РІШЕННЯ

Іменем України

24 лютого 2023 року м. Чернігівсправа № 927/22/23

Господарський суд Чернігівської області у складі судді Шморгуна В. В., розглянувши матеріали справи у порядку спрощеного позовного провадження

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Тайтен Машинері Україна",

, вул. Машинобудівників, 1, смт. Чабани, Києво-Святошинський район, Київська область, 08162

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Іванівка АГ",

, вул. Садова, 26А, с. Красне, Чернігівський район, Чернігівська область, 15572

Предмет спору: про стягнення 513 159,79 грн,

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

не викликались

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Тайтен Машинері Україна" звернулося до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Іванівка АГ", у якому позивач просить суд стягнути з відповідача 513 159,79 грн заборгованості, з яких 235457,43 грн суми основного боргу, 154 182,13 грн пені, 22 065,33 грн - 3 % річних та 101 454,90 грн інфляційних втрат.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 04.01.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. встановлено відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання ухвали для подання до суду та позивачу у разі наявності заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, заяви із обґрунтуванням своїх заперечень щодо такого розгляду.

Відповідно до ч. 5, 7 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Також ухвалою від 04.01.2023 встановлено відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання ухвали для подання до суду та позивачу у разі наявності заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, заяви із обґрунтуванням своїх заперечень щодо такого розгляду та сторонам строки для подання заяв по суті, а саме:

- відповідачу - п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали для подання до суду та позивачу відзиву на позов з доданими до нього документами;

- позивачу - п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання до суду та відповідачам відповіді на відзив з доданими до неї документами;

- відповідачу - п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання до суду та позивачу заперечень з доданими до них документами.

Судом отримано витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі - ЄДР), у якій зазначено місцезнаходження відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Іванівка»: 15572, Чернігівська область, Чернігівський район, с. Красне, вул. Садова, 26А.

Ухвала суду від 04.01.2023, направлена позивачу 05.01.2023 за адресою - вул. Машинобудівників, 1, смт. Чабани, Києво-Святошинський район, Київська область, 08162, яка вказана в позовній заяві, була повернута на адресу суду відділенням поштового зв`язку з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою". Дата проставлення відмітки 14.01.2023.

Відповідачем подано 18.01.2023 відзив на позов з доданими документами, в т.ч. доказами їх направлення позивачу.

У відзиві на позов відповідачем зазначено, що він дізнався про розгляд справи з ухвали суду, яка була опублікована на офіційному сайті Єдиного державного реєстру судових рішень 06.01.2023.

Отже, останнім днем строку для подання відповідачем заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження є 11.01.2023, для подання відповідачем відзиву - 21.01.2023.

Також відповідачем у відзиві на позов наведено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, згідно якого витрати на професійну правничу допомогу становлять 30 000,00 грн.

Відповідачем подано суду заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, в яких просить суд розглядати справу № 927/22/23 за правилами загального позовного провадження з викликом сторін.

Ухвалою суду від 23.01.2023 відмовлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Іванівка АГ" у задоволенні заяви про розгляд справи в порядку загального позовного провадження; витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Іванівка АГ" належної якості копії акту про пожежу від 21.04.2022 та копії протоколу огляду місця події від 10.08.2022.

Судом зроблено витяг з офіційного веб-сайту Укрпошти про відстеження поштового відправлення за штрихкодовим ідентифікатором 618, тобто відзиву на позов, направленого на адресу позивача, з якого вбачається, що відзив на позов з доданими на нього документами отримано позивачем 25.01.2023.

Отже, останнім днем для подання позивачем відповіді на відзив є 30.01.2023.

Позивач своїм процесуальним правом на подання відповіді на відзив не скористався.

17.02.2023 відповідачем надано суду на виконання ухвали від 23.01.2023 лист, в якому просить долучити до матеріалів справи копію акту про пожежу від 10.08.2022 та повідомив про звернення до слідчого відділу Чернігівського РУ ГУНП України в Чернігівській області з заявою про надання належної копії акту. Додано копію акту про пожежу.

Копія ухвали суду від 23.01.2023 направлена відповідачу за адресою, вказаною в ЄДР, 15572, Чернігівська область, Чернігівський район, с. Красне, вул. Садова, 26А, була повернута на адресу суду відділенням поштового зв`язку з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою", дата проставлення відмітки 07.02.2023.

Пунктом 5 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Отже, у разі якщо судове рішення про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернено, зокрема, у зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Водночас суд зазначає, що за змістом статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

Таким чином вважається, що відповідачем було отримано вказану ухвалу суду.

Разом з тим, 08.02.2023 копія ухвали суду від 23.01.2023 була направлена на електронну адресу відповідача - , яка зазначена у відзиві на позов.

Згідно з ч. 2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Короткий зміст позовних вимог та узагальнені доводи учасників справи.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору № 16610-ЗЧ поставки запасних частин від 18.10.2019 в частині своєчасної та повної оплати поставленого товару, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 235457,43 грн, на яку позивачем нараховано 154 182,13 грн пені, 22 065,33 грн 3 % річних та 101454,90 втрат від інфляції.

Відповідач у відзиві на позов просить відмовити у задоволенні позовних вимог та:

- заперечує проти зарахування позивачем грошових коштів в рахунок черговості розподілу погашення заборгованості, які позивач здійснив самостійно без погодження з відповідачем, посилаючись на п. 5.6 договору;

- зазначає, що позивач пропустив встановлений законодавством строк позовної давності для стягнення неустойки;

- заперечує щодо підписання видаткових накладних належними представниками відповідача та зазначає, що наявний підпис іншої особи, а не виконавчого органу товариства (Адміністративного директора);

- посилається на введення воєнного стану в країні з 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації та настання пов`язаних з цим форс-мажорних обставин, які засвідчені Торгово-промисловою палатою України, внаслідок чого нарахування штрафних санкцій не можуть застосовуватися до договірних умов між сторонами;

- зазначає про пошкодження майна товариства внаслідок збройної агресії російської федерації;

- вказує на штучне завищення позивачем розміру суми боргу та просить суд зменшити розмір штрафних санкцій, оскільки порушення зобов`язань зі сторони відповідача не потягнуло за собою завдання збитків позивачу.

Відповіді на відзив в установлений строк до суду не надходило.

Обставини, які є предметом доказування у справі. Докази, якими сторони підтверджують або спростовують наявність кожної обставини, яка є предметом доказування у справі.

18.10.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Тайтен Машинері Україна" (далі - Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Іванівка" (далі - Покупець) укладено договір поставки № 16610-ЗЧ поставки запасних частин (далі - Договір) (а.с. 82-84).

Відповідно до п. 1.1 Договору постачальник зобов`язується поставити запасні частини, мастильні матеріали та супутні товари до сільськогосподарської техніки (далі - товар), покупець зобов`язується прийняти і оплатити товар на умовах цього договору.

Договір вступає в дію з моменту його підписання повноважними особами обох сторін та діє до 31 грудня 2019 року. Якщо за десять днів до закінчення строку дії даного договору жодні зі сторін не повідомить іншу сторону рекомендованим листом про розірвання договору, строк дії даного договору вважається кожного разу автоматично продовженим до 31 грудня наступного календарного року включно (п. 2.1, 2.2 Договору).

Згідно п. 3.1 Договору товар надається покупцю на складі постачальника протягом 5 (п`яти) робочих днів з дати зарахування на поточний рахунок постачальника 100 % загальної вартості товару, якщо інше не передбачено специфікацією до цього договору.

Факт поставки товару засвідчується видатковою накладною, яка підписана повноважними представниками та скріплена печатками сторін. При підписанні видаткової накладної та отриманні поставленого товару, уповноважений представник покупця повинен передати уповноваженому представнику постачальника відповідну довіреність на одержання цінностей. Така довіреність повинна містити, окрім іншого, найменування сторін, застереження про право на одержання цінностей за цим договором, печать та підпис керівника покупця (п. 3.6 Договору).

Відповідно до п. 4.1 Договору загальна сума цього договору складається з сумарної вартості всіх поставок, що здійснюються в рамках даного договору і включає ПДВ.

Згідно п. 5.4 Договору якщо товар поставлено без попередньої оплати, а специфікацію про відстрочення оплати укладено не було, покупець зобов`язаний оплатити вартість такого товару протягом трьох банківських днів з дати поставки товару, вказаної в видатковій накладній.

Розрахунок проводиться шляхом перерахування суми вартості товару в безготівковому порядку в гривнях на поточний рахунок постачальника, вказаний в розділі 11 цього договору (п. 5.5 Договору).

Пунктом 5.6 Договору сторони визначили, що в разі наявності заборгованості у покупця за поставлені товари, кошти, які поступають на розрахунковий рахунок постачальника, зараховуються в рахунок погашення такої заборгованості згідно хронологічного порядку її виникнення та до повного її погашення, незалежно від призначення платежів у платіжному дорученні.

Згідно п. 5.7 Договору при оплаті товару покупець в платіжному дорученні повинен вказувати реквізити даного договору, як підставу для оплати.

За порушення терміну оплати товару, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ (що діяла в період прострочення) від простроченої суми, за кожний день прострочення. Пеня може бути нарахована за весь період прострочення оплати (п. 8.2 Договору).

Відповідно до п. 9.1 Договору сторона звільняється від відповідальності за невиконання зобов`язань за договором внаслідок дії обставин непереборної сили (повінь, землетрус, військові дії, страйки, пожежа, зміни в чинному законодавстві України, а також інші обставини, які не дозволяють стороні виконати свої зобов`язання перед іншою стороною за цим договором).

Сторона, для якої неможливим виконання договірних зобов`язань, внаслідок дії обставин непереборної сили повинна оповістити іншу сторону про настання і припинення таких обставин не пізніше 10 днів з моменту виникнення (припинення) таких (п. 9.2 Договору).

Пунктом 10.7 Договору сторони домовились, що до правовідносин сторін, пов`язаних з укладанням, виконанням цього договору та/або сплатою штрафних санкцій згідно договору застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки.

На виконання умов Договору позивачем було поставлено відповідачу у період з 29.05.2020 по 11.06.2021 по видатковим накладним товар на загальну суму 1 430 472,29 грн, копії яких знаходяться в матеріалах справи (а.с. 85-186).

Вказані видаткові накладні підписані та скріплені печатками позивача та відповідача.

Позивачем зазначено у позовній заяві про часткову оплату відповідачем поставленого товару на загальну суму 1 195 014,86 грн платіжними дорученнями у період з 18.06.2020 по 20.07.2021. В якості доказів оплати позивачем надано виписку по рахунку за період з 01.10.2019 по 22.11.2022.

Відповідач в обумовлений строк не розрахувався за поставлений по Договору товар в повному обсязі.

Звертаючись до суду, позивач посилався на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо своєчасної оплати товару по Договору № 16610-ЗЧ в сумі 235457,43 грн, а тому позивачем нараховано та заявлено до стягнення 154 182,13 грн пені, 22065,33 грн 3 % річних та 101 454,90 грн інфляційних втрат.

Оцінка суду.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частиною 1 ст. 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частина 1 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлює, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За приписами ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України.

Статтею 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Щодо заявленої до стягнення суми основної заборгованості.

Як встановив суд, позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 1430472,29 грн згідно видаткових накладних, які містяться у матеріалах справи (с. 85-186), у період з 29.05.2020 по 11.06.2021.

За умовами п. 5.4 Договору якщо товар поставлено без попередньої оплати, покупець зобов`язаний оплатити вартість такого товару протягом трьох банківських днів з дати поставки товару, вказаної у видатковій накладній.

Тобто, з урахуванням п. 5.4 Договору та правил обчислення строків згідно ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України, видаткові накладні мали бути оплачені відповідачем у строк до 03.06.2020, 17.06.2020, 22.06.2020, 23.06.2020, 24.06.2020, 30.06.2020, 02.07.2020, 03.07.2020, 15.10.2020, 20.10.2020, 21.10.2020, 27.10.2020, 28.10.2020, 29.10.2020, 04.11.2020, 12.11.2020, 13.11.2020, 16.11.2020, 17.11.2020, 18.11.2020, 19.11.2020, 20.11.2020, 25.11.2020, 27.11.2020, 02.12.2020, 07.12.2020, 09.12.2020, 10.12.2020, 15.12.2020, 21.12.2020, 22.12.2020, 29.12.2020, 04.01.2021, 12.01.21, 23.03.2021, 01.04.2021, 05.04.2021, 09.04.2021, 13.04.2021, 14.04.2021, 21.04.2021, 22.04.2021, 26.04.2021, 29.04.2021, 05.05.2021, 07.05.2021, 11.05.2021, 14.05.2021, 20.05.2021, 09.06.2021, 16.06.2021 відповідно до дат здійснених поставок товару.

Прострочення виконання відповідачем зобов`язань по оплаті отриманого товару починається з 04.06.2020, 18.06.2020, 23.06.2020, 24.06.2020, 25.06.2020, 01.07.2020, 03.07.2020, 04.07.2020, 16.10.2020, 21.10.2020, 27.10.2020, 28.10.2020, 29.10.2021, 05.11.2020, 13.11.2020, 14.11.2020, 17.11.2020, 18.11.2020, 19.11.2020, 20.11.2020, 21.11.2020, 26.11.2020, 28.11.2020, 03.12.2020, 08.12.2020, 10.12.2020, 11.12.2020, 16.12.2020, 22.12.2020, 23.12.2020, 30.12.2020, 05.01.2021, 12.01.2021, 24.03.2021, 02.04.2021, 06.04.2021, 10.04.2021, 14.04.2021, 15.04.2021, 22.04.2021, 23.04.2021, 27.04.2021, 30.04.2021, 06.05.2021, 08.05.2021, 12.05.2021, 15.05.2021, 21.05.2021, 10.06.2021, 17.06.2021.

Відповідач в обумовлений строк та в повному обсязі оплату за отриманий товар не здійснив.

Суд відхиляє посилання відповідача щодо неможливості виконання зобов`язань по договору в зв`язку із настанням форс-мажорних обставин з огляду на наступне.

Згідно листа Торгово-Промислової палати України № 2024/02.0.-7.1 від 28.02.2022, в якому зазначено, що у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, що стало підставою для введення воєнного стану з 05 години 30 хвилини 24 лютого 2022 року, ТТП підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності по договору, виконання яких настало згідно з умовами договору і виконання яких стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин.

Відповідно до 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання. Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 15.06.2018 у справі № 915/531/17, від 26.05.2020 у справі № 918/289/19, від 17.12.2020 у справі № 913/785/17, від 30.11.2021 у справі № 913/785/17.

Відповідачем не надано доказів неможливості виконання зобов`язання внаслідок настання форс-мажорних обставин.

Відповідно до ст. 607 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає.

Відповідачем не надано належних доказів на підтвердження пошкодження усього майна та/або втрату всіх активів підприємства внаслідок збройної агресії Російської Федерації, а пошкодження частини майна не може вважатись достатньою підставою, що унеможливило виконання зобов`язання по договору, оскільки у відповідача наявне ще й інше майно (грошові кошти, земля, інша нерухомість тощо) та враховуючи припинення здійснення відповідачем платежів по спірному Договору ще задовго до початку воєнних дій.

Згідно ч. 2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України).

Ухвалою суду від 23.01.2023 на підставі ст. 74 Господарського процесуального кодексу України у відповідача було витребувано належної якості копії акту про пожежу від 21.04.2022 та копії протоколу огляду місця події від 10.08.2022.

Оскільки ухвала суду не була вручена відповідачу з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», то відповідно до ст. 242 ГПК України вона вважається врученою відповідачу, а отже адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Оскільки відповідач знав про розгляд справи і приймав участь у судовому процесі, то повинен був забезпечити отримання судової кореспонденції.

Крім того, за змістом статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

Таким чином, відповідач мав можливість отримати відповідну інформацію про рух справи та постановлення ухвали у справі за даними реєстру.

Оскільки у розумінні ч. 2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті починається через 30 днів з дня відкриття провадження у справі, а провадження у справі відкрито ухвалою суду від 04.01.2023, в якій зазначено про розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, тому строк до початку розгляду по суті закінчувався 03.02.2023.

Відповідно до приписів ст. 13, 74 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ст. 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином не може вважатись поважною причиною ненадання такого доказу (протоколу огляду місця події) у визначений приписами Господарського процесуального кодексу строк у зв`язку із зверненням відповідача до слідчого і відсутність від нього відповіді, оскільки позивач мав підготувати належним чином і подати до суду усі докази саме з позовною заявою.

Оскільки відповідачем не надано суду належної якості протоколу огляду місця події від 10.08.2022, усі негативні наслідки цього повинні покладатися на нього.

Згідно ч. 1-3 ст. 96 Господарського процесуального кодексу України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних й інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

Отже, суд не приймає до уваги доводи відповідача щодо висвітлення наслідків збройної агресії російської федерації на території Чернігівської області, посилаючись на засоби масової інформації та вказуючи посилання, за якими можна з ними ознайомитись в Інтернеті, оскільки останнім не надано суду належних доказів на підтвердження таких обставин згідно приписів ст. 96 Господарського процесуального кодексу України.

Таким чином, надані відповідачем докази щодо пожежі, яка виникла 15.03.2022 та якою знищено легковий автомобіль, а також наявність статусу потерпілого щодо якогось майна (без надання належних доказів щодо таких обставин), жодним чином не впливають на виконання відповідачем зобов`язань по оплаті за поставлений товар.

Посилання відповідача щодо штучного завищення позивачем розміру суми боргу суд не приймає до уваги, оскільки ним не зазначено конкретних обґрунтувань на підтвердження вказаних обставин, контррозрахунку суми боргу суду не надано.

Щодо зазначення відповідачем у відзиві про підписання видаткових накладних не належними представниками суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні":

бухгалтерський облік - процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень;

господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства;

первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Залежно від характеру господарської операції та технології обробки облікової інформації до первинних документів можуть включатися додаткові реквізити (печатка, номер документа, підстава для здійснення операції тощо).

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

За приписами Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів від 24.05.1995 №88 (далі - Положення):

первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення (абз. 1 п. 2.1 Положення).

господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів (абз. 2 п. 2.1 Положення).

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо (абз. 3 п. 2.4 Положення);

документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою (абз.1 п.2.5 Положення);

первинні документи підлягають обов`язковій перевірці (в межах компетенції) працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обов`язкових реквізитів та відповідність господарської операції чинному законодавству у сфері бухгалтерського обліку, логічна ув`язка окремих показників (п.2.15 Положення).

Відповідно до ч. 1 ст. 58-1 Закону України суб`єкт господарювання має право використовувати у своїй діяльності печатки. Використання суб`єктом господарювання печатки не є обов`язковим.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що на видаткових накладних підписи осіб від імені ТОВ "Агрофірма "Іванівка" скріплені печаткою цього підприємства.

При цьому суд приймає до уваги реальний стан, що на теперішній час склався у діловому обороті, за якого більшість документів підписані не одночасно обома сторонами (коли існує можливість пересвідчитись в особистості і повноваженнях підписанта), а й іншим шляхом (обмін документами для підписання на відстані, або підписання товарно-розпорядчих документів будь-яким представником сторони без підтвердження відповідних повноважень (зокрема, довіреністю), що з урахуванням приписів ст. 241 ЦК України не може беззаперечно свідчити про відсутність господарської операції.

Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної постановах Верховного Суду від 18.08.2020 у справі №927/833/18, від 21.09.2021 у справі №918/1026/20, від 02.06.2022 у справі 924/362/21, визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, тобто, судам під час розгляду справи належить досліджувати, окрім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару/робіт/послуг на суму вказану в оформлених та направлених відповідно до вимог закону документах (обставини здійснення самої господарської операції виходячи із встановленої правової природи договору).

Статтею 241 Цивільного кодексу України унормовано, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

Заперечуючи підписання видаткових накладних уповноваженою особою відповідача, факт отримання відповідачем товару останнім не оспорюється, та навпаки, хоча і частково, але здійснював оплати за переданий товар по спірному Договору.

Крім того, відповідач не ставить під сумнів справжність відбитків печатки ТОВ "Агрофірма "Іванівка", нанесених на видаткових накладних, згідно яких здійснювалась поставку товару, і відтиск печатки на первинних документах є свідченням участі особи у здійсненні господарської операції за цими документами.

Наведене свідчить про фактичне схвалення таких господарських операцій уповноваженими особами відповідача.

Щодо наданих позивачем часткових доказів проведених відповідачем оплат суд зазначає наступне.

У позовній заяві позивачем зазначено про часткове виконання відповідачем зобов`язання по оплаті отриманого товару в загальній сумі 1 195 014,86 грн з порушенням строку оплати та в якості доказів оплати надано виписку банку за період з 01.10.2019 по 22.11.2022, згідно якої відповідачем було проведено наступні оплати, які позивачем було зараховано в рахунок погашення заборгованості по спірному договору:

-18.06.2020 - 1741,02 грн з призначенням платежу "оплата за запчастини згідно Договору № 16610-ЗЧ від 18.10.2019",

- 08.10.2020 - 36 101,46 грн з призначенням платежу "передоплата за масло згідно рахунку на оплату № 58062 від 07.10.2020",

- 21.10.2020 - 4136,50 грн з призначенням платежу "оплата за запчастини згідно рахунка № 61413 від 16.10.2020",

- 22.10.2020 - 310 675,71 грн з призначенням платежу "оплата за запчастини згідно угоди № 28./09./20-3 від 28.09.2020",

- 04.11.2020 - 1450,85 з призначенням платежу "оплата за сервіс згідно угоди № 28./09./20-3 від 28.09.2020",

- 04.11.2020 - 30 076,16 грн з призначенням платежу оплата за запчастини згідно рахунка на оплату по замовленню № 65001 від 29.10.2020",

-12.11.2020 - 100 000,00 грн з призначенням платежу "за запчастини згідно акта звірки від 11.11.2020",

- 26.11.2020 - 100 000,00 грн з призначенням платежу "за запчастини згідно акта звірки від 25.11.2020",

- 01.12.2020 - 49 411,37 грн з призначенням платежу "оплата за запчастини згідно рахунка на оплату по замовленню № 62956 від 22.10.2020",

- 22.12.2020 - 37 098,79 грн з призначенням платежу "оплата за масло згідно рахунка на оплату по замовленню № 73637 від 21.12.2020",

-10.03.2021 - 22 419,31 грн з призначенням платежу "передоплата 50 % за запчастини згідно рахунка на оплату по замовленню № 7155 від 01.03.2021",

- 06.04.2021 - 79 418,00 грн з призначенням платежу "оплата за запчастини згідно угоди № ІВ 03/03/21 та договору № СО-18523 від 28.07.2020", з яких в оплату по спірному договору позивачем зараховано суму 23 090,00 грн;

- 03.06.2021 - 158 836,00 грн з призначенням платежу "оплата за запчастини згідно угоди № ІВ 03/03/21 та договору № СО-18523 від 28.07.2020", з яких в оплату по спірному договору позивачем зараховано суму 123 916,00 грн;

- 03.06.2021 - 275 479,69 грн з призначенням платежу "оплата за запчастини договору № 16610-ЗЧ від 18.10.2019 та сервіс згідно договору № СО-18523 від 28.07.2020";

- 20.07.2021 - 79 418,00 з призначенням платежу "оплата за запчастини згідно угоди № ІВ 03/03/21 та договору № СО-18523 від 28.07.2020".

Статтею 3 Цивільного кодексу України визначено загальні засади цивільного законодавства, до яких віднесено, зокрема, свободу договору.

Відповідно до положень статті 6 Цивільного кодексу України сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно з ч. 1 статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Розкриваючи зміст засади свободи договору у статтях 6 і 627 Цивільного кодексу України визначає, що свобода договору полягає у праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів і погодженні умов договору.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно ст. 534 Цивільного кодексу України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом:

1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання;

2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка;

3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Черговість відшкодування витрат згідно приписів ст. 534 ЦК України здійснюється у разі, якщо інше не встановлено договором, але оскільки сторонами пунктом 5.6 Договору передбачено, що в разі наявності заборгованості у покупця за поставлені товари, кошти, які поступають на розрахунковий рахунок постачальника, зараховуються в рахунок погашення такої заборгованості згідно хронологічного порядку її виникнення та до повного її погашення, незалежно від призначення платежів у платіжному дорученні, тому позивач правомірно здійснив зарахування коштів у рахунок погашення заборгованості по спірному Договору у хронологічному порядку.

Отже, суд відхиляє доводи відповідача стосовно зарахування позивачем грошових коштів, які надійшли від відповідача у якості оплати, в рахунок погашення заборгованості без урахування призначення платежу.

Разом з тим, оскільки сторонами не обумовлено зарахування оплат з призначенням платежу по іншим правочинам та документам саме за спірними зобов`язаннями, а саме: 310 675,71 грн від 22.10.2020 з призначенням платежу "оплата за запчастини згідно угоди № 28./09./20-3 від 28.09.2020"; 1450,85 грн від 04.11.2020 з призначенням платежу "оплата за сервіс згідно угоди № 28./09./20-3 від 28.09.2020"; 100 000,00 грн від 12.11.2020 з призначенням платежу "за запчастини згідно акта звірки від 11.11.2020"; 100 000,00 грн від 26.11.2020 з призначенням платежу "за запчастини згідно акта звірки від 25.11.2020"; 23090,00 грн від 06.04.2021 з призначенням платежу "оплата за запчастини згідно угоди № ІВ 03/03/21 та договору № СО-18523 від 28.07.2020"; 123 916,00 грн від 03.06.2021 з призначенням платежу "оплата за запчастини згідно угоди № ІВ 03/03/21 та договору № СО-18523 від 28.07.2020"; 79 418,00 грн від 20.07.2021 з призначенням платежу "оплата за запчастини згідно угоди № ІВ 03/03/21 та договору № СО-18523 від 28.07.2020", суд не приймає до уваги такі докази в якості належної оплати.

За приписами ст. 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За таких обставин, суд вважає надану позивачем оплату в сумі 275 479,69 грн як належний доказ оплати заборгованості по спірному договору, оскільки оплата проведена відповідачем з призначенням платежу по двум правочинам, один з яких є спірним, і тому зарахування всієї суми в рахунок погашення заборгованості по Договору № 16610-ЗЧ від 18.10.2019 є диспозитивним правом позивача і не тягне за собою жодних негативних наслідків для відповідача у спорі за цим Договором.

Отже, враховуючи приписи ст. 14 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що заявлення позивачем до стягнення меншої суми заборгованості (на 738550,56 грн) ніж та, що підтверджується наданими доказами, є диспозитивним правом позивача і не тягне за собою жодних негативних наслідків для відповідача.

Таким чином, суд доходить висновку про необхідність врахування наведених позивачем обставин щодо зменшення основного боргу на суму 738 550,56 грн.

Отже враховуючи викладене вище, суд приймає до уваги заявлену позивачем заборгованість за поставлений товар в розмірі 235 457,43 грн.

Відповідач доказів оплати заборгованості за поставлений товар суду не надав.

Оскільки відповідач у порушення ст. 525, 526, 527, 530 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України взятих на себе зобов`язань не виконав та не сплатив кошти за поставлений товар у встановлений у Договорі строк, суд доходить висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 235457,43 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо заявленої до стягнення пені.

Враховуючи порушення відповідачем строків оплати вартості поставленого товару по Договору № 16610-ЗЧ, позивач нарахував та заявив до стягнення пеню в сумі 154182,13 грн за період з 04.06.2020 по 09.12.2022.

Частина 1 ст. 216 Господарського кодексу України передбачає, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов`язань за договором можуть забезпечуватись неустойкою (штрафом, пенею). Неустойка (штраф, пеня) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредитору в разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі ст. 624 Цивільного кодексу України якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Згідно з п. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня та її розмір встановлено ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України, статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" та ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.

Право встановити в договорі розмір нарахування пені надано сторонам ч. 4, 6 ст. 231 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Отже, встановивши розмір, термін і порядок нарахування штрафних санкцій за порушення грошового зобов`язання, законодавець передбачив також і право сторін врегулювати ці відносини у договорі. Тобто сторони мають право визначити у договорі не лише інший строк нарахування штрафних санкцій, який обчислюється роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України), а взагалі врегулювати свої відносини щодо нарахування штрафних санкцій на власний розсуд (ч. 3 ст. 6 ЦК України), у тому числі, мають право пов`язувати період нарахування пені з вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Подібна за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.09.2020 у справі №916/1777/19.

Пунктом 8.2 Договору сторони передбачили, що за порушення терміну оплати товару, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ (що діяла в період прострочення) від простроченої суми, за кожний день прострочення. Пеня може бути нарахована за весь період прострочення оплати (п. 8.2 Договору).

Отже, сторони передбачили в Договорі інший строк нарахування пені за порушення терміну оплату товари, ніж обумовлено нормами ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, строк.

Суд, здійснивши перевірку розрахунку пені, дійшов висновку про неправомірне її нарахування.

Позивачем при нарахуванні пені невірно визначено граничний строк проведення оплати згідно умов п. 5.2 Договору, а саме оплата має бути проведена протягом 3 банківських днів. Оскільки поставка продукції відбулась 28.04.2021 згідно видаткової накладної № 10707 та 01.05.2021 згідно видаткової накладної № 11153, то граничним строком для проведення оплати є наступний банківський день 05.05.2021 та 07.05.2021 відповідно, а отже судом визначається початок періоду нарахування пені по вказаним накладним з 06.05.2021 та з 08.05.2021 відповідно.

За перерахунком суду, розмір пені, з урахуванням визначеного судом початку періоду нарахування по вказаним вище накладним, становить 154 173,70 грн, а отже є меншим, ніж нараховано та заявлено до стягнення позивачем, відтак позовні вимоги у частині стягнення пені є обґрунтованими у зазначеному судом розмірі.

Відповідно до п. 9.1 Договору сторона звільняється від відповідальності за невиконання зобов`язань за договором внаслідок дії обставин непереборної сили (повінь, землетрус, військові дії, страйки, пожежа, зміни в чинному законодавстві України, а також інші обставини, які не дозволяють стороні виконати свої зобов`язання перед іншою стороною за цим договором).

Частиною 2 ст. 216 Господарського кодексу України визначено, що застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (ч. 2 ст. 217 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до ст. 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили (ч. 1). Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів (ч. 2).

З частини 1 ст. 230 Господарського кодексу України випливає, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Отже, відповідач може бути звільнений від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо це порушення сталося внаслідок непереборної сили.

Як вже висновано вище судом, відповідач не може бути звільнений від виконання зобов`язання по оплаті за отриманий товар, оскільки прострочення цього виконання виникло ще початку воєнних дій в країні та не вплинуло на допущення цього порушення, окрім того доказів пошкодження усього майна товариства відповідачем суду не надано, а отже відповідач не може бути звільнений від відповідальності за неналежне виконання зобов`язань по Договору.

За змістом ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Питання про зменшення розміру штрафних санкцій вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто в сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013.

Таким чином, законодавство України передбачає неустойку як засіб забезпечення виконання зобов`язань й захід майнової відповідальності за їх невиконання або неналежне виконання, а правом на пом`якшення неустойки наділений суд задля усунення явної її неспівмірності й подальшого порушення зобов`язань.

Враховуючи комплексний характер цивільно-правової відповідальності під співрозмірністю суми неустойки у результаті порушення зобов`язань, закон допускає виплату кредитору такої компенсації його витрат, які будуть адекватними й співрозмірними з порушеним інтересом.

Суд приймає до уваги введення на підставі указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" № 64/2022 від 24.02.2022 на території України воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 з подальшим його продовженням; ведення активних бойових дій на території Чернігівської області, що також значним чином вплинуло на ведення господарської діяльності підприємства відповідача та фінансовий стан підприємства. Разом з тим така ситуація в Україні впливає не лише на економічний стан відповідача, але й на інтереси іншої сторони, тобто позивача.

Суд також враховує, що заборгованість відповідача за отриманий товар виникла ще до початку воєнного стану в країні.

Отже, за усіх наведених обставин у їх сукупності, а також те, що доказів понесення позивачем збитків внаслідок допущеного відповідачем порушення грошових зобов`язань у спірних правовідносинах ним не доведено, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, зменшити розмір пені із розрахунку 30 % від правомірно нарахованого розміру штрафних санкцій, стягнувши з відповідача на користь позивача 46 252,11 грн пені.

Щодо застосування спеціальної позовної давності.

Відповідачем у відзиві на позов було зазначено, що позивач пропустив встановлений законодавством строк для стягнення пені.

Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. ст. 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Частиною 2 ст. 258 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно з ч. 1 ст. 259 Цивільного кодексу України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

У п. 10.7 Договору сторони погодили, що до правовідносин, пов`язаних з укладенням, виконанням цього договору та/або сплатою штрафних санкцій згідно договору застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України).

З огляду на те, що позивач звернувся до суду з позовом 22.12.2022, враховуючи строки початку перебігу позовної давності та обумовлений сторонами в Договорі трирічний строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій, суд доходить висновку, що звернення до суду про захист порушеного права з вимогами про стягнення з відповідача пені за період з 04.06.2020 по 19.12.2022 відбулось в межах строку позовної давності, а відтак про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Щодо заявлених до стягнення інфляційних втрат та 3 % річних.

Позивач також просить стягнути з відповідача 22 065,33 грн - 3 % річних за період з 04.06.2020 по 19.12.2022 та інфляційні втрати в сумі 101 454,90 грн за період з червня 2020 року по листопад 2022 року.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.

Відповідно до ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Відповідно до ст. 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили (ч. 1). Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів (ч. 2).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України).

Неможливість включає в себе як наявність випадку або непереборної сили (форс-мажорні обставини), так і відсутність коштів тощо.

За змістом ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 918/631/19, від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18.

Враховуючи, викладене вище, відповідач не може бути звільнений від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання.

Суд, здійснивши перевірку розрахунку 3 % річних, заявлених до стягнення позивачем, дійшов висновку про неправильне їх нарахування з аналогічних підстав, про які суд зазначав вище щодо розрахунку пені.

За перерахунком суду, розмір 3 % річних складає 22 063,64 грн, а отже є меншим, ніж нараховано та заявлено до стягнення позивачем, відтак позовні вимоги у частині стягнення 3 % річних підлягають частковому задоволенню у зазначеному судом розмірі.

Суд, здійснивши перевірку розрахунку інфляційних втрат, заявлених до стягнення позивачем, дійшов висновку про їх правомірне нарахування.

Висновки суду.

Доказами у справі, відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків (ч. 2 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Інші докази та пояснення учасників справи судом до уваги не приймаються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду.

За змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", "Серявін та інші проти України" обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Судом було вжито усіх заходів для забезпечення реалізації сторонами своїх процесуальних прав та з`ясовано усі питання, винесені на його розгляд.

За наведених у їх сукупності обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Щодо судових витрат.

За приписами ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір", за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлюється в розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Судом встановлено, що позивачем при зверненні з позовною заявою було заявлено вимогу майнового характеру, яка становила 513 159,793 грн, тобто позивач мав сплатити судовий збір за подання даної позовної заяви у розмірі 7697,40 грн.

Позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 7700,00 грн. згідно платіжного доручення № 16012 від 08.11.2022 та № 16732 від 15.12.2022.

Отже, сума переплати позивачем судового збору становить 2,60 грн.

Пунктом 1 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

У випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми (ч. 2 ст. 7 Закону України "Про судовий збір").

Оскільки відповідне клопотання щодо повернення судового збору, сплаченого при поданні позову, від позивача до суду не надходило, тому підстави для повернення останньому судового збору саме цим рішенням суду відсутні.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги, є обґрунтованими у розмірі 513 149,67 грн, то розмір судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог становить 7697,25 грн.

Відповідно до ч. 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Враховуючи те, що зменшення суми пені, яка підлягає стягненню, здійснюється безпосередньо судом, судовий збір покладається на відповідача пропорційно розміру правомірно заявлених позовних вимог в сумі 7697,25 грн, незалежно від розміру стягнутої пені.

Частиною 1 ст. 124 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Відповідачем у відзиві на позов наведено попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000,00 грн.

Згідно з ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в додатковій постанові від 06.02.2020 у справі № 916/1830/19, підставою оплати наданої правничої допомоги клієнту за умовами договору є фактичне її надання, що має бути підтверджено належними та допустимими доказами, які б підтверджували і розкривали суть, внутрішню сторону наданих послуг, їх справжність, економічну вигоду й ділову мету. Без цього неможливо перевірити факт надання правової допомоги та встановити обґрунтованість і правомірність її оплати.

Відповідачем докази не надано та на підставі ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу не заявлялось про намір подати докази наданої правничої допомоги після ухвалення судового рішення.

За наведених обставин у їх сукупності, відсутні підстави для стягнення судових витрат на правничу допомогу.

Керуючись ст. 14, 73-80, 86, 129, 236-238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Іванівка АГ" (, вул. Садова, 26А, с. Красне, Чернігівський район, Чернігівська область, 15572) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Тайтен Машинері Україна" (, вул. Машинобудівників, 1, смт. Чабани, Києво-Святошинський район, Київська область, 08162) заборгованість у сумі 235 457,43 грн, пеню в сумі 46 252,11 грн, інфляційні втрати в сумі 101 454,90 грн, 3 % річних в сумі 22 063,64 грн та 7697,25 грн судового збору.

3. В решті позову відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду, у строки, визначені ст. 256 Господарського процесуального кодексу України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/.

Суддя В. В. Шморгун