ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" лютого 2023 р. Справа№ 910/8188/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Андрієнка В.В.

секретар судового засідання Місюк О.П.

за участю представників:

позивача - Харіна Т.Г.;

відповідача - Буркова О.М.

розглянувши матеріали апеляційних скарг Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.11.2022 та Товариства з обмеженою відповідальністю "Артлекс-Енерджі" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.12.2022

у справі №910/8188/21 (суддя - Усатенко І.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Артлекс-Енерджі"

до Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго"

про зобов`язання припинити нарахування.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Артлекс-Енерджі" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" про зобов`язання відповідача припинити дії, спрямовані на нарахування послуг з передачі електричної енергії по договору про надання послуг з передачі електричної енергії №1910-02024 від 04.11.2020 при здійсненні експорту електричної енергії та включення таких послуг до первинних документів, якими оформлюються послуги з передачі електричної енергії.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що всупереч умовам укладеного між сторонами договору відповідач нараховує до сплати плату за послуги з передачі електричної енергії при здійсненні експорту, надає рахунки та акти приймання-передачі з включенням послуг, які не надавались. Отже, на думку позивача, є неправомірним виставлення Приватним акціонерним товариством "Національна енергетична компанія "Укренерго" рахунку за квітень 2021 року на оплату таких послуг.

03.06.2021 до суду першої інстанції позивачем подано заяву про забезпечення позову шляхом заборони Приватному акціонерному товариству "Національна енергетична компанія "Укренерго" до набрання законної сили рішенням суду вживати по відношенню до Товариства з обмеженою відповідальністю "Артлекс-Енерджі" заходи, передбачені главою 1.7 розділу І Правил ринку, які затверджено постановою №307 від 14.03.2018 Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.06.2021 задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Артлекс-Енерджі" про вжиття заходів забезпечення позову та відкрито провадження у справі №910/8188/21, вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.11.2022 у справі №910/8188/21 позов задоволено повністю.

29.11.2022 до місцевого господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Артлекс-Енерджі" надійшла заява про винесення додаткового рішення в частині відшкодування витрат на правничу допомогу в сумі 643468,79 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.12.2022 залишено без розгляду заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Артлекс-Енерджі" про винесення додаткового рішення.

Не погоджуючись із рішенням Господарського суду міста Києва від 24.11.2022, Приватне акціонерне товариство "Національна енергетична компанія "Укренерго" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, згідно якої просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник зазначає, що оскаржуване рішення ухвалене без всебічного з`ясування всіх обставин справи, з порушенням норм процесуального права та за неправильного застосуванням норм матеріального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до наступних тверджень:

- обов`язок щодо сплати послуги з передачі, у тому числі щодо обсягів експортованої електричної енергії, було запроваджено саме із прийняттям постанови НКРЕКП від 07.02.2020 №360 «Про затвердження змін до Кодексу системи передачі», яка набула чинності 08.02.2020, про що зазначено в постановах Верховного Суду у справах №№914/935/20, №910/8044/20;

- на момент укладення сторонами договору про надання послуг з передачі електричної енергії типова форма договору, затверджена НКРЕКП як Регулятором на ринку електричної енергії встановлювала, що умови договору поширюються і на випадки передачі експортованої електричної енергії;

- до спірних правовідносин не можуть бути застосовані висновки наведені в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №910/9627/20, оскільки станом на дату виникнення спірних правовідносин постанова НКРЕКП від 07.02.2020 №360, якою установлено обов`язок експортерів сплачувати послугу з передачі в обсягах її експортування була чинною та підлягає виконанню усіма учасниками ринку електричної енергії на загальних підставах;

- помилковим є висновок суду про зазначення рішень Суду ЄС як таких, що є джерелом права у національній правовій системі, зокрема, безпідставним є посилання суду на ст. 41 Договору про заснування Енергетичного Співтовариства у контексті тлумачення у цій справі обмежень на запровадження заходів, еквівалентних до мита. Поряд з цим рішення Суду ЄС не належить до правозастосовної практики, яку суди України мають брати до уваги, виходячи зі змісту приписів абз. 2 ч. 1, ч. 11 ст. 2 Закону України «Про ринок електричної енергії».

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 15.12.2022 апеляційну скаргу у справі №910/8188/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: Шапран В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.12.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.11.2022 у справі №910/8188/21, справу призначено до розгляду на 24.01.2023, встановлено позивачу строк для надання відзиву на апеляційну скаргу.

Також не погоджуючись із ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.12.2022, Товариство з обмеженою відповідальністю "Артлекс-Енерджі" подало апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати оскаржувану ухвалу, як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити постанову якою задовольнити заяву про винесення додаткового рішення в частині відшкодування витрат на правову допомогу по справі №910/8188/21 та стягнути з відповідача 643468,79 грн.

Мотивуючи вимоги апеляційної скарги позивач зазначає, що на момент звернення з відповідним позовом до суду не було за можливе визначити суму інших судових витрат крім розміру судового збору. Разом з тим застосування положень ст. 124 ГПК України належить до дискреційних повноважень суду та вирішується ним у кожному конкретному випадку з урахуванням встановлених обставин кожної справи, а також інших чинників, зокрема дій або бездіяльності сторони або її представника під час розгляду справи (постанова Верховного Суду від 31.03.2021 у справі №916/2087/18), однак судом першої інстанції не надано оцінку наданим позивачем доказам понесення витрат на правничу допомогу.

Апелянт вказує, що в судовому засіданні 24.11.2022 на стадії судових дебатів представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Артлекс-Енерджі" заявив про свій намір здійснити відшкодування судових витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги. На підтвердження даного факту позивачем надано суду копію технічного запису судового засідання 24.11.2022.

Також позивач стверджує, що інформація (номер дії 39) у протоколі судового засідання стосовно того, що позивач «просить задовольнити позов, суд витрати покласти на позивача» не відповідає дійсності. Натомість апелянт зазначає, що позивач просив покласти судові витрати на відповідача, що узгоджується також із позовними вимогами, що містилися у позовній заяві. Таким чином, на переконання позивача, судом було порушено вимоги процесуального закону щодо фіксації судового засідання.

З урахуванням наведеного позивач стверджує, що при постановленні оскаржуваної ухвали суд припустився надмірного формалізму, чим обмежив право останнього на доступ до суду.

Відповідно до протоколу передачі апеляційної скарги раніше визначеному складу суду Північного апеляційного господарського суду від 02.01.2023 апеляційну скаргу у справі №910/8188/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: Шапран В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.01.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Артлекс-Енерджі" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.12.2022 у справі №910/8188/21, вирішено здійснювати розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Артлекс-Енерджі" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.12.2022 спільно в одному провадженні зі скаргою Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.11.2022 у справі №910/8188/21, надано відповідачу строк на подання відзиву на апеляційну скаргу.

12.01.2023 до суду від Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, згідно якого відповідач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскаржувану ухвалу без змін.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги відповідач вказує, що в порушення приписів ч. ч. 1, 2 ст. 124, ч. 8 ст. 129 ГПК України позивачем не було повідомлено суд про намір надати докази на підтвердження судових витрат, а також не подано попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат.

Також відповідач зазначає, що протокол судового засідання від 24.11.2022 відповідає вимогам ст. 223 ГПК України, а позивачем протягом п`яти днів не подано письмових зауважень з приводу його неповноти або неправильності технічного запису.

За твердженнями відповідача, заявлений до відшкодування позивачем розмір витрат є очевидно необґрунтованим, неадекватним і завищеним.

19.01.2023 через підсистему «Електронний суд» відповідачем подано клопотання про зупинення розгляду справи до набрання законної сили рішенням у справі №640/27130/21.

В обґрунтування поданого клопотання Приватне акціонерне товариство "Національна енергетична компанія "Укренерго" відмічає, що в провадженні Шостого апеляційного адміністративного суду перебуває справа №640/27130/21 предметом розгляду якої є обставини протиправності та нечинності постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 07.02.2020 №360 "Про затвердження Змін до Кодексу системи передачі" в частині змін до пунктів 5.1, 5.3, 5.6 глави 5, пунктів 6.2, 6.5 глави 6 розділу ХІ, та змін до додатків 5 та 6 Кодексу системи передачі, затвердженого постановою НКРЕКП від 14.03.2018 №309, на підставі якої сторони й виклали умови договору про надання послуг з передачі електричної енергії №1910-02024 від 04.11.2020, що визначений в якості підстави позову у справі №910/8188/20. При цьому з огляду на предмет спору у справі №910/8188/20 про зобов`язання припинити дії, спрямовані на нарахування послуг щодо експорту електричної енергії, відповідач вважає, що результати розгляду справи №640/27130/21 мають значення для вирішення даної справи, вказані справи є пов`язаними, адже у справі №640/27130/21 встановлюються обставини, що мають суттєве значення для розгляду справи №910/8188/20 та впливають на оцінку доказів у даній справі.

За твердженнями відповідача об`єктивна неможливість розгляду даної справи до прийняття рішення у справі №640/27130/21 полягає у тому, що при розгляді справи №910/8188/20 суд обмежений предметом спору, вимоги якого ґрунтуються на зобов`язанні припинити дії, у зв`язку з ненаданням відповідачем послуг з передачі електричної енергії при здійсненні експортних операцій з продажу електричної енергії, а вирішення питання про чинність постанови НКРЕКП від 07.02.2020 №360 "Про затвердження Змін до Кодексу системи передачі", є предметом розгляду у справі №640/27130/21.

23.01.2023 до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Артлекс-Енерджі" надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, згідно якого позивач просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги, оскаржуване рішення залишити без змін.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, позивач вказує на те, що саме відповідач запропонував до підпису редакцію договору, яка не містила положень про те, що обсяги послуги визначаються з урахуванням обсягів експортованої електричної енергії та своїми діями фактично визнав, що на момент укладення договору постанова №360 не була чинною та погоджувався з тим, що її положення не можуть застосовуватися до спірних правовідносин.

Позивач зазначає, що чинність постанови №360 жодним чином не впливає на факт пріоритетності застосування до спірних правовідносин міжнародного законодавства, у тому числі права ЄС, з якого вбачається, що нарахування плати за послуги з передачі експортованих обсягів електроенергії порушує міжнародні зобов`язання України.

Також позивач зазначає про те, що Великою Палатою Верховного Суду у справі №910/9627/20 було надано правовий висновок у подібних правовідносинах, які виникають з одних типових договорів та регулюються одним законодавством, а також безпосередньо щодо обставин, які входять у предмет доказування у даній справі, а тому такі висновки мають бути враховані і під час розгляду справи №910/8188/21.

В судовому засіданні 24.01.2023 у розгляді справи №910/8188/21 за апеляційними скаргами Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.11.2022 та Товариства з обмеженою відповідальністю "Артлекс-Енерджі" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.12.2022 оголошено перерву до 28.02.2023.

27.02.2023 через підсистему «Електронний суд» відповідачем подано клопотання про відкладення розгляду справи, в обґрунтування якого зазначено, що розгляд справи №640/27130/21, що перебуває в провадженні Шостого апеляційного адміністративного суду призначено на 15.03.2023, а тому наявні підстави для відкладення розгляду справи.

В судовому засіданні 28.02.2023 головуючий суддя поставив на обговорення клопотання відповідача про зупинення та про відкладення розгляду даної справи.

Представник відповідача просив суд задовольнити клопотання про зупинення розгляду справи або відкласти її розгляд з урахуванням дати судового засідання у справі №640/27130/21. Представник позивача заперечував проти поданих клопотань, просив суд відмовити у їх задоволенні, зазначивши про можливість суду самостійно встановити обставини, що входять до предмету доказування у межах заявлених позовних вимог.

Заслухавши думку сторін з приводу поданих клопотань, дослідивши матеріали справи колегія суддів дійшла висновку про відмову у їх задоволенні з огляду на наступне.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 227 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 229 ГПК України провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктом 5 частини першої статті 227 цього Кодексу - до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи.

Під неможливістю розгляду справи необхідно розуміти відсутність у господарського суду можливості самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв`язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи господарському суду, одночасністю розгляду двох пов`язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Метою зупинення провадження у справі до розгляду іншої справи є виявлення обставин, підстав, фактів тощо, які не можуть бути з`ясовані та встановлені у цьому процесі, проте які мають значення для справи, провадження в якій зупинено.

Для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному випадку повинен з`ясовувати, чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

Визначальним є встановлення, які саме обставини входять до предмету доказування у межах заявлених позовних вимог у справі та чи має суд можливість встановити саме ці обставини самостійно, або вони встановлюються іншим судом в іншій справі.

Встановлення лише факту взаємопов`язаності справ не є достатнім для прийняття рішення щодо зупинення провадження у справі до розгляду іншої.

Враховуючи положення п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України, суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11.01.2021 у справі №904/8122/17, від 20.01.2021 у справі №906/129/20, від 04.12.2020 у справі №917/514/19, від 17.04.2019 у справі №924/645/18, від 15.05.2019 у справі №904/3935/18, від 20.12.2019 у справі №910/13234/18, від 29.04.2020 у справі №903/611/19, від 18.05.2020 у справі №905/1728/14-908/4808/14.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що клопотання Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" про зупинення розгляду справи не містить наведеного обґрунтування об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення справи №640/27130/21, а саме, взагалі не наведено конкретних обставин, які входять до предмету доказування у межах позовних вимог справи №910/8188/20, та які одночасно можуть бути з`ясовані виключно у межах справи №640/27130/21. Посилання ж у клопотанні на те, що предметом розгляду справи №640/27130/21 є обставини протиправності та нечинності постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 07.02.2020 №360 "Про затвердження Змін до Кодексу системи передачі" в частині змін до пунктів 5.1, 5.3, 5.6 глави 5, Пунктів 6.2, 6.5 глави 6 розділу ХІ, та змін до додатків 5 та 6 Кодексу системи передачі, затвердженого постановою НКРЕКП від 14.03.2018 №309, на підставі якої сторони й виклали умови договору про надання послуг з передачі електричної енергії №1910-02024 від 04.11.2020, що визначений в якості підстави позову у справі №910/8188/20, не свідчить про об`єктивну неможливість розгляду даної справи.

Згідно із п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України суд не може посилатись на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Оскільки зібрані у справі №910/8188/21 докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом даного судового розгляду, тоді як сама лише наявність справи №640/27130/21 не може бути підставою для зупинення провадження у справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача про зупинення провадження у даній справі до набрання законної сили судовим рішенням по справі №640/27130/21.

Разом з цим суд звертає увагу, що необґрунтоване зупинення провадження у справі призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що свідчить про порушення положень ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку. При цьому, порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейського суду з прав людини у справах проти України. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається насамперед на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється залежно від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України", рішення ЄСПЛ від 27.04.2000 у справі "Фрідлендер проти Франції"). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

Зважаючи на наведене вище, оскільки колегія суддів встановила можливість розгляду даного спору незалежно від розгляду адміністративної справи №640/27130/21, відсутні підстави для відкладення розгляду справи.

В судовому засіданні представники сторін надали пояснення по суті апеляційних скарг. Представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги, просив скасувати оскаржуване рішення та відмовити у задоволенні позовних вимог, заперечував проти задоволення апеляційної скарги позивача. Представник позивача підтримав доводи та вимоги поданої їм апеляційної скарги, з підстав викладених у ній, просив скасувати оскаржувану ухвалу та задовольнити заяву про ухвалення додаткового рішення в частині відшкодування витрат на правову допомогу, заперечував проти доводів апеляційної скарги відповідача, просив відмовити у її задоволенні.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Як убачається з матеріалів справи, Приватне акціонерне товариство "Національна енергетична компанія "Укренерго" є юридичною особою, що утворена 29.07.2019 як акціонерне товариство, 100 відсотків акцій якого закріплюються в державній власності, внаслідок реорганізації шляхом перетворення Державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго" відповідно до наказу Міністерства фінансів України від 15.02.2019 №73 та розпорядження Кабінету Міністрів України від 22.11.2017 №829-р "Про погодження перетворення державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго" у Приватне акціонерне товариство".

Приватне акціонерне товариство "Національна енергетична компанія "Укренерго" є правонаступником майна, усіх прав та обов`язків Державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго" відповідно до ст. 108 Цивільного кодексу України, п. 5 Порядку перетворення державного унітарного комерційного підприємства в акціонерне товариство, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.08.2012 №802, п. 3.2 Статуту НЕК "Укренерго".

Приватне акціонерне товариство "Національна енергетична компанія "Укренерго" виконує функції оператора системи передачі - юридичної особи, відповідальної за експлуатацію, диспетчеризацію, забезпечення технічного обслуговування, розвиток системи передачі та міждержавних ліній електропередачі, а також за забезпечення довгострокової спроможності системи передачі щодо задоволення обґрунтованого попиту на передачу електричної енергії.

В свою чергу Товариство з обмеженою відповідальність "Артлекс-Енерджі" є учасником ринку електричної енергії та здійснює діяльність на підставі ліцензії на право провадження господарської діяльності з перепродажу електричної енергії (трейдерської діяльності), виданої на підставі постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (надалі - НКРЕКП) від 13.10.2020 №1950.

04.11.2020 між Приватним акціонерним товариством "Національна енергетична компанія "Укренерго" (ОСП) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Артлекс-Енерджі" (користувач) укладено договір про надання послуг з передачі електричної енергії №1910-02024, відповідно до п. 1.1 якого ОСП зобов`язується надавати послугу з передачі електричної енергії (далі - послуга), а користувач зобов`язується здійснювати оплату за послугу відповідно до умов цього договору.

Умови цього договору є типовими та затверджені постановою НКРЕКП №309 від 14.03.2018 "Про затвердження Кодексу системи передачі".

Відповідно до п. 3.1 договору ціна договору визначається згідно з діючим на момент надання послуги тарифом на послуги з передачі електричної енергії, встановленим регулятором, та оприлюднюється ОСП на власному веб-сайті в мережі Інтернет.

За умовами п. 4.1 договору для розрахунків за цим договором використовується плановий і фактичний обсяг послуги. Визначення фактичного обсягу послуги у розрахунковому місяці здійснюється: для ОСР на підставі даних щодо обсягів технологічних витрат електричної енергії на її розподіл електричними мережами ОСР; для електропостачальників на підставі даних щодо обсягів споживання електричної енергії споживачами електропостачальника; для споживачів електричної енергії, які мають намір купувати електричну енергію для власного споживання за двосторонніми договорами та на організованих сегментах ринку, незалежно від точки приєднання на підставі даних щодо обсягів споживання електричної енергії цими споживачами; для споживачів електричної енергії, які приєднані до мереж ОСП, незалежно від способу купівлі електричної енергії (в електропостачальника за Правилами роздрібного ринку чи за двосторонніми договорами та на організованих сегментах ринку) на підставі даних щодо обсягів споживання електричної енергії цими споживачами; для виробників електричної енергії на підставі даних щодо обсягів електричної енергії, необхідної для забезпечення власних потреб електричних станцій, на яких відсутня генерація.

Згідно з умовами п. 6.5 договору користувач здійснює розрахунок з ОСП за фактичний обсяг послуги протягом 3 банківських днів з дати отримання та на підставі акта приймання-передачі послуги, який ОСП надає користувачу протягом перших 5 робочих днів місяця, наступного за розрахунковим.

У травні 2021 року ваідповідач виставив позивачу рахунок-фактуру №1910-02024/05/05/2021 від 05.05.2021 за послугу передачі електричної енергії за квітень 2021 року на суму 675483,59 грн та врахував наявну переплату у розмірі 165833,00 грн, тобто сума до сплати визначена у розмірі 509650,59 грн.

Також до матеріалів справи долучено акт приймання-передачі послуги за квітень 2021 року від 30.04.2021 на суму 675483,59 грн, який підписано обома контрагентами, з боку позивача із зауваженнями.

В долучених до матеріалів справи зауваженнях від 12.05.2021 №1205/21-1-Н до акту приймання-передачі послуги за квітень висловлено заперечення щодо включення до зазначеного акту обсягів експортованої електричної енергії у кількості 1388 МВт/год, позивач не заперечує проти обсягів спожитої його споживачами електричної енергії у обсязі 527,092 МВт/год, вартість якої і має бути включена до акту за квітень та оплачена позивачем.

13.05.2021 позивач направив на адресу відповідача повідомлення щодо оскарження обсягів послуги з передачі електричної енергії, які відображені в акті приймання-передачі послуг за квітень 2021 року, згідно якого заперечує проти включення до акту обсягів експортованої ним електричної енергії у кількості 1388 МВт/год, у зв`язку з чим просив надати йому скоригований рахунок-фактуру.

В підтвердження обсягів експортованої електричної енергії у кількості 1388 МВт/год позивач долучив до матеріалів справи акт приймання-передачі фактичної кількості електричної енергії за контрактом №0112/2020-М від 01.12.2020 (укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю "Артлекс-Енерджі" та SIERRA SOLAR SYSTEMS srl) у квітні 2021 року.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що оскільки останній не погоджується із нарахуванням плати за послуги передачі обсягів експортованої електричної енергії до Товариства з обмеженою відповідальністю "Артлекс-Енерджі" можуть бути застосовані наслідки, встановлені постановою НКРЕКП «Про затвердження Правил Ринку» від 14.03.2018 №307 щодо зобов`язання застосувати до учасників ринку електричної енергії статус «Переддефолтний» та, як наслідок, статусу «Дефолтний» за не оплату такими учасниками ринку послуг з передачі електричної енергії. Отже, Товариство з обмеженою відповідальністю "Артлекс-Енерджі" не має змоги не оплачувати виставлені відповідачем рахунки, оскільки їх несплата призведе до фактичного виключення позивача з ринку електричної енергії та блокування господарської діяльності.

Поряд з цим позивач відмічає, що виходячи з умов договору, обсяг наданих Національною енергетичною компанією "Укренерго" послуг з передачі, який є підставою для розрахунків, повинен визначатися виключно на підставі фактичних обсягів споживання електричної енергії споживачами позивача. Водночас, умови договору не передбачають включення до обсягів послуг з передачі, обсягів експортованої електричної енергії (тобто обсягів які не пов`язані з обсягами споживання електричної енергії споживачами позивача), оскільки такі послуги Національною енергетичною компанією "Укренерго" не надаються. Між тим, відповідач всупереч умовам договору нараховує позивачу плату за послуги з передачі електричної енергії при здійсненні експорту та надсилає позивачу рахунки і акти приймання-передачі послуг із включенням послуг, які фактично не надавались. Відтак, включення Національною енергетичною компанією "Укренерго" до рахунків та актів приймання-передачі послуг обсягів експортованої електричної енергії безпосередньо порушує права позивача та умови договору.

Враховуючи триваюче порушення прав позивача, яке виявляється у зловживанні Національною енергетичною компанією "Укренерго" своїм монопольним становищем шляхом нарахування заборгованості за послуги з передачі обсягів експортованої електричної енергії, які фактично не надаються, позивач звернувся в суд з позовом в якому просить суд зобов`язати Національну енергетичну компанію "Укренерго" припинити дії спрямовані на нарахування послуг щодо експорту електричної енергії за договором про надання послуг з передачі електричної енергії №1910-02024 від 04.11.2020 та включення таких послуг до первинних документів, якими оформлюються послуги з передачі електричної енергії та щодо стягнення безпідставно набутих коштів.

Відповідач заперечував проти позовних вимог вказуючи, що за умовами договору №1910-02024 від 04.11.2020 позивач як електропостачальник зобов`язаний оплачувати послугу з передачі електричної енергії щодо якої здійснюється експорт. При визначенні тарифу на послуги з передачі електричної енергії враховуються у тому числі обсяги передачі (споживання) експорту електричної енергії.

Оскаржуваним рішенням Господарського суду міста Києва від 24.11.2022 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Артлекс-Енерджі" задоволено повністю.

Мотивуючи дане рішення суд першої інстанції відмітив, що нарахування відповідачем плати за послуги з передачі при здійсненні експорту не передбачено чинним законодавством України та умовами укладеного між сторонами договору. Поряд з цим нарахування вказаної плати порушує міжнародні зобов`язання України, оскільки ратифікувавши Договір про заснування Енергетичного Співтовариства, Україна уповноважила Секретаріат Енергетичного Співтовариства на оцінку правомірності дій України як сторони цього Договору на відповідність його умовам, і у межах реалізації цих повноважень Секретаріат Енергетичного Співтовариства дійшов висновку, що встановлення плати за передачу електричної енергії та за диспетчерське (оперативно-технологічне) управління суперечить положенням статті 41 Договору про заснування Енергетичного Співтовариства. Так, статтею 41 Договору про заснування Енергетичного Співтовариства визначено, що мита й кількісні обмеження імпорту й експорту енергопродуктів і матеріалів, для транспортування яких використовуються мережі, і всі заходи, що мають подібний результат, між сторонами забороняється. Ця заборона стосується також до мит фіскального характеру. Зазначена норма є обов`язковою для України як для сторони Договору про Енергетичне Співтовариство і підлягає застосуванню відповідно до статті 9 Конституції України та ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» та має вищу юридичну силу порівняно з національним законодавством.

З урахуванням наведеного Господарський суд міста Києва дійшов висновку про неправомірність дій відповідача щодо включення ним обсягів з передачі електричної енергії при здійсненні експорту електричної енергії до обсягу електричної енергії, за який нараховується плата згідно договору №1910-02024 від 04.11.2020.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, колегія суддів погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, з огляду на наступне.

За приписами ст. 4 Закону України "Про ринок електричної енергії" учасники ринку електричної енергії провадять свою діяльність на ринку електричної енергії на договірних засадах. Для забезпечення функціонування ринку електричної енергії укладаються такі види договорів, зокрема, договори про надання послуг з передачі.

Передача електричної енергії - це транспортування електричної енергії електричними мережами оператора системи передачі від електричних станцій до пунктів підключення систем розподілу та електроустановок споживання (не включаючи постачання електричної енергії), а також міждержавними лініями (п. 60 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про ринок електричної енергії").

Постачання електричної енергії - це продаж, включаючи перепродаж, електричної енергії (п. 68 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про ринок електричної енергії").

Електрична енергія - це енергія, що виробляється на об`єктах електроенергетики і є товаром, призначеним для купівлі-продажу (п. 26 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про ринок електричної енергії").

Згідно з приписами п. 5.1 розділу XI Кодексу системи передачі (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір про надання послуг з передачі електричної енергії визначає організаційні, технічні та фінансові умови, на яких ОСП здійснює передачу електричної енергії електричними мережами системи передачі. Договір встановлює обов`язки та права сторін у процесі передачі електричної енергії електричними мережами Оператора системи передачі від виробників до систем розподілу та споживачів, а також при здійсненні експорту електричної енергії.

Відповідно до п. 5.2 розділу XI Кодексу системи передачі (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) укладення договорів про надання послуг з передачі електричної енергії є обов`язковою умовою надання Користувачам доступу до системи передачі.

Як було зазначено, 04.11.2020 між позивачем та відповідачем укладено договір №1910-02024 про надання послуг з передачі електричної енергії, відповідно до умов якого відповідач зобов`язався надавати послугу з передачі електричної енергії, а позивач зобов`язався здійснювати її оплату в порядку визначеному договором. Умови вказаного договору є типовими та затверджені постановою НКРЕКП від 14.03.2018 №309 "Про затвердження Кодексу системи передачі".

Пунктом 4.1 договору №1910-02024 встановлено перелік підстав для визначення планового та фактичного обсягів послуги з передачі електричної енергії.

При цьому у зазначеному п. 4.1 договору сторони погодили, що визначення фактичного обсягу послуги з передачі у розрахунковому місяці здійснюється:

- для ОСР на підставі даних щодо обсягів технологічних витрат електричної енергії на її розподіл електричними мережами ОСР;

- для електропостачальників на підставі даних щодо обсягів споживання електричної енергії споживачами електропостачальника;

- для споживачів електричної енергії, які мають намір купувати електричну енергію для власного споживання за двосторонніми договорами та на організованих сегментах ринку, незалежно від точки приєднання на підставі даних щодо обсягів споживання електричної енергії цими споживачами;

- для споживачів електричної енергії, які приєднані до мереж ОСП, незалежно від способу купівлі електричної енергії (в електропостачальника за Правилами роздрібного ринку чи за двосторонніми договорами та на організованих сегментах ринку) на підставі даних щодо обсягів споживання електричної енергії цими споживачами;

- для виробників електричної енергії на підставі даних щодо обсягів електричної енергії, необхідної для забезпечення власних потреб електричних станцій, на яких відсутня генерація.

Тобто, як обґрунтовано встановлено судом першої інстанції, з умов укладеного договору №1910-02024 не вбачається надання послуг з передачі електричної енергії у обсягах експортованої електричної енергії.

Крім того, станом на час укладення договору №1910-02024 типова форма такого договору містилася у додатку 6 до Кодексу системи передачі, затвердженого постановою НКРЕКП №309 від 14.03.2018, умови якого не передбачали включення до обсягів послуг з передачі електричної енергії обсягів експортованої електричної енергії.

Відповідно до ч. ч. 2, 7, 8 ст. 11 ГПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. У разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили. У разі невідповідності правового акта міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір України.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України "Про ринок електричної енергії" цей Закон спрямований на імплементацію актів законодавства Енергетичного Співтовариства у сфері енергетики, а саме Директиви 2009/72/ЄС про спільні правила внутрішнього ринку електричної енергії та про скасування Директиви 2003/54/ЄС, Регламенту (ЄС) 714/2009 про умови доступу до мережі транскордонного обміну електроенергією та скасування Регламенту (ЄС) 1228/2003, Директиви 2005/89/ЄС про заходи для забезпечення безпеки інвестування до системи електропостачання та інфраструктури.

Відповідно до ч. 11 ст. 2 Закону України "Про ринок електричної енергії" суб`єкти владних повноважень, а також суди при застосовуванні норм цього Закону беруть до уваги правозастосовну практику Енергетичного Співтовариства та Європейського Союзу, зокрема рішення Суду Європейського Союзу (Європейського Суду, Загального Суду), практику Європейської Комісії та Секретаріату Енергетичного Співтовариства щодо застосовування положень актів законодавства Європейського Союзу, зазначених у цій статті.

Пункт 2 частини 6 статті 2 Закону України "Про ринок електричної енергії" встановлює, що Кодекс системи передачі має відповідати вимогам нормативно-правових актів Енергетичного Співтовариства.

Тобто, Закон України «Про ринок електричної енергії» покладає на суди обов`язок при застосуванні його норм враховувати рішення Суду ЄС (Європейського Суду, Загального Суду), прецедентне право якого також є обов`язковим для Секретаріату ЕС.

24.09.2010 Україна приєдналась до Договору про ЕС (приєднання набрало чинності 01.02.2011), завдання якого згідно зі ст. 2 полягає в організації зв`язків між Сторонами й створенні правової та економічної бази стосовно енергопродуктів і матеріалів, для транспортування яких використовуються мережі.

Згідно зі ст. 3 Договору про ЕС для цілей ст. 2 Договору діяльність ЕС охоплює:

a) запровадження Договірними Сторонами нормативно-правової бази Європейського Співтовариства з енергетики, навколишнього середовища, конкурентної політики та відновлюваних джерел енергії, як описано у розділі II Договору про ЕС, що враховує як інституційну структуру Енергетичного Співтовариства, так і конкретну ситуацію в кожній з Договірних Сторін (далі - розширення дії нормативно-правової бази Європейського Співтовариства), як описано в розділі II договору про ЕС;

b) установлення певної регуляторної системи, що дозволяє ефективне функціонування ринків енергопродуктів і матеріалів, для транспортування яких використовуються мережі, на територіях Договірних Сторін і частині території Європейського Співтовариства та охоплює створення єдиного механізму транскордонної передачі та (або) транспортування енергопродуктів і матеріалів, для транспортування яких використовуються мережі, й здійснення нагляду за одностороннім дотриманням заходів з безпеки (далі - механізм функціонування ринків енергопродуктів і матеріалів, для транспортування яких використовуються мережі), як описано в розділі III договору про ЕС;

c) створення Сторонами ринку енергопродуктів і матеріалів, для транспортування яких використовуються мережі, без внутрішніх кордонів, у тому числі координацію взаємодопомоги у разі серйозних порушень у функціонуванні енергетичних мереж або зовнішніх пошкоджень, яка може охоплювати досягнення спільної енергетичної зовнішньоторговельної політики (далі - створення єдиного енергетичного ринку), як описано в розділі IV договору про ЕС.

При цьому відповідно до ст. 11 Договору про заснування Енергетичного Співтовариства: нормативно-правова база Європейського Співтовариства з енергетики" для цілей цього договору означають: 1) директиву Європейського парламенту й Ради Європи 2003/54/ЕС, від 26 червня 2003 року стосовно загальних засад функціонування внутрішнього ринку електроенергії; 2) директиву Європейського парламенту й Ради Європи 2003/55/ЕС від 26 червня 2003 року стосовно загальних засад функціонування внутрішнього ринку природного газу; 3) постанову Європейського парламенту й Ради Європи 1228/2003/ЕС від 26 червня 2003 року стосовно умов доступу до мережі транскордонної передачі електроенергії.

Відповідно до ст. 1 Протоколу про приєднання України до Договору про ЕС (ратифікований Законом від 15.12.2010, який набрав чинності 30.01.2011) Україна приєднується до Договору про заснування Енергетичного Співтовариства як договірна Сторона відповідно до термінів та строків, викладених у Рішенні Ради Міністрів Енергетичного Співтовариства від 18.12.2009 про приєднання України до Договору про заснування Енергетичного Співтовариства (рішення 2009/04/MC-EnC).

Таким чином, приєднавшись до Договору про ЕС, Україна прийняла на себе зобов`язання дотримуватися встановлених цим Договором положень та нормативно-правової бази щодо передачі енергопродуктів та матеріалів, для транспортування яких використовуються мережі.

Стаття 41 Договору про ЕС визначає, що мита й кількісні обмеження імпорту й експорту енергопродуктів і матеріалів, для транспортування яких використовуються мережі, і всі заходи, що мають подібний результат, між сторонами забороняються. Ця заборона застосовується також до мит фіскального характеру.

Пункт 1 (статті 41) не виключає кількісних обмежень або заходів, що мають подібний результат, виправданих на підставі державної політики або державної безпеки, захистом здоров`я та життя людей, тварин або рослин чи захистом промислової та комерційної власності. Такі обмеження або заходи, проте, не є засобами довільної дискримінації або прихованого обмеження торгівлі між сторонами.

Наведена норма є обов`язковою для України як для сторони Договору про ЕС і підлягає застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України та Закону України "Про міжнародні договори України".

Згідно із ст. 94 Договору про заснування Енергетичного Співтовариства інституції тлумачать будь-який термін чи інше поняття, використані в цьому договорі як такі, що походять із законодавства Європейського Співтовариства відповідно до прецедентного права Суду чи Суду першої інстанції Європейських Співтовариств.

Відповідно до позиції Суду Європейського Союзу у справі №C-305/17 FENS vs Slovak Republic від 06.12.2018 щодо тлумачення положень Директиви 2003/54/ЄС, яка, як зазначено вище, є складовою права Енергетичного Співтовариства, встановлено, що закріплення плати за передачу при здійсненні експортних операцій є заходом, еквівалентним до мита, оскільки таким заходом є будь-яка грошова плата, якою б малою вона не була, та незалежно від її призначення та способу застосування, що накладається в односторонньому порядку на товари через те, що вони перетинають кордон, і яка не є митом у строгому розумінні.

Крім того, щодо повноважень Секретаріату Енергетичного Співтовариства слід зазначити, що відповідно до ст. 67 Договору про заснування Енергетичного Співтовариства Секретаріат Енергетичного Співтовариства спостерігає за виконанням сторонами взятих на себе зобов`язань за цим договором та передає щорічні звіти про хід виконання зобов`язань Раді Міністрів.

Таким чином, ратифікацією Договору про заснування Енергетичного Співтовариства Україна уповноважила Секретаріат Енергетичного Співтовариства на оцінку правомірності дій України як сторони Договору про заснування Енергетичного Співтовариства на відповідність його умовам.

У межах реалізації вищезазначених повноважень Секретаріат Енергетичного Співтовариства дійшов висновку, що встановлення плати за передачу електричної енергії та за диспетчерське (оперативно-технологічне) управління суперечить положенням ст. 41 Договору про заснування Енергетичного Співтовариства.

Також ст. 31 Угоди про Асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони (далі - Угода про Асоціацію), встановлює, що сторони не повинні запроваджувати або зберігати в силі будь-які мита, податки або будь-які інші заходи еквівалентної дії, що накладаються на вивезення товарів або запроваджується у зв`язку з вивезенням товарів на іншу територію.

З урахуванням наведеного Північний апеляційний господарський суд вважає необґрунтованими доводи скаржника про відсутність підстав для посилання на рішення Суду ЄС як таке, що не є джерелом права, оскільки за змістом положень наведених вище норм законодавства відповідна релевантна практика Суду ЄС має братися до уваги, у тому числі судами.

Отже, як вірно зазначено Господарським судом міста Києва, нарахування плати за послуги з передачі експортованих обсягів електроенергії порушує міжнародні зобов`язання України.

З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неправомірність дій відповідача щодо включення ним обсягів з передачі електричної енергії при здійсненні експорту електричної енергії.

Такі висновки суду першої інстанції у цій справі повністю узгоджуються із позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.08.2022 у справі №910/9627/20.

Так, зокрема, Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові зазначила, що ст. 41 Договору про заснування Енергетичного Співтовариства визначає, що мита й кількісні обмеження імпорту й експорту енергопродуктів і матеріалів, для транспортування яких використовуються мережі, і всі заходи, що мають подібний результат, між Сторонами забороняються. Ця заборона застосовується також до мит фіскального характеру. Наведена норма є обов`язковою для України як для сторони Договору про заснування Енергетичного Співтовариства і підлягає застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України та Закону України "Про міжнародні договори України". Встановлена зазначеним положенням заборона стосується в рівній мірі застосування до операцій з експорту та імпорту енергопродуктів як мита, так і заходів щодо встановлення плати, яка за своєю природою є подібною до мита. Наведений в листах Секретаріату Енергетичного Співтовариства, зокрема, у повідомленні Секретаріату Енергетичного Співтовариства від 28.05.2020 (Compliance Note, CN 01/2020, Ukraine - electricity transmission and dispatch tariff with respect to the tariffs for export and import), аналіз дає підстави для висновку про те, що встановлена плата за передачу щодо обсягів експортованої електричної енергії є за своєю природою та з урахуванням її структури такою, що має розцінюватися як захід, який є подібним до мита, встановлення якого не відповідає нормам ст. 41 Договору про заснування Енергетичного Співтовариства та не є виправданим відповідно до п. 2 цієї статті.

При цьому твердження скаржника про неможливість застосування до спірних правовідносин висновків наведених в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №910/9627/20, оскільки станом на дату виникнення спірних правовідносин постанова НКРЕКП від 07.02.2020 №360, якою установлено обов`язок експортерів сплачувати послугу з передачі в обсягах її експортування була чинною, колегія суддів вважає неґрунтовними та відхиляє, так як справа №910/8188/22 є аналогічною зі справою №910/9627/20. Подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин, суб`єктний склад учасників судового спору та обраний позивачем спосіб захисту порушеного права.

Також колегія суддів звертає увагу що доводи касаційної скарги Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" у справі №910/9627/20 є значною мірою аналогічними із доводами апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" у справі №910/8188/21.

Щодо доводів відповідача стосовно того, що обов`язок сплати послуги з передачі, у тому числі щодо обсягів експортованої електричної енергії, було запроваджено саме із прийняттям постанови НКРЕКП від 07.02.2020 №360 «Про затвердження змін до Кодексу системи передачі», яка набула чинності 08.02.2020 (згідно постанови Верховного Суду від 08.09.2021 у справі №640/3041/20), про що зазначено в постановах Верховного Суду у справах №№914/935/20, №910/8044/20, суд зауважує наступне.

Так, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постановах від 08.06.2021 у справі №910/8044/20 та від 04.02.2021 у справі №914/935/20 зазначив, що обов`язок щодо сплати тарифу за передачу, зокрема, щодо обсягів експортованої електричної енергії було запроваджено саме із прийняттям Постанови НКРЕКП від 07.02.2020 №360 "Про затвердження Змін до Кодексу системи передачі", яка набула чинності 08.02.2020. Поряд з цим суд зробив висновок, що нарахування плати за послуги з передачі експортованих обсягів електроенергії порушує міжнародні зобов`язання України. У цих справах Верховний Суд брав до уваги Рішення Суду ЄС у справі FENS vs Slovak Republic щодо тлумачення положень Директиви 2003/54/ЄС, в якій суд зробив висновок, що закріплення плати за передачу при здійсненні експортних операцій є заходом, еквівалентним до мита, оскільки таким заходом є будь-яка грошова плата, якою б малою вона не була, та не залежно від її призначення та способу застосування, що накладається в односторонньому порядку на товари через те, що вони перетинають кордон, і яка не є митом у строгому розумінні. Суди також враховували висновок Секретаріату ЕС про те, що встановлення плати за передачу електричної енергії та за диспетчерське (оперативно-технологічне) управління суперечить положенням статті 41 Договору про ЕС.

Водночас 08.09.2021 Касаційний адміністративний суду у складі Верховного Суду прийняв постанову у справі №640/3041/20, в якій зробив протилежні висновки і вказав, що: - повідомлення, які містяться в листах Секретаріату ЕС, носять лише рекомендаційний та інформативний характер (п. 40 постанови); - послуги з передачі електроенергії та з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління сплачуються усіма учасниками внутрішнього ринку енергетики, тому вони не можуть бути розцінені станом на сьогодні як додаткові платежі (пункт 48); - рішення Суду ЄС у справі FENS vs Slovak Republic щодо тлумачення положень Директиви 2003/54/ЄС не враховується, оскільки не є джерелом права, стосувалось країни - члена Європейского Союзу та правовідносин, які не є релевантними правовідносинам у цій справі (пункти 49-52). При цьому Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду, на відміну від Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, при вирішенні питання щодо врахування правозастосовної практики Суду ЄС не застосував норму ч. 11 ст. 2 Закону України «Про ринок електричної енергії».

Однак Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.08.2022 у справі №910/9627/20 відмітила, що колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у справі №640/3041/20 у своєму висновку про те, що рішення Суду Європейського Союзу у справі FENS vs Slovak Republic не є джерелом права, виходила з того, що у вузькому формально-юридичному значенні джерело права розуміється як сукупність способів об`єктивації волі суб`єктів правотворчості.

Водночас у ширшому розумінні джерела права охоплюють зовнішнє вираження правових норм, а також положень, що дозволяють встановити зміст права.

Отже, рішення Суду Європейського Союзу належить розцінювати як таке, що дозволяє встановити зміст положень актів законодавства Європейського Союзу, зазначених у ст. 2 Закону України "Про ринок електричної енергії". Подібно до практики застосування рішень Європейського суду з прав людини, врахуванню підлягають принципи, що випливають із його рішень щодо подібних питань, навіть якщо вони стосуються інших держав.

З урахуванням наведеного Велика Палата Верховного Суду визнала вірними висновки судів попередніх інстанції про неправомірність дій відповідача щодо включення обсягів з передачі електричної енергії при здійсненні експорту електричної енергії, оскільки нарахування відповідної плати порушує міжнародні зобов`язання України. А тому, в даному випадку, чинність постанови НКРЕКП від 07.02.2020 №360 "Про затвердження Змін до Кодексу системи передачі", яка набула чинності 08.02.2020, не впливає на вирішення даного спору та факт пріоритетності застосування до спірних правовідносин міжнародного законодавства, у тому числі права ЄС, з якого вбачається, що нарахування плати за послуги з передачі експортованих обсягів електроенергії порушує міжнародні зобов`язання України.

Крім того слід зауважити, що в силу правової позиції, яка була викладена, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №755/10947/17, судам слід враховувати останню позицію суду касаційної інстанції. У даному ж випадку висновки, викладені в оскаржуваному судовому рішенні відповідають останній позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 03.08.2022 у справі №910/9627/20.

Інші доводи та міркування викладені в апеляційній скарзі відповідача не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції та вважає, що нарахування плати за послуги з передачі експортованих обсягів електроенергії порушує міжнародні зобов`язання України, в тому числі, ст. 31 Угоди про Асоціацію між Україною та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, ст. 41 Договору про заснування Енергетичного Співтовариства.

А відтак суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що нарахування плати за послуги з передачі електричної енергії при здійсненні її експорту не передбачено умовами договору №1910-02024 та чинним законодавством та, відповідно, про неправомірність дій відповідача щодо включення ним обсягів з передачі електричної енергії при здійсненні експорту електричної енергії, у зв`язку з чим правомірно задовольнив позовні вимоги.

Щодо оскарження ухвали Господарського суду міста Києва від 06.12.2022.

Згідно матеріалів справи, 29.11.2022 Товариство з обмеженою відповідальністю "Артлекс-Енерджі" звернулось до місцевого господарського суду з заявою про винесення додаткового рішення в частині відшкодування витрат на правничу допомогу в сумі 643468,79 грн.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 06.12.2022 залишив без розгляду заяву позивача про винесення додаткового рішення в частині відшкодування витрат на правничу допомогу зазначивши при цьому, що в порушення приписів ч. 8 ст. 129 ГПК України позивачем не було повідомлено суд про намір надати докази на підтвердження судових витрат та не подано попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат.

Північний апеляційний господарський суд дослідивши матеріали справи вважає вірним наведене рішення суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (ст. 124 ГПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст. 126 ГПК України):

- подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи;

- зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;

3) розподіл судових витрат (ст. 129 ГПК України).

Наведений правовий висновок викладено в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19.

Відповідно до ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

ГПК України закріплює вимогу для кожної із сторін процесу подавати до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи (ст. 124 ГПК України).

Попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат є обов`язковою складовою в т.ч. позовної заяви, оскільки з огляду на положення ч. ч. 5-7 ст. 129 ГПК України попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат враховується судом під час вирішення питання про розподіл судових витрат, пов`язаних з розглядом справи. При цьому поданий стороною попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує її у доведенні іншої фактичної суми таких витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Частиною 8 ст. 129 ГПК України встановлено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При цьому перевірка поданих доказів та надання їм оцінки здійснюється судом у разі дотримання цього порядку, оскільки за інших обставин розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, не може бути здійснений (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14.01.2019 у справі №927/26/18, від 07.04.2020 у справі №910/2022/19, від 21.06.2022 у справі № 08/574/20).

За приписами ч. 1 ст. 221 ГПК України якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Отже, відшкодування судових витрат, у тому числі на професійну правничу допомогу, здійснюється, у разі наявності відповідної заяви сторони, яку вона зробила до закінчення судових дебатів, якщо справа розглядається з повідомленням учасників справи з проведенням дебатів.

Зважаючи на положення ч. 8 ст. 129 ГПК України, Верховний Суд у своїх судових рішеннях дотримується позиції, що відшкодування судових витрат, у тому числі на професійну правничу допомогу, здійснюється за наявності відповідної заяви (клопотання) сторони, яку вона зробила до закінчення судових дебатів (постанова ВС від 22.03.2018 у справі №910/9111/17).

Відповідно, якщо учасник справи до закінчення судових дебатів не заявив клопотання про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу, суд не має підстав для розгляду питання про розподіл здійснених учасником витрат на професійну правничу допомогу (постанова ВС від 14.01.2019 у справі №927/26/18).

З огляду на викладене, судова колегія зазначає, що право сторони, яка має намір отримати за результатами розгляду спору по суті відшкодування витрат на професійну правничу допомогу за рахунок іншої сторони, виходячи з положень ст. ст. 124, 129 ГПК України, кореспондується з її обов`язками, зокрема: зазначити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла або очікує понести у зв`язку із розглядом справи у першій заяві по суті спору; заявити про це до закінчення судових дебатів у справі; подати до суду докази на підтвердження розміру таких витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду (аналогічний правовий висновок викладено у постановах Касаційного господарського суд у складі Верховного Суду від 21.06.2022 у справі №908/574/20, від 17.12.2021 у справі №10/5026/290/2011(925/1502/20).

Як правомірно зазначив суд першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, в тому числі з протоколів та звукозаписів судових засідань місцевого господарського суду, в ході розгляду справи №910/8188/21 представник позивача будь-яких заяв (як усних, так і письмових) про розподіл судових витрат в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу не робив, так само як не робив і заяв про подання відповідних доказів після ухвалення рішення суду. З протоколу та звукозапису судового засідання 24.11.2022 слідує, що представник позивача просив задовольнити позов, судові витрати покласти на відповідача, проте останнім не заявлено про подання відповідних доказів після винесення рішення суду. Крім того, представник позивача не подавав таких письмових заяв протягом розгляду справи до прийняття рішення по суті, хоча міг їх подати до закінчення судових дебатів (які відбулись в судовому засіданні 24.11.2021).

Колегія суддів при цьому відзначає, що долучені до заяви про винесення додаткового рішення у справі докази (договір про надання правової допомоги від 01.04.2021, замовлення про надання послуг з представництва від 01.07.2021, від 05.04.2021, акт здачі-приймання робіт №100 від 30.06.2021, акт здачі-приймання робіт №177 від 30.09.2021, акт здачі-приймання робіт №250 від 24.12.2021, акт здачі-приймання робіт №251 від 28.12.2021, платіжні доручення 2021 року, договір про надання правової (правничої) допомоги №0001 від 08.11.2021, додаткова угода №1 від 09.11.2021 до договору про надання правової (правничої) допомоги №0001, замовлення на надання послуг №1011-21 від 10.11.2021) датовані 2021 роком. Лише звіт про надані послуги (від 28.11.2022), рахунок на оплату №84 (від 28.11.2022) та акт здачі-приймання робіт №2511-22 (від 25.11.2022) підписані між сторонами після прийняття рішення у справі №910/8188/21. Поряд з цим слід звернути увагу, що вартість наданих послуг адвоката за представництво прав та інтересів позивача під час розгляду даної справи була узгоджена між сторонами в замовленні про надання послуг від 01.07.2021 та в додатковій угоді №1 від 09.11.2021 до договору про надання правової (правничої) допомоги №0001. Тобто, до прийняття рішення у справі (24.11.2022) позивач мав можливість визначити попередній розрахунок судових витрат та повідомити суд про намір подання відповідних доказів, що спростовує твердження скаржника про неможливість визначити суму інших судових витрат крім розміру судового збору. Проте, позивач лиш повідомив суд (в позовній заяві), що сума попередніх судових витрат складається з суми судового збору у розмірі 2270,00 грн (за результатами розгляду справи сплачений судовий збір був покладений на відповідача).

Наведене вище у своїй сукупності свідчить, що позивач жодних заяв в порядку ч. 8 ст. 129 та ч. 1 ст. 221 ГПК України до суду не подавав та не зробив жодних відповідних заяв (зокрема, про те, що після ухвалення рішення ним буде подано докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу) до закінчення судових дебатів.

Окрім того Північний апеляційний господарський суд зауважує, що у контексті можливості розподілу судових витрат, заявлених позивачем, важливо враховувати відсутність заяви про відшкодування таких витрат (яка б змістовно виражала намір позивача отримати за результатами розгляду спору по суті відшкодування витрат за рахунок відповідачів, поданої до закінчення судових дебатів). Саме за відсутності висловлення відповідного наміру у суду немає обґрунтованих підстав для задоволення заяви про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.06.2022 у справі №908/574/20).

Неподання ж учасником справи попереднього розрахунку порушує принцип змагальності, відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених ГПК України.

Згідно висновків наведених в постанові Верховного Суду від 31.03.2021 у справі №916/2087/18, на яку покликається позивач в підтвердження своїх доводів, застосування положень ст. 124 ГПК України належить до дискреційних повноважень суду та вирішується ним у кожному конкретному випадку з урахуванням встановлених обставин кожної справи, а також інших чинників, зокрема дій або бездіяльності сторони або її представника під час розгляду справи.

Разом з тим враховуючи положення п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України, яким передбачено, що однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, метою впровадження якого є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору, а також положення ч. 8 ст. 129 ГПК України, сторони не позбавляються права на відшкодування судових витрат у разі їх підтвердження та подання у порядку та строки, встановлені процесуальним законом.

За наведеного, застосування судом положень ст. 124 ГПК України здійснюється з урахуванням положення ч. 8 ст. 129 ГПК України. Однак, як було встановлено, скаржником в порушення вказаних положень ст. 129 ГПК України не зроблено заяву про подання доказів на підтвердження розміру судових витрат, що вказує на відсутність в суду обґрунтованих підстав для задоволення заяви про ухвалення додаткового судового рішення в частині розподілу судових витрат.

Оцінюючи аргументи позивача стосовно того, що інформація (номер дії 39) у протоколі судового засідання від 24.11.2022 не відповідає дійсності, колегія суддів вважає їх безпідставними. Положеннями ст. 224 ГПК України унормовано, що учасники справи мають право ознайомитися з технічним записом судового процесу, протоколом судового засідання та протягом п`яти днів з дня підписання протоколу у справі подати до суду письмові зауваження з приводу неповноти або неправильності технічного запису або відомостей, вміщених у протоколі судового засідання. Разом з тим позивач не звертався до місцевого господарського суду (що підтверджено позивачем в судовому засіданні 28.02.2023) з письмовими зауваження з приводу неповноти або неправильності технічного запису або відомостей, вміщених у протоколі судового засідання від 24.11.2022, що вказує на погодження Товариства з обмеженою відповідальністю "Артлекс-Енерджі" з технічним записом та відомостями, вміщеними у протоколі судового засідання 24.11.2022.

При цьому колегія суддів враховує встановлений ст. 13 ГПК України принцип змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. ч. 2, 4 ст. 13 ГПК України).

З огляду на викладене, проаналізувавши дії скаржника у сукупності щодо обґрунтування вимоги про покладення витрат останнього на професійну правничу допомогу на відповідача, правомірним є висновок суду першої інстанції про залишення заяви позивача щодо прийняття додаткового рішення без розгляду, оскільки матеріали справи не містять: - доказів звернення позивача до суду із заявою про попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом цієї справи; - заяви про відшкодування судових витрат, зробленої до закінчення судових дебатів.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 276 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, здійснивши перевірку та оцінку всіх належних доказів, наявних у матеріалах справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 21.11.2022 та ухвала від 06.12.2022 у справі №910/8188/21 прийняті з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційні скарги Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Артлекс-Енерджі" не підлягає задоволенню.

У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційних скарг, відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційних скарг покладаються на скаржників.

Керуючись ст. ст. 129, 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Артлекс-Енерджі" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 21.11.2022 та ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.12.2022 у справі №910/8188/21 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційних скарг покласти на скаржників.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у строк двадцять днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 02.03.2023.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді С.І. Буравльов

В.В. Андрієнко