СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2023 року м. Харків Справа №922/2334/21

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Россолов В.В., суддя Слободін М.М.,

за участю секретаря судового засідання Беккер Т.М.,

за участю представників у режимі відеоконференції:

апелянта Хуторянець О.В., довіреність №514/21 від 14.07.2021 року, свідоцтво ВА№1004 від 16.03.2018 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» (вх.№115Х/1) на ухвалу Господарського суду Харківської області від 20.12.2021 року, винесену за результатом розгляду вимог Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича фірма «Альянс» у справі №922/2334/21

за заявою Акціонерного товариства «Райффайзен Банк», м.Київ,

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Софія-Близнюки», ,

про визнання банкрутом,-

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 20.12.2021 року у справі №922/2334/21 (повний текст підписано 28.12.2021 року, суддя Кононова О.В.) задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича фірма «Альянс» (вх.№22377 від 23.09.2021 року) з грошовими вимогами до боржника.

Визнано грошові вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича фірма «Альянс» до боржника у загальному розмірі 1756481,92 грн., з яких: 820000,00 грн. основна сума заборгованості; 98126,18 грн. інфляційні витрати; 23815,74 грн. 3% річних; 810000,00 грн. - штраф; 4540,00 грн. судовий збір, сплачений за подачу заяви з грошовими вимогами до боржника.

Зобов`язано розпорядника майна включити визнані судом вимоги до реєстру вимог кредиторів у визначеній Кодексом України з процедур банкрутства черговості.

Акціонерне товариство «Райффайзен Банк» з вищевказаною ухвалою суду першої інстанції не погодилося та звернулося до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті ухвали норм права, на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просило:

- поновити строк на апеляційне оскарження ухвали Господарського суду Харківської області від 20.12.2021 року у справі №922/2334/21;

- скасувати ухвалу Господарського суду Харківської області від 20.12.2021 року у справі №922/2334/21 про визнання грошових вимог Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича фірма «Альянс» у загальному розмірі 1756481,92 грн., з яких: 820000,00 грн. основна сума заборгованості; 98126,18 грн. інфляційні витрати; 23815,74 грн. 3% річних; 810000,00 грн. - штраф; 4540,00 грн. судовий збір, сплачений за подачу заяви з грошовими вимогами до боржника;

- постановити нову, якою відхилити повністю вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича фірма «Альянс» до боржника.

Досліджуючи матеріали апеляційної скарги АТ «Райффайзен Банк» встановлено, що апелянт надаючи до суду одну апеляційну скаргу фактично оскаржив сім окремих процесуальних документів, а саме шість індивідуальних ухвал щодо грошових вимог кредиторів та одну ухвалу, винесену за результатом попереднього засідання. При цьому, прохальна частина апеляційної скарги не містить окремого положення щодо оскарження вимог саме Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича фірма «Альянс». У той час, описова та мотивувальна частина містить розділи, в яких зазначається про незгоду з визнанням вимог вказаного кредитора і необхідність скасування відповідної ухвали.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 07.09.2022 року апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» залишено без задоволення, а ухвалу Господарського суду Харківської області від 20.12.2021 року у справі №922/2334/21 (винесену за результатом попереднього засідання) без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07.12.2022 року постанову Східного апеляційного господарського суду за результатами розгляду апеляційної скарги Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» від 07.09.2022 року у справі №922/2334/21 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Так, суд касаційної інстанції вказав, що ні мотивувальна, ні резолютивна частини постанови Східного апеляційного господарського суду від 07.09.2022 року у справі №922/2334/21 за результатами розгляду апеляційної скарги АТ «Райффайзен Банк» не містять судового рішення за результатами розгляду апеляційної скарги в частині вимоги банку про скасування шести ухвал Господарського суду Харківської області від 20.12.2021 року у справі №922/2334/21 за результатами розгляду грошових вимог кредиторів, зокрема, Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича фірма «Альянс».

Тобто, апеляційним судом фактично не було переглянуто в апеляційному порядку шість ухвал Господарського суду Харківської області від 20.12.2021 року у справі №922/2334/21, що постановлені за результатами розгляду грошових вимог кредиторів.

Після надходження матеріалів справи №922/2334/21 до Східного апеляційного господарського суду, здійснено автоматизований розподіл судової справи між суддями.

13.01.2023 року колегією суддів Східного апеляційного господарського суду винесено ухвалу, якою роз`єднано апеляційні вимоги Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» за скаргою вих.№188/2/30 від 14.01.2022 року. Виділено, зокрема, в окреме самостійне апеляційне провадження вимоги Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» за апеляційною скаргою вих.№188/2/30 від 14.01.2022 року щодо скасування ухвали Господарського суду Харківської області від 20.12.2021 року про визнання грошових вимог Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича фірма «Альянс» до боржника у загальному розмірі 1756481,92 грн., з яких: 820000,00 грн. основна сума заборгованості; 98126,18 грн. інфляційні витрати; 23815,74 грн. 3% річних; 810000,00 грн. - штраф; 4540,00 грн. судовий збір, сплачений за подачу заяви з грошовими вимогами до боржника і постановлення нової, якою відхилити повністю вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича фірма «Альянс» до боржника. Також ухвалено Відділу документального забезпечення та контролю Східного апеляційного господарського суду здійснити дії по реєстрації окремих самостійних апеляційних проваджень, що було вчинено 13.01.2022 року.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 17.01.2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» на ухвалу Господарського суду Харківської області від 20.12.2021 року, винесену за результатом розгляду вимог Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича фірма «Альянс» у справі №922/2334/21; встановлено строк на протязі якого учасники справи мають право подати до суду клопотання, заяви, документи та докази в обґрунтування своєї позиції по справі. Запропоновано учасникам справи визначитися зі своєю явкою у судове засідання (можливістю його проведення за відсутністю представника) шляхом своєчасного повідомлення суду. Повідомлено учасників справи про можливість участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції та про можливість подати документи у справі на електронну адресу суду, через особистий кабінет в системі «Електронний суд», поштою, факсом або дистанційні засоби зв`язку, вчинити інші процесуальні дії в електронній формі з використанням власного електронного цифрового підпису, прирівняного до власноручного підпису з урахуванням вимог Закону України «Про електронний цифровий підпис» та Закону України «Про електронні довірчі послуги». Офіційна електронна пошта суду: . Доведено до відома учасників справи, що нез`явлення у судове засідання апеляційної інстанції (особисто чи представників) належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, а також відсутність відповідного клопотання, не тягне за собою відкладення розгляду справи на іншу дату, а також не перешкоджає розгляду справи по суті.

Учасники справи про час та місце судового засідання повідомлялись шляхом направлення на їх поштові адреси та на електронні адреси, що наявні у матеріалах справи (повідомлені учасниками справи шляхом зазначення у документах, які надавались до суду) копії ухвали суду від 17.01.2023 року.

Згідно із Законом України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення (включаючи ухвали суду господарського суду про відкриття провадження у справі) є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання (ст. 2). Для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень; суд вносить до Реєстру всі судові рішення, викладені у письмовій формі, не пізніше наступного дня після їх ухвалення або виготовлення повного тексту (ст. 3). Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ст. 4).

Ухвала суду у даній справі була розміщена в Єдиному державному реєстрі судових рішень, що підтверджується даними вказаного Реєстру, який є відкритим.

Згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Колегія суддів вважає, що судом апеляційної інстанції було вчинено всі належні та допустимі заходи направленні на повідомлення учасників справи про час та місце судового засідання.

В обґрунтування апеляційної скарги щодо скасування ухвали про визнання кредиторських вимог Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича фірма «Альянс», апелянт вказує, що суд першої інстанції передчасно визнав кредиторські вимоги і не звернув уваги на суттєві обставини.

Так, апелянт зазначає, що додане ТОВ НВФ «Альянс» до заяви про визнання грошових вимог до боржника платіжне доручення №592 від 12.10.2020 року про перерахування грошових коштів в розмірі 1620000,00 грн. на рахунок боржника є неналежним доказом виникнення кредиторських вимог оскільки вчинене не у відповідності до договору поставки №12101 від 12.10.2020 року, адже передплати чи авансу вказаний договір не передбачає.

При цьому, призначення платежу вказаного платіжного доручення: «за соняшник зг рах.№23 від 12.10.20 ПДВ 20% 270000 грн.» може свідчити про фактичну поставку боржником на ТОВ НВФ «Альянс» товару на суму 4050000,00 грн. з ПДВ внаслідок чого виставлено рах.№23 від 12.10.2020 року, а кредитор здійснив часткову оплату на суму 1620000,00 грн. про що сам кредитор зазначає у своїй заяві, де вказує, що ТОВ «Софія-Близнюки» виставлено рахунок, а сплачено було лише частину. До того ж ТОВ НВФ «Альянс» не називає вказану суму як передплата, що може свідчити про оплату за товар. Щодо часткового повернення коштів боржником в сумі 800000,00 грн., апелянт вказує, що це не підтверджується жодним доказом, а з поданих виписок не вбачається хто саме здійсним оплату трьома платежами, та не надано окремі платіжні доручення з яких би чітко вбачалось, що платником є саме ТОВ «Софія-Близнюки».

Апелянт вказує, що Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що у разі виникнення мотивованих сумнівів сторін у справі про банкрутство щодо обґрунтованості кредиторських вимог на заявника таких кредиторських вимог покладається обов`язок підвищеного стандарту доказування задля забезпечення перевірки господарським судом підстав виникнення таких грошових вимог, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог. Натомість, на думку скаржника, суд першої інстанції уваги на стандарти доказування не звернув.

У судовому засіданні 13.02.2023 року представник апелянта - АТ «Райффайзен Банк» підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги і наполягав на її задоволенні.

Представники ТОВ НВФ «Альянс», боржник чи арбітражний керуючий у судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили. Як вже зазначалось, суд ухвалою від 17.01.2023 року доводив до відома учасників справи, що нез`явлення у судове засідання апеляційної інстанції (особисто чи представників) належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, а також відсутність відповідного клопотання, не тягне за собою відкладення розгляду справи на іншу дату, а також не перешкоджає розгляду справи по суті. Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про розгляд апеляційної скарги у даній справі за відсутності представників ТОВ НВФ «Альянс», боржника та арбітражного керуючого.

У ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представника апелянта, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 19.08.2021 року відкрито провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Софія-Близнюки, ; визнано розмір вимог ініціюючого кредитора Акціонерного товариства «Райффайзен Банк», в тому числі й забезпечених заставою майна боржника та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів; введено процедуру розпорядження майном боржника; призначено розпорядником майна боржника арбітражного керуючого Хандуріна Дмитра Вікторовича та призначено дату проведення попереднього засідання суду.

Офіційне оприлюднення повідомлення про відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ «Софія-Близнюки» здійснено 19.08.2021 року за №67081 на офіційному веб-сайті ВГСУ, в якому встановлений граничний строк подання заяв кредиторів з вимогами до боржника.

Після офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про визнання банкрутом надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича фірма «Альянс» (вх.№22377 від 23.09.2021 року) з грошовими вимогами до боржника Товариства з обмеженою відповідальністю «Софія-Близнюки» на загальну суму 1756481,92 грн.

Відповідно до частини першої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ) конкурсні кредитори за вимогами, що виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.

Аналіз приписів статті 45 КУзПБ, дає підстави стверджувати, що кредитор, подаючи до господарського суду відповідну заяву з вимогами до боржника, самостійно визначає розмір таких вимог та підтверджує їх відповідними документами, при цьому, до обов`язків суду при розгляді відповідних заяв входить саме перевірка їх обґрунтованості та наявності документів, що підтверджують відповідні вимоги.

На стадії звернення кредиторів з вимогами до боржника та розгляду зазначених вимог судом принципи змагальності та диспозитивності у справі про банкрутство проявляються у наданні заявником відповідних документів на підтвердження своїх кредиторських вимог та заперечень боржника та інших кредиторів проти них (такий висновок неодноразово зазначався у постановах Верховного Суду від 23.04.2019 року у справі №910/21939/15, від 11.07.2019 року у справі №904/2394/18 та інших)

Частиною першою статті 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Верховний Суд звертає увагу, що тягар доведення наявності вимог до боржника належними, достатніми та допустимими доказами, відповідно і обов`язок доведення кредиторських вимог одночасно з поданням відповідних документів, що їх підтверджують, покладено саме на кредитора.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 29.03.2018 у справі №916/4644/15, від 23.04.2019 у справі №910/21939/15.

Заявлені у даній справі Товариством з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича фірма «Альянс» до визнання кредиторські вимоги складаються та обґрунтовуються наступним.

12.10.2020 року між ТОВ «Софія-Близнюки» як постачальником та ТОВ НВФ «Альянс» як покупцем укладено договір поставки №12101 та підписано специфікацію №1 від 12.10.2020 року до нього, згідно якої боржник зобов`язався поставити кредитору 300 тон насіння соняшника за ціною 13500,00 грн. з ПДВ за одну тону, загальною вартістю 4050000,00 грн. із ПДВ, у строк до 26.10.2020 року.

Боржником був наданий кредитору рахунок №23 від 12.10.2020 року на загальну суму 4050000,00 грн. із ПДВ.

З матеріалів справи вбачається, що 12.10.2020 року кредитором ТОВ НВФ «Альянс» за наданим рахунком сплачено боржнику грошові кошти в розмірі 1620000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №592 від 12.10.2020 року із призначенням платежу «за соняшник зг рах.№23 від 12.10.20 ПДВ 20% 270000 грн.».

ТОВ НВФ «Альянс» зазначає, що таким чином було здійснено попередню оплату за 120 тон насіння соняшника.

У період з 12 по 26 жовтня 2020 року включно боржник не розпочав поставку продукції за договором №12101, у зв`язку з чим кредитор направив боржнику вимогу №0112-4 від 01.12.2020 року про повернення суми попередньої оплати, у якій зазначав про необхідність повернути всю суму попередньої оплати в розмірі 1620000,00 грн. впродовж трьох днів з моменту направлення вимоги.

Також боржнику направлявся для належного оформлення акт звірки взаєморозрахунків станом на 01.12.2020 року.

22.03.2021 року боржник повернув на банківський рахунок кредитора грошові кошти трьома платежами в розмірі 202000,00 грн., 299000,00 грн. та 299000,00 грн., що разом складає 800000,00 грн., із призначенням платежів: «попвернен.перерах коштів по платіжн дорученню №592 від 12.10.2020р. у зв`язку з непостачанням на адресу товару за дог №12101 від 12.10.2020 ТОВ «Софія-Близнюки», що підтверджується банківською випискою.

Таким чином, неповернутою залишилась сума сплаченої попередньої оплати у розмірі 820000,00 грн.

Кредитор також заявив до визнання суму інфляційних втрат у розмірі 98126,18 грн.; 3% річних у розмірі 23815,74 грн. нарахованих за період з 09.12.2020 року по 18.08.2021 року, нарахований на підставі п. 7.3. договору - штраф у розмірі 20% від вартості недопоставленої продукції, що становить 810000,00 грн.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За змістом ч. 1ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Укладаючи 12.10.2020 року договір і підписуючи до нього специфікацію між сторонами виникли правовідносини поставки, які регулюються нормами ст. 712 Цивільного кодексу України та ст.ст. 264-271 Господарського кодексу України. В частині, що не суперечить договору, до вказаного правочину також застосовуються норми Цивільного кодексу України, які регулюють правила купівлі-продажу (ст.ст. 655-697 Цивільного кодексу України).

Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу (ст. 663 Цивільного кодексу України).

Так, у специфікації, що була підписана обома сторонами, узгоджено строк поставки - до 26.10.2020 року.

Відповідно до ст. 525 та ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

З наданих кредитором матеріалів заяви про визнання кредиторських вимог вбачається, що ТОВ «Софія-Близнюки» у визначений специфікацією строк не здійснив поставку продукції. При цьому, сам боржник згідно його пояснень (заяві про визнання кредиторських вимог) не заперечував проти обставини невиконання ним прийнятого на себе зобов`язання.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Аналогічні положення закріплені і в ст.ст. 216, 217 Господарського кодексу України. При цьому, несвоєчасне виконання грошових зобов`язань є належною підставою у розумінні ст.218 Господарського кодексу України для застосування заходів господарсько-правової відповідальності.

Як встановлено ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Відповідно до п. 7.3. договору від 12.10.2020 року постачальник має сплатити на користь покупця штраф у розмірі 20% непоставленої продукції.

На підставі норм права та умов договору, кредитором заявлено до визнання 810000,00 грн. штрафу.

Суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, здійснивши перевірку розрахунку заявленого до стягнення штрафу, визнав його арифметично вірним, а відповідні вимоги обґрунтованими.

Частиною 2 ст. 693 Цивільного кодексу України передбачено, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

01.12.2020 року кредитором було направлено боржнику вимогу про повернення суми попередньої оплати за вих.№0112-4.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України - якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як вже зазначалось, 22.03.2021 року боржник повернув на банківський рахунок кредитора грошові кошти трьома платежами в розмірі 202000,00 грн., 299000,00 грн. та 299000,00 грн., що разом складає 800000,00 грн., із призначенням платежів: «попвернен.перерах коштів по платіжн дорученню №592 від 12.10.2020р. у зв`язку з непостачанням на адресу товару за дог №12101 від 12.10.2020 ТОВ «Софія-Близнюки», що підтверджується банківською випискою.

Вказане спростовує твердження апелянта, що боржник не проводив відповідні операції. До того ж, як вже зазначалось, боржник визнаючи вимоги кредитора ТОВ НВФ «Альянс» на суму 820000,00 вказав, що це є залишок неповернених коштів, які були перераховані кредитором за договором поставки від 12.10.2020 року.

Щодо посилань апелянта, що умовами договору не передбачено здійснення попередньої оплати, то дійсно, а ні договір, а ні специфікація не містять положення про обов`язок покупця здійснити авансовий платіж. Разом з тим, а ні договір, а ні специфікація, а ні норми чинного законодавства, не забороняють проведення дій по вчиненню авансового платежу у випадку, якщо таке положення договір не містить.

Наразі кредитор, здійснюючи платіж за укладеним договором та на підставі виставленого боржником рахунку не порушив приписи чинного законодавства, а відповідні посилання апелянта не спростовують ту обставину, що кредитором було проведено перерахування коштів на користь боржника, обставини невиконання боржником прийнятого на себе зобов`язання і не повернення у зв`язку з цим у належному розмірі таких коштів, що є простроченням.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз зазначеної статті вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.

На підставі вищевказаної норми Закону за прострочення виконання зобов`язання по поверненню коштів, позивачем розраховано та заявлено до стягнення на свою користь 3% річних у розмірі 23815,74 грн. та інфляційні втрати у розмірі 98126,18 грн.

Суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, здійснивши перевірку розрахунку заявлених до стягнення інфляційних втрат та 3% річних, визнав його арифметично вірним, а відповідні вимоги обґрунтованими та підтвердженими.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Апелянт ставить під сумнів реальність договору, стверджує про можливу удаваність (фіктивність) дій сторін кредитора та боржника.

Однак, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що апелянт не надав будь-яких доказів у підтвердження наявності підстав сумнівності або недостовірності укладеного між сторонами договору.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішенні справи. Стандарт доказування - це та ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину - доведеною. Тобто в цьому разі мається на увазі достатній рівень допустимих сумнівів, при якому тягар доведення вважається виконаним.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово наголошував на необхідності застосування під час розгляду справи категорій стандартів доказування - правил, які дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На даний час у праві існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt).

17.10.2019 набув чинності Закон України №132-ІХ від 20.09.2019 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким були, зокрема внесені зміни до Господарського процесуального кодексу України та змінено назву статті 79 Господарського процесуального кодексу України з «Достатність доказів» на нову «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування «вірогідності доказів».

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають учасники справи. Тобто, з введенням в дію цього нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були (аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.06.2020 року у справі №924/233/18).

Тобто, обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Як вже зазначалось, апелянт не надав доказів у підтвердження наявності підстав сумнівності або недостовірності (фіктивності, удаваності) укладених між сторонами договорів.

Натомість, кредитором - ТОВ НВФ «Альянс», з огляду на вірогідність доказування, надано суду документи на обґрунтування своїх вимог, які були досліджені судом, а їх необхідна сукупність свідчить про обґрунтованість та правомірність висновку суду першої інстанції про визнання кредиторських вимог на загальну суму 1751941,92 грн., з яких: 820000,00 грн. основна сума заборгованості; 98126,18 грн. інфляційні витрати; 23815,74 грн. 3% річних; 810000,00 грн. штраф. Крім того за подання заяви з грошовими вимогами заявником був сплачений судовий збір у розмірі 4540,00 грн., який також підлягає визнанню та включенню до реєстру вимог кредиторів.

Статтею 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржувана ухвала прийнята з порушенням судом норм права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв`язку з чим апеляційна скарга Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» на ухвалу Господарського суду Харківської області від 20.12.2021 року, винесену за результатом розгляду вимог Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича фірма «Альянс» у справі №922/2334/21 не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржувана ухвала, яка відповідає вимогам статті 236 Господарського процесуального кодексу України, має бути залишена без змін.

Керуючись статтями 13, 73-79, 86, 240, 269, 270, 271, 273, п.1, ч.1 ст.275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» (вх.№115Х/1) залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Харківської області від 20.12.2021 року, винесену за результатом розгляду вимог Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича фірма «Альянс» у справі №922/2334/21 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено 22.02.2023 року.

Головуючий суддя В.С. Хачатрян

Суддя В.В. Россолов

Суддя М.М. Слободін