ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" лютого 2023 р. м. Львів Справа №921/293/22

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді І.Б. Малех

суддів В.М. Гриців

О.В. Зварич

секретар судового засідання Залуцький Д.Т.

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , б/н від 01.12.2022 (вх. № апеляційного суду 01-05/2372/22 від 02.12.2022)

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 02 листопада 2022 року (суддя Чопко Ю.О., повний текст рішення складено та підписано 11.11.2022 м. Тернопіль)

у справі №921/293/22

за позовом ОСОБА_1 , с. Гутисько-Тур"янське, Буський район, Львівська область

до відповідача 1 ОСОБА_2 , м. Сокаль, Львівська область

до відповідача 2 Товариства з обмеженою відповідальністю АГРОЛАЙН-ЗАХІД ПЛЮС МБ, с. Тростянець, Бережанський район, Тернопільська область

до відповідача 3 Державного реєстратора Великоберезовицької селищної ради Тернопільської області Чайки Мар`яни Петрівни, смт. Велика Березовиця, Тернопільський район, Тернопільська область

про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки та акту приймання-передачі частки у статутному капіталі , витребування частки в статутному капіталі товариства

за участю представників учасників процесу:

від позивача: не з`явились;

від відповідача 1: не з`явились;

від відповідача 2: Хробак Г.В. представник ( довіреність від 04.01.2023);

від відповідача 3: не з`явились;

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , звернувся до Господарського суду Тернопільської області з позовом до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОЛАН-ЗАХІД ПЛЮС МБ" та Державного реєстратора Великоберезовицької селищної ради Тернопільської області Чайки Мар`яни Петрівни про:

- визнання недійсним договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ "АГРОЛАН-ЗАХІД ПЛЮС МБ" від 14.01.2021 та додатку до нього - Акту приймання-передачі частки у Статутному капіталі ТОВ "АГРОЛАН-ЗАХІД ПЛЮС МБ" від 14.01.2021, посвідченого приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Львівської області Бойчук Н.І., зареєстрованого в реєстрі за №№ 53, 54, 55, 56;

- скасування державної реєстрації змін до установчих документів ТОВ "АГРОЛАН-ЗАХІД ПЛЮС МБ", здійснених 19.01.2021 державним реєстратором Великоберезовицької селищної ради Тернопільської області Чайкою М.П. (реєстраційна дія №001001202);

- витребування з володіння ОСОБА_3 на користь позивача частки в статутному капіталі ТОВ "АГРОЛАН-ЗАХІД ПЛЮС МБ" в розмірі 100% номінальною вартістю 5 000,00 грн;

- зобов`язання державного реєстратора Великоберезовицької селищної ради Тернопільської області Чайку Мар`яну Петрівну здійснити реєстрацію змін складу учасників ТОВ "АГРОЛАН-ЗАХІД ПЛЮС МБ".

Дані вимоги мотивовано тим, що укладений договір є недійсним, оскільки частка у статутному капіталі товариства відчужена до її внесення до статутного капіталу, що прямо заборонено законом, посилаючись при цьому на фінансову звітність ТзОВ "Агролан-Захід плюс МБ" за 2020. Також посилається на те, що договір не був спрямований на реальне настання наслідків, а був укладений, з метою формальної передачі частки в статутному капіталі товариства, в якості застави за майбутнім договором позики. Проте, станом на день подання позовної заяви, грошової позики від ОСОБА_2 позивачем не отримано, а на вимогу про повернення частки в статутному капіталі позивачу було відмовлено.

Заявою про доповнення позову новими обставинами від 16.08.2022 (вх.№5314 від 17.08.2022) позивач зазначив, що за умовами договору купівлі-продажу від 14.01.2021 сторони домовились вчинити купівлю-продаж вкладу, а саме грошових коштів у розмірі 5000 грн. за ціною 5000 грн., що не відповідає вимогам чинного законодавства. Таким чином, на думку представника позивача, умови договору не містять відомостей, щодо відчуження саме частки в статутному капіталі ТзОВ "Агролан-Захід плюс МБ". Звертає увагу на те, що правочин, щодо відчуження вкладу до статутного капіталу не є підставою для переходу права власності на частку в статутному капіталі до покупця такого вкладу. Зміст спірного акту прийому-передачі частки у статутному капіталі ТзОВ "Агролан-Захід плюс МБ" не відповідає умовам договору купівлі-продажу від 14.01.2021 на виконання якого він був складений. Також, звертає увагу суду на те, що положення договору не містять жодних посилань, щодо отримання позивачем від відповідача 1 коштів за продаж частки у розмірі 100% номінальною вартістю 5 000 грн. в статутному капіталі товариства.

Відповідач 1, як і відповідач 2, в свою чергу заперечують позовні вимоги вказуючи, що відповідно до умов договору сторони підтвердили, що його укладення відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним та відповідає їх внутрішній волі. Договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому. Звертає увагу суду на те, що під час укладення договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі сторонами договору дотримано всіх вимог законодавства, а відтак всі правові підстави для визнання його недійсним. Щодо твердження представника позивача, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було досягнута усна домовленість про надання ОСОБА_1 грошової позики для ведення господарської діяльності у розмірі 750 000 доларів США зазначила, що дане твердження не підтверджено належними доказами. Також вважає недоречним посилання позивача на фінансову звітність ТОВ "Агролан-Захід плюс МБ" за 2020, адже остання на їх думку є складеною всупереч вимогам чинного законодавства. Вказана звітність була подана вже після реєстрації змін до відомостей про засновників та директора 01.03.2021. Водночас дана звітність була подана ОСОБА_4 через відсутність електронних ключів у відповідача 1. Враховуючи, що дана фінансова звітність складена з порушеннями чинного законодавства просить суд не брати її до уваги. Також вказують, що не заслуговують на увагу твердження позивача про не внесення вкладу до статутного капіталу, так як у п.2 Договору купівлі-продажу від 14.01.2021 сам позивач підтвердив, те, що вклад який відчужується сплачений позивачем повністю та належить йому на праві власності. Щодо твердження позивача про формальне відчуження 100% частки в статутному капіталі та обмежень в користуванні виробничими потужностями Товариства зазначила, що такі доводи є хибними, оскільки жодних домовленостей про формальність укладеного договору не існувало. Актом приймання-передачі було зафіксовано волевиявлення сторін, щодо передання частки. З моменту державної реєстрації частки у статутному капіталі товариства за набувачем до нього переходить володіння часткою, набувач набуває статусу учасника товариства, що надає йому можливість реалізовувати права з частки. Просить суд в позові відмовити.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 02.11.2022 у справі №921/293/22 в позові відмовлено.

Дане рішення мотивоване тим, що за договором купівлі-продажу частки (частини частки) у статутному капіталі ТОВ «Агролайн-Захід Плюс МБ» від 14.01.2021 частка, що відчужувалась, сплачена ОСОБА_1 повністю. Актом приймання-передачі ОСОБА_1 передав частку в статутному капіталі товариства, а ОСОБА_2 прийняв в обсязі 100% статутного капіталу товариства, що становить 5000,00 грн. та актом приймання-передачі передана частка в статутному капіталі товариства 100% статутного капіталу. Зазначив, суд про те, що договір купівлі-продажу частки не є обов`язковим для переходу права власності на частку та реєстрації такої, достатньо лише акту приймання-передачі частки. Доводи позивача, щодо вчинення сторонами оспорюваного правочину, щодо несплаченої частки судом відхилено, з посиланням на те, що таке суперечить п.2 спірного договору. Також, суд врахував те, що з подальшою реєстрацією змін до відомостей про склад учасників товариства державним реєстратором відповідно відсутніми є підстави визнання недійсним правочин, що передував таким змінам.

Позивач ОСОБА_1 , не погодившись з винесеним рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що таке прийнято з порушенням норм чинного матеріального та процесуального права, з неповним дослідженням матеріалів та обставин справи, а саме:

- скаржник вказує, що ним не виконано вимог ст. 14 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», а саме будучи одноосібним засновником (учасником) товариства, жодних вкладів до товариства не вносив, в підтвердження чого посилається на виписку по поточному рахунку № НОМЕР_1 за період 20.02.2020 по 14.01.2021 рр. та бухгалтерську довідку б/н від 14.01.2021, які не взяті до уваги судом першої інстанції;

- скаржник також зазначає, що відповідачем долучено фінансову звітність за 2021 рік , як доказ сплати позивачем внеску до статутного капіталу товариства, яка вже містить серед іншого інформацію, щодо обліку станом на 08.07.2021 (дата подання до фіскального органу) зареєстрованого капіталу в сумі 5000,00 грн., однак вказав про незрозумілість на підставі яких первинних документів бухгал. обліку відповідач вніс у 2022 році до фінансового звіту за 2021 рік відомості про сплачений у повному обсязі статут. капітал відповідача 2, в період з 01.01.2021 по 31.12.2021, а саме зазначивши розмір зареєстрованого статутного капіталі в графі 1400;

- також скаржник вказує, що об`єктом купівлі-продажу сторони визначили саме вклад в розмірі 5000,00 грн., а отже вважає, що такий не є підставою для переходу права власності на частку в статутному капіталі до покупця такого вкладу. Таким чином вважає, що судом не взято до уваги, що оспорюваний договір не містить істотних умов правочину, щодо відчуження саме частки в статутному капіталі відповідача 2.

Відповідно до цього, просить, рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задоволити в повному обсязі.

Відповідач 1 ОСОБА_2 , у відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги апеляційної скарги, вказуючи на те, що позивач самостійно підписав 14.01.2021 договір купівлі-продажу частки, в якому чітко підтвердив сплату ним статутного внеску в повному обсязі. Також, зазначає, що в кабінеті приватного нотаріуса Бойчука Н.І. двічі особисто підписав акт прийому-передачі частки товариства , до моменту звернення з позовом до суду не заперечував легітимність даного договору та акту прийому-передачі, проте зі спливом значного проміжку часу (зайняв протилежну позицію та став заперечувати дійсність даного правочину). Жодним чином не зазначав , що акт прийому-передачі частки не відповідає умовам договору купівлі-продажу частки. Відтак, наголошує на тому, що позивач у спірних правовідносинах діє недобросовісно, порушує основоположні принципи цивільного законодавства. Поряд з цим зауважує, що відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. В обґрунтування даного посилається на судову практику викладену в постановах Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №922/1500/18, від 28.11.2019 у справі №918/150/19, від 04.12.2019 у справі №910/15262/18, від 03.03.2020 у справі №910/6091/19. Відповідно до цього просить рішення місцевого господарського суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідач 2 ТОВ «Агролан-Захід плюс МБ», у відзиві на апеляційну скаргу вказує , що рішення місцевого господарського суду в даній справі прийнято, з дотриманням норм матеріального та процесуального права з повним та всебічним дослідженням матеріалів та обставин справи. Підставою звернення з позовом та в апеляційній скарзі вказується скаржником те, що при укладенні оспорюваного договору відчужувана частка у статутному капіталі ТОВ «Агролайн-Захід Плюс МБ» була неоплаченою та не могла бути відчужена позивачем, в обґрунтування чого подано фінансову звітність малого підприємства (додаток №1 до НП (С)БО 25 «спрощена фінансова звітність» станом на 31.12.2020. Однак подана позивачем фінансова звітність підтверджує формування статутного капіталу товариства та спростовує зворотні твердження позивача. Також вказує, що ОСОБА_1 у п. 2 договору підтвердив, що вклад (внесок) продавця сформовано за рахунок внесення грошових коштів на загальну суму 5000,00 грн. та гарантував, що відчужувана за даним договором частка у статутному капіталі ТОВ «Агролан-Захід Плюс МБ», на момент укладення цього договору, сплачена повному обсязі; здійснив 14.01.2021 її відчуження на користь ОСОБА_2 , чим фактично усвідомлював юридичні наслідки укладення такого правочину, а в подальшому вирішив звернутися до суду з даним позовом про визнання недійсним договору, вважає недобросовісним та таким, що суперечить його попередній поведінці. Отже, продаж часки у статутному капіталі (корпоративних прав) є виключним волевиявленням учасника товариства, в даному випадку позивача , що узгоджується з вимогами ст. ст. 6, 627 ЦК України і останній укладаючи договір гарантував відсутність будь-яких обмежень, щодо відчужених корпоративних прав , а відтак дані факти свідчать про відсутність у даному випадку порушень приписів ст. 203 ЦК України, щодо загальних вимог укладення правочинів та відсутність підстав недійсності правочину , наведених у статті 215 ЦК України. Крім цього акт приймання-передачі частки є документом , що відображає волевиявлення сторін, щодо передання володіння від учасника товариства до набувача частки і позивач в даному спорі діє недобросовісно. Відповідно до цього, просить рішення місцевого господарського суду просить залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 07 грудня 2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , б/н від 01.12.2022 (вх. № апеляційного суду 01-05/2372/22 від 02.12.2022) на рішення Господарського суду Тернопільської області від 02 листопада 2022 року у справі №921/293/22. Витребувано матеріали справи №921/293/22 в Господарського суду Тернопільської області.

26.12.2022 в канцелярію апеляційного суду поступили матеріали справи №921/293/22.

В подальшому, ухвалою суду від 27.12.2022 призначено розгляд справи №921/293/22 в судове засідання на 01 лютого 2023 року.

Ухвалою суді від 01.02.2023 за участю відповідачів 1, 2 розгляд справи відкладено в судове засідання на 15 лютого 2023 року об 11 год. 30 хв.

В судове засідання 15.02.2023 з`явилась представник відповідача 2, яка заперечила доводи апеляційної скарги з мотивів наведених у відзиві.

Станом на 15.02.2023 клопотань про відкладення розгляду справи не поступало, а відтак судова колегія ухвалила розглядати справу по наявних у ній матеріалах.

Згідно статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи в сукупності з апеляційною скаргою та відзивами на неї, заслухавши пояснення представників відповідачів в попередньому судовому засіданні та відповідача 2 в даному судовому засіданні, судова колегія Західного апеляційного господарського суду прийшла до висновку про відповідність рішення Господарського суду Тернопільської області від 02 листопада 2022 року у справі №921/293/22 нормам чинного матеріального та процесуального права, матеріалам та обставинам справи, виходячи з наступного.

Обставини справи:

14 січня 2021 року ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу частки (частини частки) у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Агролан-Захід плюс МБ", відповідно до п.1. якого продавець передає у власність покупцю, а покупець приймає у власність вклад в статутному капіталі ТОВ "Агролан-Захід плюс МБ", статутний капітал якого складає 5 000 (п`ять тисяч) грн. та зобов`язується сплатити за неї грошову суму, згідно з умовами договору.

Вклад, що відчужується продавцем, становить 100 % (сто відсотків), що складає 5 000 грн. Вклад, що відчужується, сплачений продавцем повністю та належить йому на праві власності, на підставі статуту ТОВ "Агролан-Захід плюс МБ" та рішення №1 засновника (учасника) ТОВ "Агролан-Захід плюс МБ" (п.2. договору).

Продаж здійснюється за ціною 5 000 грн. (п.3. договору).

В результаті придбання частки за цим договором, покупець отримує у власність 100 % (сто відсотків) статутного капіталу, що складає 5 000 грн. (п.4 договору).

Згідно п.5 договору встановлено, що продавець стверджує, що він отримав грошові кошти в сумі 5 000 (п`ять тисяч) грн. до підписання договору. Своїм підписом в договорі він підтверджує факт повного розрахунку за ним. Претензій, щодо розрахунку за належний йому вклад до Покупця не має.

Пунктом 8 договору сторони підтвердили, що вони не визнані судом недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їхнім інтересам; волевиявлення є вільним і усвідомленим і відповідає їхній внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому.

Даний договір набуває чинності, з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань по договору. Після укладення договору до установчих документів товариства повинні бути внесені відповідні зміни, оформлені у встановленому чинним законодавством порядку (п.9. договору).

Відповідно до п.10 договору, право власності покупця на вклад, зазначений в п.2 договору, виникає з моменту підписання договору.

Підписання сторонами договору буде свідчити про те, що передача-приймання відчужуваних вкладів товариства відбулась, в момент, коли сторонами будуть підписані акти прийому-передачі частки (частини частки) у статутному капіталі Товариства та нотаріального посвідчення цих актів (п.11. договору).

Пунктом 14 договору сторони визначили, що однаково розуміють значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

14 січня 2021 сторонами підписано акт приймання-передачі частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Агролан-Захід плюс МБ" ().

Підписи сторін засвідчені приватним нотаріусом Сокальського нотаріального округу Львівської області Бойчук Н.І. та зареєстровано в реєстрі за №53, 54, 55, 56.

19 січня 2021 державним реєстратором Великоберезовицької селищної ради Тернопільської області Чайкою М.П. за заявою ОСОБА_2 проведено державну реєстрацію змін відомостей про юридичну особу про зміну складу засновників за № 001001202, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 19.01.2021.

Підставою позову в даній справі є встановлення обставин укладення договору купівлі-продажу, внесення продавцем частки до статутного капіталу до укладення правочину, наявність/відсутність підстав для визнання його недійсним та наявність підстав для скасування державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

При перегляді рішення місцевого господарського суду в апеляційному порядку, судова колегія Західного апеляційного господарського суду керувалась наступним:

У відповідності до положень частини 1 ст. 167 Господарського кодексу України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Згідно з положеннями статті 2 Господарського процесуального кодексу України та статей 15, 16 Цивільного кодексу України підставою для захисту прав (охоронюваних законом інтересів) є його порушення, невизнання або оспорення. Зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

У розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Відповідно до ст. 275 Цивільного кодексу України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення.

За приписами ч. 3 ст. 167 ГК України під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Корпоративним вважається спір щодо створення, діяльності, управління та припинення юридичної особи, якщо стороною у справі є учасник (засновник, акціонер, член) такої юридичної особи.

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів; справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах.

За змістом положень статті 4, частини першої статті 20 ГПК України та статті 167 ГК України сторонами корпоративного спору є або юридична особа та її учасник (засновник, акціонер, член), або учасники юридичної особи, які володіють корпоративними правами, у тому числі учасник, який вибув.

Як передбачено статтями 92, 97 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 3 ст. 80 Господарського кодексу України визначено, що товариством з обмеженою відповідальністю є господарське товариство, що має статутний капітал, поділений на частки, розмір яких визначається установчими документами, і несе відповідальність за своїми зобов`язаннями тільки своїм майном. Учасники товариства, які повністю сплатили свої вклади, несуть ризик збитків, пов`язаних з діяльністю товариства, у межах своїх вкладів.

Правовий статус товариств з обмеженою відповідальністю та товариств з додатковою відповідальністю, порядок їх створення, діяльності та припинення, права та обов`язки їх учасників визначається Законом України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" від 06.02.2018 N 2275-VIII, який набув чинності 17.06.2018 (крім ст. 23 цього Закону).

Відповідно до ч. 1-3 ст. 21 Закону «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» учасник товариства має право відчужити свою частку (частину частки) у статутному капіталі товариства оплатно або безоплатно іншим учасникам товариства або третім особам. Статутом товариства може бути встановлено, що відчуження частки (частини частки) та надання її в заставу допускається лише за згодою інших учасників. Відповідне положення може бути внесене до статуту або виключене з нього одностайним рішенням загальних зборів учасників, у яких взяли участь всі учасники товариства. Учасник товариства має право відчужити свою частку (частину частки) у статутному капіталі лише в тій частині, в якій вона є оплаченою.

Звертаючись до суду за даним позовом, позивач стверджував, що укладений договір від 14.01.2021 є недійсним, оскільки частка у статутному капіталі товариства відчужена до її внесення до статутного капіталу, що прямо заборонено законом, посилаючись при цьому на фінансову звітність ТОВ «Агролан-Захід плюс МБ» за 2020. Також посилається на те, що договір не був спрямований на реальне настання наслідків, а був укладений, з метою формальної передач частки в статутному капіталі товариства, в якості застави за майбутнім договором позики. Однак, станом на день подання позовної заяви, грошової позики від ОСОБА_2 позивачем не отримано , а на вимогу про повернення частки в статутному капіталі позивачу було відмовлено.

Колегія суддів зазначає, що згідно з положеннями ст. 190 Цивільного кодексу України майном, як особливим об`єктом вважаються, зокрема, майнові права та обов`язки, в тому числі і частка в статутному капіталі господарського товариства.

Статтею 317 Цивільного кодексу України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

У пункті 4 частині 1 ст. 116 Цивільного кодексу України визначено, що учасники господарського товариства мають право у порядку, встановленому установчим документом товариства та законом здійснити відчуження частки (її частини) у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві, у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно з частиною 1 ст. 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

У постанові від 10.10.2019 у справі № 911/2218/18 Верховний Суд зробив висновок, що право власності на частку в статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю у третьої особи виникає, з моменту укладення договору, якщо інше не встановлено домовленістю сторін. Закон не пов`язує момент виникнення права участі у товаристві з обмеженою відповідальністю з моментом державної реєстрації відповідних змін у складі учасників товариства з обмеженою відповідальністю. Такий саме висновок був сформульований у постанові Верховного Суду від 24.10.2018 у справі № 911/3773/17.

Зазначений висновок підтримано також у постанові Верховного Суду від 24.01.2021 у справі № 911/1149/19.

В пунктах 52, 54, 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.10.2019 у справі № 909/1294/15 вказано, що підставою для переходу права власності на частку в статутному капіталі до третьої особи та, відповідно, припинення права власності учасника на таку частку з набуттям його третьою особою, є спрямований на відчуження частки правочин, вчинений учасником товариства та іншою особою. У разі відступлення частки, особа набуває права на частку, внаслідок укладення правочину з учасником товариства, а не внаслідок його прийняття до складу учасників товариства загальними зборами чи державної реєстрації відповідних змін. Включення такого учасника до складу учасників товариства на підставі рішення загальних зборів учасників товариства та державна реєстрація відповідних змін до статуту є діями на виконання договору, щодо відчуження частки учасником товариства. Заява учасника про його виведення зі складу учасників товариства не може слугувати самостійною правовою підставою для переходу права власності на частку, оскільки вона адресована товариству і містить інформацію про припинення в особи права на частку. Заява є вторинним актом, наслідком первинних дій (правочину з відчуження частки). Заява не є правочином, учасник, що написав заяву, таким шляхом повідомляє товариство про відчуження ним частки.

За приписами ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Пунктом 2.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин» 25.02.2016 № 4 визначено, що право власності на частку в статутному капіталі ТОВ або ТДВ у третьої особи виникає з моменту укладення договору, якщо інше не встановлено домовленістю сторін (стаття 363 ЦК України). Набуття права власності на частку в статутному капіталі надає третій особі право на вступ до ТОВ. Право участі у ТОВ або ТДВ є особистим немайновим правом, а отже, автоматичного набуття статусу учасника товариства у зв`язку з набуттям третьою особою права власності на частку в статутному капіталі не відбувається. Право безпосередньої участі у ТОВ або ТДВ третя особа набуває тільки з моменту вступу до товариства, що має бути підтверджено відповідним рішенням загальних зборів учасників товариства. Закон не пов`язує момент виникнення права участі у ТОВ або ТДВ з моментом державної реєстрації відповідних змін у складі учасників ТОВ або ТДВ.

Частиною 5 ст. 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" встановлено, що для державної реєстрації змін до відомостей про розмір статутного капіталу, розміри часток у статутному капіталі чи склад учасників товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю подаються такі документи: 1) заява про державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі; 2) документ про сплату адміністративного збору; 3) один із таких відповідних документів: а) рішення загальних зборів учасників (рішення єдиного учасника) товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю про визначення розміру статутного капіталу та розмірів часток учасників; б) рішення загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю про виключення учасника з товариства; в) заява про вступ до товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю; г) заява про вихід з товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю; ґ) акт приймання-передачі частки (частини частки) у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю; д) судове рішення, що набрало законної сили, про визначення розміру статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю та розмірів часток учасників у такому товаристві; е) судове рішення, що набрало законної сили, про стягнення (витребування з володіння) з відповідача частки (частини частки) у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю.

Отже, чинне законодавство не зобов`язує надавати для державної реєстрації змін до відомостей про склад учасників товариства з обмеженою відповідальністю, договори про відчуження частки у статутному капіталі товариства.

Однак, саме такі правочини є підставою, у тому числі, для складення актів приймання-передачі частки у статутному капіталі товариства та оформлення інших документів, відповідно до яких здійснюється реєстрація змін до відомостей про склад учасників товариства з обмеженою відповідальністю.

У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Згідно приписів частин 1, 2 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Нормами цивільного законодавства України передбачені основні засади захисту права власності. Стаття 16 Цивільного кодексу України визначає способи захисту порушених цивільних прав та інтересів, до яких відносить: визнання права, визнання правочину недійсним, відновлення становища, яке було до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди тощо.

Відповідно до ч. 2 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з частинами 1, 3 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

В своїй постанові від 21.11.2018 у справі № 577/5321/17 Верховний Суд та Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17 вказували, що правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту.

Відповідно до статей 16, 203, 215 Цивільного кодексу України, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновками, які містяться у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 17.06.2020 у справі № 910/12712/19, від 20.01.2021 у справі № 910/8992/19 (910/20867/17), від 16.03.2021 у справі № 910/3356/20, від 18.03.2021 у справі № 916/325/20, від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20 тощо.

Суд звертає увагу, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (висновок викладений у постановах об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17, від 27.01.2020 у справі № 761/26815/17, постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20).

Виходячи з наведених вище норм, при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, але й чи було порушене цивільне право або інтерес особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає порушення.

Як зазначила Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 16.10.2020 у справі 910/12787/17 особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси, як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Як вбачається з обставин справи, а саме договору купівлі-продажу частки (частини частки) у статутному капіталі ТОВ «Агролан-Захід плюс МБ» від 14.01.2021, позивачем при укладенні договору зазначено, що вклад , що відчужується сплачений продавцем повністю та належить йому на праві власності , на підставі статуту ТОВ «Агролан-Захід плюм МБ».

Також в даному договорі зазначено, що в результаті придбання частки за цим договором , покупець отримує у власність 100% статутного капіталу. Позивач , як продавець також ствердив, що він отримав грошові кошти в сумі 5000,00 грн., до підписання договору і своїм підписом підтвердив факт повного розрахунку з ним. Претензій, щодо розрахунку за належний йому вклад до покупця немає.

Актом приймання-передачі, ОСОБА_1 передав частку в статутному капіталі товариства, а ОСОБА_2 прийняв в обсязі 100% статутного капталу товариства, що становить 5000,00 грн. Дана частка передана покупцю, згідно договору купівлі-продажу частки (частини частки) у статутному капіталі ТОВ «Агролан-Захід плюс МБ» від 14.01.2021.

У відповідності до положень ч.3 ст. 21 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» учасник товариства має право відчужити свою частку (частину частки) у статутному капіталі лише в тій частині , в якій вона є оплаченою.

Як встановлено з обставин справи позивачем (продавцем) підписано як оспорюваний договір купівлі-продажу від 14.01.2021 так і акт приймання-передачі від 14.01.2021 , а відтак такий усвідомлював наслідки своїх дій.

Як в суді першої так і апеляційної інстанцій, позивач стверджує, що станом на дату вчинення оспорюваного правочину він не вніс вкладу у вигляді грошових коштів у розмірі 5000,00 грн., однак дане спростовується, як вірно відмічено судом першої інстанції п.2 спірного договору.

Крім цього, на підтвердження своїх доводів про неоплаченість відчужуваної частки у статутному капіталі ОСОБА_1 , надав суду копії фінансової звітності за 2020 рік та бухгалтерську довідку від 14.01.2021 (Т-1, а.с.6-7, 8).

В свою чергу, відповідачі, заперечуючи проти позовних вимог зазначили, що подана позивачем фінансова звітність підприємства (Додаток № 1 до НП(С)БО 25 «Спрощена фінансова звітність») станом на 31.12.2020, які містять баланс, підтверджують ,формування статутного капіталу до укладення оспорюваного договору купівлі-продажу.

У відповідності до п.2.17. Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 25 "Спрощена фінансова звітність", що затверджений Наказом Міністерства фінансів України від 25.02.2000 року № 39 (зі змінами) у статті "Зареєстрований (пайовий) капітал" наводиться зафіксована в установчих документах сума статутного капіталу підприємства з урахуванням суми внесків до оголошеного, але ще не зареєстрованого статутного капіталу. Підприємства, для яких не передбачена фіксована сума статутного капіталу, відображають у цій статті суму фактичного внеску власників до статутного капіталу підприємства. У цій статті також наводяться сума пайового капіталу (пайових внесків) членів споживчого товариства, спілок та інших організацій, внески засновників підприємства понад статутний капітал.

У п.2.21. даного положення зазначено, що у статті "Неоплачений капітал" відображається сума заборгованості власників (учасників) за внесками до статутного капіталу. Господарські товариства у цій статті також відображають вилучений капітал, тобто фактичну собівартість часток, викуплених у своїх учасників.

Таким чином, у бланку звітності наявні два кореспондуючих рядки 1400 і 1425, принаймні один з яких повинен бути заповнений.

Натомість, які вірно відмічено судом першої інстанції, у долученій до матеріалів справи фінансовій звітності ТзОВ "Агролан-Захід плюс МБ" за 2020, жоден з цих рядків не заповнений і така складена позивачем.

Згідно вимог ч.1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.1 ст. 77 ГПК України).

Відтак, з врахуванням наведеного, судом першої інстанції вірно відмічено, що надана фінансова звітність не відповідає правилам заповнення, а тому не може розглядатися, як доказ формування статутного капіталу чи наявності заборгованості учасників за внесками до статутного капіталу.

З врахуванням наведеного доводи апеляційної інстанції не спростовують висновків покладених в основу оскаржуваного рішення, а відтак така не підлягає до задоволення.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п.1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Суд апеляційної інстанції вважає, що Господарський суд Тернопільської області ухвалив рішення від 02 листопада 2022 року у справі №921/293/22, з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, рішення Господарського суд Тернопільської області від 02 листопада 2022 року у справі №921/293/22 належить залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

Згідно з п.2 ч.1 ст.129 ГПК України у спорах, що виникають виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у цьому випадку суд апеляційної інстанції не змінює рішення, та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється (частина 14 статті 129 ГПК України). Відтак, згідно ст.129 ГПК України сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги слід залишити за скаржником.

Керуючись ст.ст. 129, 236, 269, 275, 276, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , б/н від 01.12.2022 (вх. № апеляційного суду 01-05/2372/22 від 02.12.2022) залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Тернопільської області від 02 листопада 2022 року у справі №921/293/22 - залишити без змін.

3. Судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на ОСОБА_1 .

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів відповідно до ст.ст. 286 - 289 ГПК України.

5. Матеріали справи №921/293/22 повернути Господарському суду Тернопільської області.

Повний текст постанови складено та підписано 23.02.2023.

Головуючий суддя І.Б. Малех

Суддя В.М. Гриців

Суддя О.В. Зварич