезпечення відповідного асортименту і достатньої кількості, що реалізовуватиметься, згідно умов договору поставки №988 від 11.01.2020, протягом строку дії останнього.

Відповідно до п. 6.2. договору-2 сторони погодили, що виконавець надає, а замовник приймає документи, зокрема: оригінал рахунку, акт виконаних робіт у формі, що погоджена сторонами, не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітним періодом, в якому послуги фактично були надані. Замовник зобов`язаний підписати акт виконаних робіт, не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним, або надати виконавцю письмові обґрунтовані заперечення та вимагати їх усунення.

З актів надання послуг за період з 31.01.2020 по 31.01.2022 вбачається, що виконавець надав замовнику послуги загальною вартістю 1 167 001, 52 грн.

Відповідно до актів про взаємозалік зустрічних однорідних вимог за період з 09.01.2020 по 28.02.2022 сторони, маючи одна до одної зустрічні грошові вимоги, строк виконання яких настав, керуючись ст. 601 Цивільного кодексу України дійшли згоди провести залік зустрічних однорідних вимог, що виникли на підставі договору поставки №988 від 11.01.2020 та договору про надання послуг №М1135 від 11.01.2020 у розмірі 1 167 001,52 грн.

Вимогами за вих. №4 від 06.06.2022 та за вих. №8 від 25.07.2022, що позивач вимагав у відповідача протягом 3 днів з моменту їх отримання оплатити суми заборгованості в розмірі 564 982, 15 грн.

Після звернення позивача до суду з позовом у справі № 910/7139/22 відповідачем частково сплачено суму боргу у розмірі 129 964,99 грн, що підтверджується платіжними дорученнями № 305817452 від 17.08.2022 та № 3059663 від 06.09.2022, тобто сума заборгованості склала 435 017, 16 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.11.2022 у справі № 910/7139/22 стягнуто з відповідача суму основного боргу в розмірі 435 017, 16 грн.

Разом з тим, питання щодо стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат у справі № 910/7139/22 судом не вирішувалось.

Так, відповідачем за період з 04.11.2022 по 22.11.2022 погашено суму основного боргу в розмірі 435 017, 16 коп, що підтверджується виписками банку.

Спір у даній справі виник з підстав неналежного виконання відповідачем зобов`язання за договором в частині своєчасної оплати поставленої продукції, з огляду на що позивач просить стягнути з відповідача пеню за період з 01.03.2022 по 22.11.2022 в розмірі 134 710, 40 грн, 10 236,43 грн 3% річних за період з 01.03.2022 по 22.11.2022 та 97 840,56 грн інфляційних втрат за період з березня по жовтень 2022 року.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Статтею 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Договір укладений між позивачем та відповідачем є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення в його сторін прав та обов`язків: майново-господарських зобов`язань згідно ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно із ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.11.2022 у справі № 910/7139/22, яке набрало законної сили 22.11.2022, було встановлено факт прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання за договором в частині повної та своєчасної оплати поставленого товару та факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем.

Частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Разом з тим, у справі № 910/7139/22 позивачем не заявлялось та судом не вирішувалось питання щодо стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат.

При цьому суд зазначає, що саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум передбачених частиною другою статті 625 Цивільного Кодексу України. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання (п.7.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»).

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного Кодексу України

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 7.8. договору передбачено, що оплата здійснюється покупцем через 45 календарних днів з дати поставки товару.

Якщо останній день строку для оплати припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, то в силу частини п`ятої статті 254 Цивільного кодексу України, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Судом перевірено наданий позивачем розрахунок строку оплати за видатковими накладними № 47 від 13.01.2022 на суму 25 922, 28 грн, № 54 від 17.01.2022 на суму 6 000, 00 грн, № 80 від 19.01.2022 на суму 17 739, 36 грн, № 139 від 19.01.2022 на суму 124 476, 24 грн, № 213 від 03.02.2022 на суму 24 548, 16 грн, № 236 від 09.02.2022 на суму 73 731, 48 грн, № 305 від 17.02.2022 на суму 27 428, 76 грн та № 551 від 12.04.2022 на суму 144 612, 00 грн та встановлено, що він виконаний невірно, оскільки останнім не враховано, що якщо останній день оплати припадає на вихідний день, то він переносить на наступний за ним робочий день.

Тому судом здійснено власний розрахунок строку оплати за видатковими накладними, враховуючи 45-ти денний строк оплати встановлений в п. 7.8. договору, а саме:

Видаткова накладнаОстанній день строку оплати
№ 47 від 13.01.202227.02.2022
№ 54 від 17.01.202203.03.2022
№ 80 від 19.01.202207.03.2022
№ 139 від 27.01.202214.03.2022
№ 213 від 03.02.202221.03.2022
№ 236 від 09.02.202228.03.2022
№ 305 від 17.02.202204.04.2022
№ 551 від 12.04.2022 27.05.2022
Суд зауважує, що вказані вище видаткові накладні підписані та скріплені печаткою відповідача без будь-яких зауважень чи заперечень.

Частиною 1 статті 625 Цивільного Кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно зі частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України, за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною другою статті 625 Цивільного Кодексу України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми за користування коштами.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Суд звертає увагу на те, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Зазначений спосіб розрахунку склався як усталена судова практика, його використовують всі бухгалтерські програми розрахунку інфляційних.

Вказана правова позиція також викладена в постанові Верховного Суду у складі об`єднаної Палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020 № 910/13071/19.

Судом перевірено наданий позивачем розрахунок 3 % річних за загальний період з 01.03.2022 по 22.11.2022, суд зазначає, що він виконаний невірно, оскільки остання оплата відповідачем здійснена 22.11.2022, суд зазначає, що день оплати при розрахунку не враховується та як зазначено вище, позивачем невірно визначено строки оплати по видатковим накладним, тому судом здійснено порахунок 3 % річних за період з 01.03.2022 по 21.11.2022, враховуючи часткові оплати, а саме наступним чином:

Дата оплатиСума оплати (грн)Сума боргуПеріод нарахування 3 % річних3 % річних (грн)
317 088, 3101.03.2022 - 03.03.202278,19
323 088, 3104.03.2022 - 07.03.2022106,22
340 827, 6708.03.2022 - 14.03.2022196,09
465 303, 9115.03.2022 - 21.03.2022267,71
489 852, 0722.03.2022 - 28.03.2022281,83
563 583, 5529.03.2022 - 04.04.2022324,25
591 012, 3105.04.2022 - 14.04.2022485,76
15.04.2022144 612, 00446 400, 3115.04.2022 - 29.04.2022550,36
30.04.202226 030, 16420 370, 1530.04.2022 - 27.05.2022967,43
564 982 ,1528.05.2022 - 16.08.20223 761,39
17.08.202299 960 ,71465 021, 4417.08.2022 - 05.09.2022764,42
06.09.202230 004, 28435 017, 1606.09.2022 - 03.11.20222 109,54
04.11.202250 070 , 88384 946, 2804.11.2022 - 14.11.2022348,03
15.11.2022192 537, 88192 408, 4015.11.2022 - 17.11.202247,44
18.11.2022192 008, 40400, 0018.11.2022 - 21.11.20220,13
22.11.2022400, 00
Всього:10 288, 79
За розрахунком суду розмір 3 % річних за загальний період з 01.03.2022 по 21.11.2022 становить 10 288, 79 грн, тобто є більший, ніж визначено позивачем.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України згідно якого, суд при ухваленні рішення не може виходити за межі позовних вимог, судом розглядаються позовні вимоги в межах заявлених позивачем вимог.

Тому вимога позивача про стягнення з відповідача 3 % річних підлягає задоволенню в розмірі визначеному позивачем - 10 236, 43 грн.

Також перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрату розмірі 97 840, 56 грн за період з березня по жовтень 2022 року, суд зазначає, що він виконаний невірно, оскільки при розрахунку останнім не враховано часткові оплати та те, що якщо час прострочення в неповному місяці менше або дорівнює половині, за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Судом здійснено власний розрахунок інфляційних втрат за період з березня по жовтень 2022 року, а саме наступним чином:

Сума боргу (грн)Період нарахування інфляціїІнфляція (грн)
465 303, 91березень 2022 року20 938, 68
446 400, 31квітень 2022 року13 838, 41
420 370, 15травень 2022 року11 349, 99
564 982, 15червень - серпень 2022 року28 044, 24
435 017, 16вересень - жовтень 2022 року19 347, 39
Всього93 518, 71
За розрахунком суду розмір інфляційних втрат за період з березня по жовтень 2022 року становить 93 518, 71 грн, а тому позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат підлягають задоволенню частково, а саме в розмірі визначеному судом, а саме 93 518, 71 грн.

Крім цього, за порушення виконання грошового зобов`язання позивач просить стягнути з відповідача пеню за загальний період з 01.03.2022 по 22.11.2022 у розмірі 134 710, 40 грн.

За змістом ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Положеннями п. 4 ст. 231 Господарського кодексу України визначено, що розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України).

У пункті 9.7. договору сторони погодили, що у випадку порушення покупцем строків оплати за товар, передбачених п. 7.8. договору покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми, за кожен день такого прострочення.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені в сумі 134 710, 40 грн за період з 01.03.2022 по 22.11.2022, суд зазначає, що він виконаний невірно, оскільки, як установлено судом вище, позивачем невірно визначено строк оплати по вказаним вище накладним та те, що день оплати при розрахунку не враховується, а тому останнім невірно визначено періоди нарахування пені. Також позивачем не враховано шестимісячний строк нарахування пені визначений ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України та невірно зазначено номера видаткових накладних.

Судом здійснено власний розрахунок пені за несвоєчасну оплату, по кожній видатковій накладній окремо, враховуючи часткові оплати відповідача та шестимісячний строк нарахування пені встановлений ч. 6 ст. 232Господарського кодексу України, а саме за заявлений позивачем період з 01.03.2022 по 21.11.2022, наступним чином:

Видаткова накладнаДата оплатиСума оплати (грн)Сума боргуПеріод нарахування пеніПеня (грн)
№ 3064 від 09.12.2021 На суму 291 869, 40 115 287,6701.03.2022 - 14.04.20222 842, 71
№ 3128 від 16.12.2021 на суму 21 403, 20 21 403, 2001.03.2022 - 14.04.2022527,75
№ 3228 від 23.12.2021 на суму 53 984, 28 53 984, 2801.03.2022 - 14.04.20221 331, 12
15.04.2022144 612, 0046 063,1515.04.2022 - 29.04.2022378,60
30.04.202226 030, 1620 032,9930.04.2022 - 07.08.2022 2 184,42
№ 3277 від 29.12.2021 на суму 100 490,88 100 490, 8801.03.2022 - 15.08.202215 362,72
17.08.202299 960,7120 563, 16
№ 47 від 13.01.2022 на суму 25 922, 28 25 922, 2801.03.2022 - 28.08.20224 424,54
№ 54 від 17.01.2022 на суму 6 000, 00 6 000, 0004.03.2022 - 04.09.2022 1 081,64
06.09.202230 004, 2822 481, 16
№ 80 від 19.01.2022 на суму 17 739, 36 17 739, 3608.03.2022 - 08.09.20223 227,11
№ 139 від 27.01.2022 на суму 124 476, 24 124 476, 2415.03.2022 - 15.09.202223 360,61
№ 213 від 03.02.2022 на суму 24 548, 16 24 548, 1622.03.2022 - 22.09.20224 748,22
№ 236 від 09.02.2022 на суму 73 731, 48 73 731, 4829.03.2022 - 29.09.202214 685,69
№ 305 від 17.02.2022 на суму 27 428, 76 27 428, 7605.04.2022 - 05.10.20225 583,44
04.11.202250 070,88240 334,28
15.11.2022192 537,8847 796, 40
№ 551 від 12.04.2022 на суму 144 612, 00 144 612,0028.05.2022 - 17.11.202233 756,01
18.11.2022192 008,40400,0018.11.2022 - 21.11.20222.19
Всього:113 496,77
За розрахунком суду розмір пені за період з 01.03.2022 по 21.11.2022 складає 113 496, 77 грн, а тому позовні вимоги в частині стягнення пені підлягають задоволенню в розмірі визначеному судом.

Разом з тим відповідачем заявлено про зменшення розміру пені, 3 % річних та інфляційних втрат на 90 %, на підставі ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18.03.2021 у справі № 902/417/18 дійшла висновку про те, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Тому посилання позивача на те, що заявлені до стягнення 3 % річних не підлягають зменшенню відхиляються судом, як не обґрунтовані.

Водночас слід зазначити, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, тобто, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

В обґрунтування клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, відповідач посилається на те, що в умовах воєнного стану зазнав значних збитків за пошкодження обладнання та розорення магазинів у містах Ірпінь, Буча та смт Гостомель, на підтвердження чого надає висновки експертів, щодо оцінки збитків, у частині пошкодження приміщень, обладнання та викраденого товару, що призвело до погіршення його фінансового становища.

Оцінюючи обґрунтованість доводів відповідача, суд враховує, посилання останнього викладені в клопотання про зменшення розміру неустойки та те,що що відповідач здійснює підприємницьку діяльність в умовах воєнного стану працює, стягнення з останнього значних сум штрафів може призвести до негативних наслідків.

Крім того, суд враховує, що порушення виконання зобов`язань внаслідок несвоєчасної оплати товару, не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин (зворотного матеріали справи не містять).

Беручи до уваги наведені вище обставини, суд вважає обґрунтованим зменшення розміру заявленої до стягнення пені та 3 % річних на 40 %. У зв`язку з цим, клопотання відповідача про зменшення розміру неустойки підлягає частковому задоволенню, а з відповідача підлягає стягненню пеня в розмірі 68 098, 06 грн (113 496, 77 грн - 40%) та 3 % річних у розмірі 6 141, 86 грн (10 236, 43 грн - 40%).

Разом з тим суд зазначає, що застосування положень ст. 625 ЦК України, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних нарахувань, а тому інфляційні збитки не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу, а тому в суду відсутні підстави для зменшення суми інфляції.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене вище, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду.

Підсумовуючи наведене вище, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 68 098, 06 грн пені, 93 518, 71 грн інфляційних втрат та 6 141, 86 грн 3 % річних.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 258, 78 грн покладаються на відповідача пропорційно задоволених позовних вимог.

Окрім цього, відповідно до платіжного доручення N 4305 позивачем 01.12.2022 сплачено 3 750, 00 грн судового збору за звернення з позовом до Господарського суду міста Києва. Згідно з випискою ці кошти були зараховані до спеціального фонду державного бюджету України.

Суд зазначає, що ціна позову становить 242 787, 39 грн, а тому позивачу належало сплатити 3 641, 81 грн судового збору, отже, позивачем було переплачено 108, 19 грн судового збору.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми.

Суд роз`яснює позивачу, що він у праві звернутися до суду з заявою про повернення надмірно сплаченого судового збору в сумі 108, 19 грн.

Керуючись статтями 86, 129, 233, 237 - 238, 240, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛК-ТРАНС» (04050, місто Київ, вулиця Юрія Іллєнка, будинок 12, ідентифікаційний код 37470510) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ДИСТРИБУЦІЯ-ЦЕНТР» (03142, місто Київ, проспект Академіка Палладіна, будинок 44, корпус 8, ідентифікаційний код 36263797) 68 098 (шістдесят вісім тисяч дев`яносто вісім) грн 06 коп. пені, 93 518 (дев`яносто три тисячі п`ятсот вісімнадцять) грн 71 коп. інфляційних втрат, 6 141 (шість тисяч сто сорок одну) грн 86 коп. 3 % річних та 3 258 (три тисячі двісті п`ятдесят вісім) грн 78 коп. судового збору.

3. У задоволенні іншої частини позову відмовити.

4. Після набрання рішенням суду законної сили видати наказ.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до апеляційної інстанції у строки передбачені ст. 256 ГПК України.

Суддя Я.А. Карабань