РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.02.2023Справа № 910/10252/22

За позовомПриватного акціонерного товариство "ЗАВОД СУПУТНИК"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "ЮВЕЛІРНИЙ ДІМ "ДІАМАНТ-13"
простягнення 126 663,73 грн
За зустрічним позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "ЮВЕЛІРНИЙ ДІМ "ДІАМАНТ-13"
доПриватного акціонерного товариство "ЗАВОД СУПУТНИК"
провизнання недійсною додаткової угоди
Суддя Підченко Ю.О.
Секретар судового засідання Лемішко Д.А.
Представники сторін:

від позивача: Опалюк С.В.

від відповідача: Гера Р.Ю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У провадженні Господарського суду міста Києва знаходиться справа № 910/10252/22 за позовом Приватного акціонерного товариства "ЗАВОД СУПУТНИК" (далі також - позивач за первісним позовом) до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮВЕЛІРНИЙ ДІМ "ДІАМАНТ-13" (далі також - відповідач за первісним позовом) про стягнення заборгованості з орендної плати за договором оренди № 686 від 07.04.2016 в розмірі 96 480,00 грн, пені в розмірі 17 365,59 грн, 3% річних в розмірі 1 388,72 грн, інфляційних втрат сумі 11 429,42 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.10.2022 року відкрито провадження у справі та вирішено проводити розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

04.11.2022 через загальний відділ діловодства суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮВЕЛІРНИЙ ДІМ "ДІАМАНТ-13" надійшов зустрічний позов до Приватного акціонерного товариство "ЗАВОД СУПУТНИК" про визнання недійсною додаткової угоди до договору б/н від _.12.2019.

Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що дія договору № 686 від 07.04.2016 припинена 01.05.2019 та, в подальшому, відносини сторін не були врегульовані їх письмовою згодою, на умовах, визначених договором.

Відповідно до ухвали Господарського суду міста Києва від 06.12.2022 зустрічний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮВЕЛІРНИЙ ДІМ "ДІАМАНТ-13" (далі також - позивач за зустрічним позовом) до Приватного акціонерного товариство "ЗАВОД СУПУТНИК" (далі також - відповідач за зустрічним позовом) про визнання недійсною додаткової угоди до договору б/н від _.12.2019 об`єднано в одне провадження з первісним позовом Приватного акціонерного товариства "ЗАВОД СУПУТНИК" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮВЕЛІРНИЙ ДІМ "ДІАМАНТ-13" про стягнення заборгованості з орендної плати за договором оренди № 686 від 07.04.20166 в розмірі 96 480,00 грн, пені в розмірі 17 365, 59 грн, 3% річних в розмірі 1 388,72 грн, інфляційних втрат сумі 11 429,42 грн по справі № 910/10252/22.

06.12.2022 судом винесено ухвалу про перехід до розгляду справи № 910/10252/22 за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 19.01.2023. Строк підготовчого провадження продовжено на тридцять днів та зобов`язано сторони виконати вимоги суду.

22.12.2022 відповідачем на виконання вимог суду долучено докази відправлення на адресу ПрАТ "ЗАВОД СУПУТНИК" копії клопотання про залишення позову без розгляду № 90/22-РР від 27.10.2022.

Крім того, 09.01.2023 відповідач звернувся до суду із заявою про розподіл судових витрат.

Позивач, у свою чергу, на виконання вимог суду долучив докази направлення позовної заяви на адресу відповідача.

Розглянувши заявлені відповідачем заяви про залишення без руху та залишення позову без розгляду суд відмовив у їх задоволенні.

З огляду на те, що в підготовчому провадженні здійснено дії передбачені ст. 182 Господарського процесуального кодексу України, суд вирішив закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду по суті на 16.02.2023.

Представники сторін безпосередньо в судовому засіданні 16.02.2023 надали усні пояснення по справі.

Суд заслухав вступне слово учасників, закінчив з`ясування обставин справи та перевірку їх доказами, провів дебати.

Згідно зі ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

07.04.2016 між Приватним акціонерним товариством "ЗАВОД СУПУТНИК" (як орендодавцем) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЮВЕЛІРНИЙ ДІМ "ДІАМАНТ-13" (як орендарем) було укладено договір оренди № 686 (далі також - договір оренди), згідно з предметом якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування, без права передання в суборенду та без права викупу, наступне приміщення, назване у подальшому "приміщення, що орендується": Адреса: м. Київ, 04080, вул. Межигірська, 82-А, загальною площею 10 м.кв., корпус № 3, поверх 1.

Відповідно до п.п. 3.1., 3.2. договору, орендар вступає в строкове платне користування приміщенням у термін, указаний в договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та Акта приймання-передачі приміщення, що орендується. Передача приміщення оренду не тягне за собою виникнення в орендаря права власності на приміщення. Власником залишається орендодавець, а орендар користується приміщенням протягом строку оренди.

У розділі 5 договору сторони погодила, що орендну плату орендар незалежно від наслідків його господарської діяльності сплачує в безготівковому порядку на розрахунковий рахунок орендодавця наперед, не пізніше 05 числа місяця в розмірі згідно Додатків № 1 до цього договору. Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному чинним законодавством України.

Як вбачається з наявних у матеріалах справи фактичних даних, 01.05.2016 сторонами підписано Акт приймання-передачі приміщення загальною площею 10 м.кв. під офіс, яке знаходиться за адресою: 04080, м. Київ, вул. Межигірська, 82А, корпус № 3, поверх - 1.

01.02.2017 сторони підписали Додаткову угоду про зміну і доповнення договору оренди № 686 від 07.04.2016, а саме п.п. 1.2., 1.3. договору в частині загальної площі приміщення 18,5 м. кв., корпус № 3, поверх -2.

Згодом, 01.05.2017, сторони в Додатковій угоді від 01.05.2017 погодили продовжити строк дії договору оренди з 01.05.2017 по 01.05.2019.

У Додатковій угоді від 01.08.2017 сторони встановили, що з 01.08.2017 загальна площа приміщення, що орендується становить 65,0 кв.м., корпус № 3, поверх -2.

Згідно з Додатковою угодою, яку сторони уклали в грудні 2019, строк дії договору оренди продовжено з 01.05.2019 до 01.05.2021.

Як стверджує позивач за первісним позовом, сторони фактично дійшли згоди про пролонгацію договору, а відповідач продовжував користуватися об`єктом оренди.

Спір у справі за первісним позовом виник у зв`язку з тим, на думку ПрАТ "ЗАВОД СУПУТНИК", що в порушення взятих на себе зобов`язань відповідач несвоєчасно сплачував орендні платежі, внаслідок чого утворилася заборгованість в розмірі 96 480,00 грн.

Заперечуючи проти первісного позову ТОВ "ЮВЕЛІРНИЙ ДІМ "ДІАМАНТ-13" посилалося, зокрема, на таке:

- у справі відсутній відповідний акт приймання-передачі приміщення після укладення додаткових угод про збільшення площі;

- сторонами після 01.05.2021 відповідно до п. 4.2. основного договору не було досягнуто згоди про продовження дії договору;

- дія договору припинена 01.05.2019, а подальші взаємовідносини сторін не були врегульовані їх письмовою згодою на умовах, передбачених договором № 686 від 07.04.2016;

- внесення змін до договору, зобов`язання за яким припинилися, не можуть бути спрямовані на реальне настання правових наслідків, адже припинення зобов`язання має остаточний характер, а чинне цивільне законодавство не передбачає можливості відновлення вже припиненого зобов`язання.

Враховуючи викладене вище, суд зауважує наступне.

Стаття 509 Цивільного кодексу України визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статей 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

Зобов`язання, в силу вимог статей 526, 525 Цивільного кодексу України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься і у ст. 193 Господарського кодексу України.

Спір у справі за зустрічним позовом на думку позивача виник через те, що у договорі № 686 від 07.04.2016 відсутні положення, які передбачають автоматичну пролонгацію, а додаткова угода від грудня 2019 складена без зазначення дати її підписання та через 6 місяців після припинення основного договору.

Позивач за зустрічним позовом також наголошує, що внесення змін до договору, зобов`язання за яким вже припинилися не може бути спрямоване на реальне настання правових наслідків, оскільки припинення зобов`язання має остаточний характер, а чинне законодавство не передбачає можливості відновлення вже припиненого зобов`язання.

З матеріалів справи вбачається, що сторони неодноразово укладали додаткові угоди до договору оренди № 686 від 07.04.2016. Копії вказаних угод наявні в матеріалах справи (т. 1 с. 23, 215-217). Надані до суду копії додаткових угод містять підписи та печатки сторін, жодних зауважень, крім внесення змін до договору, вони не містять.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Так, в силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору (його частини), позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Під час вирішення даної справи суд виходить з того, що договори можуть бути визнані недійсними лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому, в справі про визнання договорів недійсними суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання їх недійсними і настання певних юридичних наслідків.

Так, підстави заявленого зустрічного позову про визнання додаткової угоди від грудня 2019 недійсною зводяться до того, що вказаний правочин є таким, що вчинений після закінчення строку основного договору, який не міг бути пролонгований автоматично, не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Крім того, позивач за зустрічним позовом вважає, що у випадку пролонгації на наступний період договір мав бути нотаріально посвідчений на підставі статті 793 Цивільного кодексу України (далі також - ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Згідно зі ст. 252 ЦК України, строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

У п. 4.1. договору оренди сторони погодили, що договір набирає чинності з моменту підписання сторонами Акту приймання-передачі приміщення і діє з 01.05.2016 до 01.05.2017.

Як вбачається з п. 1 Додаткової угоди від 01.05.2017 до договору, сторони погодили продовжити строк дії договору на термін з 01.05.2017 до 01.05.2019. Відповідно до п. 1 Додаткової угоди до договору від грудня 2019 продовжено строк дії договору на термін з 01.05.2019 по 01.05.2021.

Пунктом 8.1. договору оренди також встановлено, що після закінчення строку оренди орендар зобов`язаний передати орендодавцю приміщення, що орендується, протягом 10 днів з моменту закінчення строку оренди за актом передачі.

Протягом строку, визначеного в п. 8.1. договору, орендар зобов`язаний звільнити приміщення, що орендується і підготувати його до передачі орендодавцю (п. 8.2. договору оренди).

Як стверджує позивач за первісним позовом та не спростовано відповідачем, жодних повідомлень про намір розірвати договір оренди ним отримано не було, орендоване приміщення до повернення орендодавцю не готувалося, акти про повернення майна між сторонами підписані не були.

Крім того, факт користування орендованим приміщенням підтверджується здійсненими ТОВ "ЮВЕЛІРНИЙ ДІМ "ДІАМАНТ-13" платежами за користування об`єктом оренди у 2019, 2020 та 2021 роках відповідно до банківських виписок.

Відповідно до ч. 4 ст. 284 Господарського кодексу України, строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї зі сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Згідно зі ст. 764 ЦК України, якщо наймач продовжує володіти та/або користуватися майном після закінчення строку договору найму, то за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Отже, з огляду на наведене, наявними у матеріалах справи фактичними даними підтверджується факт користування ТОВ "ЮВЕЛІРНИЙ ДІМ "ДІАМАНТ-13" орендованим приміщенням відповідно до договору № 686 від 07.04.2016 та додаткових угод для нього. Жодних актів про повернення орендованого майна орендодавцю сторонами підписано не було, а позивач за зустрічним позовом письмово не заперечував проти продовження строку дії договору.

Підстави вважати, що Додаткова угода від грудня 2019 не спрямована на реальне настання правових наслідків, обумовлених нею, відсутні, оскільки позивач за зустрічним позовом продовжує займати орендоване приміщення, а доказів протилежного суду не надав.

Стосовно доводів позивача за зустрічним позовом про виникнення необхідності нотаріального посвідчення основного договору в порядку ст. 793 ЦК України, суд вважає за необхідне звернути увагу на такому.

Відповідно до положень ст. 2015 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Договір № 686 від 07.04.2016 сторони спочатку уклали строком на 1 рік, а тому, нотаріальне посвідчення такого правочину в момент його вчинення на виконання ст. 793 ЦК України не вимагалося, а договір відповідав вимогам чинного на той час законодавства.

Якщо із закінченням строку договору найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) його дію було продовжено і наведене призвело до збільшення загального строку користування орендованим майном, який складає понад 3 роки, це не може бути підставою для визнання такого договору нікчемним у зв`язку з відсутністю його нотаріального посвідчення та державної реєстрації, якщо на момент укладення такого договору він, відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України відповідав вимогам ч. 2 ст. 793 та ст. 794 ЦК України.

З огляду на наведені вище обставини, суд дійшов висновку, що ТОВ "ЮВЕЛІРНИЙ ДІМ "ДІАМАНТ-13" не доведено та не надано суду належних доказів для визнання спірної додаткової угоди від грудня 2019 року недійсною, а тому зустрічні позовні вимоги задоволенню не підлягають. Витрати зі сплати судового збору за подання зустрічного позову відповідно до положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача за зустрічним позовом.

У той же час, оскільки ТОВ "ЮВЕЛІРНИЙ ДІМ "ДІАМАНТ-13" продовжує користуватися орендованим приміщенням, а підстав вважати, що договір № 686 від 07.04.2016 припинив свою дію немає, то суд дослідив первісні позовні вимоги про стягнення заборгованості з орендної плати за договором оренди № 686 від 07.04.20166 в розмірі 96 480,00 грн, пені в розмірі 17 365,59 грн, 3% річних в розмірі 1 388,72 грн, інфляційних втрат сумі 11 429,42 грн та встановив наступне.

У відповідності до положень ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Так, згідно зі ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

У відповідності до ст. 760 Цивільного кодексу України, предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму. Предметом договору найму можуть бути майнові права.

У відповідності до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Згідно ст. 283 Господарського кодексу України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Частинами 1, 4 ст. 286 Господарського кодексу України визначено що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Як стверджує позивач за первісним позовом, відповідач не дотримався своїх зобов`язань в частині своєчасної оплати орендних платежів та компенсації витрат на комунальні послуги за вересень 2021 - січень 2022, а з лютого 2022 взагалі припинив оплати.

На підтвердження своїх доводів ПрАТ "ЗАВОД СУПУТНИК" долучило до справи відповідні акти наданих послуг, рахунки-фактури та банківські виписки.

Відповідно до п. 5.1. договору, орендну плату орендар незалежно від наслідків його господарської діяльності сплачує в безготівковому порядку на розрахунковий рахунок орендодавця наперед, не пізніше 05 числа кожного місяця, в розмірі згідно Додатку № 1 до цього договору.

Плата за оренду приміщення є фіксованим платежем, який повинен сплачуватися незалежно від наслідків господарської діяльності орендаря (п. 5.6. договору).

Про факт узгодження сторонами розміру орендної плати, а також досягнення згоди щодо оплати відповідачем за первісним позовом вартості комунальних послуг свідчать надані позивачем за первісним позовом рахунки-фактури та акти здачі-прийняття послуг.

Твердження відповідача за первісним позовом про те, що він не отримував рахунку не приймаються судом до уваги, адже з наявних у матеріалах справи банківських виписок вбачається, що виставлені рахунки ТОВ "ЮВЕЛІРНИЙ ДІМ "ДІАМАНТ-13" частково оплачував на користь ПрАТ "ЗАВОД СУПУТНИК".

Наявність обов`язку відповідача за первісним позовом щодо сплати заборгованості у розмірі 96 480, 00 грн підтверджується матеріалами справи та не була ним спростована, зокрема, останнім не надано суду доказів оплати на вказану суму, у зв`язку з чим первісний позов в частині стягнення основного боргу підлягає задоволенню в повному обсязі.

Окрім наведеного розміру заборгованості позивачем за первісним позовом заявлено до стягнення 13 765,59 грн пені, 11 429,42 грн інфляційних втрат та 1 388,72 грн 3% річних за загальний період з 06.10.2021 по 20.09.2022.

Відповідно до вимог ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок 3% річних, судом встановлено, що вказаний розрахунок здійснено з урахуванням встановленого договором строку, визначений позивачем період нарахування є обґрунтованим, розрахунок арифметично правильний, у зв`язку з чим позовні вимоги щодо стягнення 3% річних у розмірі 1 388,72 грн підлягають задоволенню у повному обсязі.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат, судом встановлено, що вказаний розрахунок здійснено з урахуванням встановленого договором строку, визначений позивачем період нарахування є обґрунтованим, а розрахунок арифметично правильний, у зв`язку з чим позовні вимоги щодо стягнення інфляційних втрат в розмірі 11 429,42 грн підлягають задоволенню.

Також, позивачем за первісним позовом заявлено до стягнення з відповідача 17 365,59 грн пені.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Відповідно до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.ч. 2, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

У п. 7.13. договору сторони встановили, що орендар зобов`язаний у випадку прострочення сплати орендних платежів, сплачувати пеню в розмірі 1,5% від суми боргу за кожен день прострочення.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Суд перевірив наданий позивачем за первісним позовом розрахунок пені і встановив, що вказаний розрахунок виконаний позивачем з невірним визначенням періодів нарахування пені.

З огляду на зазначене, вимоги позивача про стягнення з відповідача 17 365,59 грн пені підлягають частковому задоволенню на суму 15 484,05 грн з урахуванням положень ст. 232 Господарського кодексу України.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", "Серявін та інші проти України" обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення первісних позовних вимог з покладенням судового збору на сторони пропорційно до розміру задоволених вимог в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 73, 74, 76, 77, 86, 129, 232, 233, 237, п. 2 ч. 5 ст. 238, ст. ст. 240, 241, ч. 1 ст. 256, 288 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Первісний позов Приватного акціонерного товариство "ЗАВОД СУПУТНИК" задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮВЕЛІРНИЙ ДІМ "ДІАМАНТ-13" (04080, м. Київ, вул. Межигірська, 82-А; ) на користь Приватного акціонерного товариство "ЗАВОД СУПУТНИК" (04080, м. Київ, вул. Межигірська, 82-А; ) заборгованість в розмірі 96 480,00 грн, інфляційні втрати в розмірі 11 429,42 грн, 3% річних в розмірі 1 388,72 грн, пеню в розмірі 15 484,05 грн, та витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 444,16 грн. Видати наказ.

3. У задоволенні решти первісних позовних вимог Приватного акціонерного товариство "ЗАВОД СУПУТНИК" відмовити.

4. У задоволенні зустрічного позову Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮВЕЛІРНИЙ ДІМ "ДІАМАНТ-13" відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, то строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 27.02.2023 року.

Суддя Ю.О.Підченко