ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" лютого 2023 р. Справа№ 910/4596/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шаптали Є.Ю.

суддів: Тищенко О.В.

Яковлєва М.Л.

при секретарі Токаревій А. Г.

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 14.02.2023

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційних скарг Акціонерного товариства "Укргазвидобування" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер Вей Капітал"

на рішення Господарського суду міста Києва від 18.10.2022 у справі №910/4596/22 (суддя Смирнова Ю.М., повний текст рішення складено та підписано 01.11.2022)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер Вей Капітал"

до Акціонерного товариства "Укргазвидобування"

про стягнення 141 520 777,24 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер Вей Капітал» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Акціонерного товариства «Укргазвидобування» 100718148,82 грн, з яких: 6459623,03 грн - сума за простроченими процентами за користування кредитом (за період з 01.10.2020 по 31.01.2021); штраф за порушення строків сплати процентів за користування кредитом (за період з 01.10.2020 по 31.01.2021); 10450934,79 грн - сума 3% річних за порушення зобов`язань (за період з 01.01.2015 по 12.05.2019); 80612791,00 грн - сума інфляційних втрат за простроченим тілом кредиту (за період з 01.01.2015 по 12.05.2019).

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов договору кредитної лінії №ВКЛ-2022390 від 29.08.2013.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.10.2022 позов задоволено частково.

Присуджено до стягнення з Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер Вей Капітал» 3% річних у розмірі 10450934,79 грн, інфляційні втрати у розмірі 102736781,00 грн судовий збір у розмірі 694680,00 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що матеріалами справи підтверджується факт прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання з повернення суми кредиту за Кредитним договором, а тому доводи позивача про наявність підстав для нарахування 3% річних та інфляційних втрат за період прострочення з 01.01.2015 по 22.09.2021 є обґрунтованими.

Водночас суд відмовив у стягненні за простроченими процентами за користування кредитом (за період з 01.10.2020 по 31.01.2021) та штрафу за порушення строків сплати процентів за користування кредитом, з огляду на нарахування таких сум поза межами строку кредитного договору.

Не погодившись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство «Укргазвидобування» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 18.10.2022 у справі №910/4596/22 в частині задоволення позову та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову у цій частині відмовити. Стягнути з позивача судовий збір за подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга Акціонерного товариства «Укргазвидобування» мотивована тим, що оскаржуване рішення в частині задоволення позову є незаконним, необґрунтованим та таким, що прийнято з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідач зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки наявним у справі доказам, зокрема листу від 24.02.2015 надісланого АТ «Дельта Банк» яким повідомлено АТ «Укргазвидобування» що відбулось повне погашення заборгованості перед банком за рахунок поручителів, а також довідці № 05-2933400 від 06.04.2015 згідно з якою станом на 28.02.2015 ПАТ «Укргазвидобування» не має кредитної заборгованості перед АТ «Дельта Банк».

А тому, оскільки відповідач дізнався лише з постанови від 09.09.2021 у справі № 910/14422/15 про визнання нікчемними правочинів за якими було погашено його заборгованість, та після цього погасив заборгованість, то прострочення відповідача не наступило, оскільки таке прострочення виникло з вини кредитора.

Крім того, відповідач вказує на неправомірне поновлення строків позовної давності до заявлених вимог, оскільки позов до відповідача у справі № 910/14422/15 свідчить що кредитор ще в 2015 році вважав свої права порушеними, а отже протягом усього періоду за який заявлено стягнення, банк та його правонаступники могли скористатись своїм правом та звернутись з відповідними позовними вимогами в межах строків позовної давності, що й було реалізовано шляхом подання заяв про збільшення позовних вимог.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.11.2022 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у наступному складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Яковлєв М.Л., Тищенко О.В.

Крім того, не погодившись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер Вей Капітал» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить задовольнити апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер Вей Капітал» та скасувати рішення господарського суду від 18.10.2022 у справі №910/4596/22 в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо 18 748 661,45 грн суми за простроченими відсотками за користування кредитом (за період з 01.10.2020 по 22.09.2021) та штраф за порушення сплати строків відсотків за користування коштами у розмірі 9 584 400,00 грн (за період з 01.10.2020 по 22.09.2021) та ухвалити нове рішення, яким стягнути з Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер Вей Капітал» за договором кредитної лінії №ВКЛ-2022390 від 29.08.2013 (з урахуванням додаткових угод №1-5) заборгованість у розмірі 18 748 661,45 грн. суми за простроченими відсотками за користування кредитом (за період з 01.10.2020 по 22.09.2021) та штраф за порушення сплати строків відсотків за користування коштами 9 584 400,00 грн. (за період з 01.10.2020 по 22.09.2021). Стягнути з Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер Вей Капітал» судовий збір у розмірі 637 493,84 грн.

Апеляційна скарга позивача мотивована тим, що суд першої інстанції не правильно застосував до спірних правовідносин положення ст. 625 Цивільного кодексу України, а також неправильно застосував висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду у справах №920/1238/17, № 444/9519/12, № 202/4494/16-ц, № 912/1120/16, №910/17048/17.

Позивач зазначає, що принцип за яким нарахування відсотків за користування коштами припиняється після закінчення строку повернення кредиту або після пред`явлення вимоги згідно з частиною 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України, не може бути застосований до спірних правовідносин, оскільки відповідно до принципу «свободи договору» сторони погодили, що сплата процентів за користування кредитними коштами буде здійснюватись до повернення заборгованості у повній сумі. Правомірність такого підходу випливає в том числі і з висновків Великої Палати Верховного Суду які містяться у постанові від 18.01.2022 у справі № 910/17048/17, а отже позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

21.11.2022 безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер Вей Капітал» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.10.2022 у справі №910/4596/22.

Відповідно до протоколу передачі судової справи (апеляційної скарги, заяви, картки додаткових матеріалів) раніше визначеному головуючому судді (судді-доповідачу)(складу суду) від 21.11.2022 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у наступному складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Яковлєв М.Л., Тищенко О.В.

На час надходження апеляційної скарги матеріали справи №910/4596/22 на адресу Північного апеляційного господарського суду не надходили, у зв`язку з чим ухвалою від 22.11.2022 відкладено вирішення питання щодо апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер Вей Капітал» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.10.2022 у справі №910/4596/22 до надходження матеріалів справи на адресу Північного апеляційного господарського суду; доручено Господарському суду міста Києва надіслати матеріали справи №910/4596/22 на адресу Північного апеляційного господарського суду.

01.12.2022 до суду апеляційної інстанції надійшли матеріали вказаної справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.12.2022 у справі №910/4596/22 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.10.2022 у справі №910/4596/22. Розгляд апеляційної скарги призначено на 13.12.2022.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.12.2022 у справі №910/4596/22 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер Вей Капітал» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.10.2022 у справі №910/4596/22 залишено без руху та надано скаржникові строк для усунення недоліків, допущених останнім при поданні апеляційної скарги.

У зв`язку із оголошенням повітряної тривоги, розгляд апеляційної скарги Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.10.2022 у справі №910/4596/22 не відбувся 13.12.2022.

Ухвалою від 13.12.2022 розгляд справи призначено на 25.01.2023.

21.12.2022 від Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер Вей Капітал» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач заперечив проти доводів апеляційної скарги відповідача, просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог без змін.

Позивач вказує, що заборгованість за тілом кредиту була погашена лише 23.09.2021 після винесення постанови Північного апеляційного господарського суду у справі № 910/14422/15 від 09.09.2021 в день відкриття виконавчого провадження. Обставини щодо неналежного виконання відповідачем зобов`язання встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили і не підлягають доказуванню, а тому посилання відповідача на лист банку не може бути підставою для відмови у задоволенні позову.

Позивач також заперечує проти вимог відповідача про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин наслідків спливу строку позовної давності, оскільки позовні вимоги за період з 02.04.2017 по 22.09.2021 заявлені в межах строків позовної давності, а для вимог за період з 01.01.2015 по 01.04.2017 строк позовної давності порушено з поважних причин, а саме у зв`язку з тривалим розглядом справи № 910/14422/15, а тому наявні підстави для його поновлення.

Через канцелярію Північного апеляційного господарського суду 19.01.2023 від Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер Вей Капітал» надійшла заява про усунення недоліків.

Суддя Тищенко О.В. перебувала у щорічній відпустці з 09.01.2023 по 23.01.2023.

Ухвалою від 24.01.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер Вей Капітал» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.10.2022 у справі №910/4596/22. Прийнято до спільного розгляду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер Вей Капітал» та апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.10.2022 у справі №910/4596/22. Розгляд апеляційних скарг призначено на 25.01.2023.

25.01.2023 відповідачем заявлено клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення справи №910/924/23.

25.01.2023 оголошено перерву на 14.02.2022.

26.01.2023 року від акціонерного товариства «Укргазвидобування» надійшла заява про відвід колегії суддів у складі: головуючого судді Шаптали Є.Ю., суддів Тищенко О.В., Яковлєва М.Л. на підставі п. 5 ч. 1 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, мотивована наявністю сумнівів в неупередженості та об`єктивності суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.01.2023 визнано необґрунтованою заяву акціонерного товариства «Укргазвидобування», про відвід колегії суддів у складі: головуючого Шаптали Є.Ю., суддів Тищенко О.В., Яковлєва М.Л. Матеріали справи передано для вирішення питання про відвід суддів в порядку, встановленому ст. 32 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.02.2023 колегія суддів у складі головуючого судді: Копитової О.С., суддів: Остапенка О.М., Полякова Б.М. відмовлено у задоволенні заяви акціонерного товариства «Укргазвидобування» про відвід колегії суддів у складі: головуючого судді Шаптали Є.Ю., суддів Тищенко О.В., Яковлєва М.Л. від розгляду справи №910/4596/22.

06.02.2023 від відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до перегляду у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду рішення у справі №910/4518/16.

06.02.2023 від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач заперечив проти доводів апеляційної скарги позивача, просив залишити її без задоволення.

Доводи відзиву зводяться до того, що позивач неправомірно нараховує відсотки за користування кредитом після настання строку повернення кредиту, а тому відсутні підстави для стягнення таких коштів.

У судове засідання 14.02.2023 з`явились представник позивача та два представника відповідача.

Розглянувши у судовому засіданні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі, яке надійшло 25.01.2023, колегія суддів встановила наступне.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 227 Господарського процесуального кодексу України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадках, зокрема, об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Дослідивши обставини справи з урахуванням наданих сторонами пояснень, колегія суддів встановила, що в межах розгляду справи № 910/924/23 вирішується питання про дійсність правочину про зарахування зустрічних однорідних вимог, в тому числі тих, які є предметом даного спору.

Однак, оскільки правова природа «зарахування зустрічних однорідних вимог» передбачає, зокрема необхідність встановлення дійсності вимог, які зараховуються, а в межах даного спору розглядається саме дійсність вимог позивача, як правонаступника банку, до відповідача (позичальника) то колегія суддів дійшла висновку про недоцільність зупинення провадження у даній справі до розгляду справи № 910/924/23. При цьому, судом враховано, що матеріали даної справи мають достатньо доказів для вирішення даного спору, і об`єктивної неможливості вирішення даного спору до розгляду іншої справи не вбачається, а тому відсутні підстави передбачені п.5 ч. 1 ст. 227 Господарського процесуального кодексу України для зупинення провадження у справі.

З урахуванням викладеного колегія суддів відмовляє у задоволенні клопотання відповідача від 25.01.2023 про зупинення провадження у справі.

Крім того, судом у судовому засіданні розглянуто клопотання від 06.02.2023 про зупинення провадження у справі до перегляду у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду рішення у справі №910/4518/16.

За твердженням апелянта, в межах справи №910/4518/16 буде вирішено правову проблему щодо правильності нарахування процентів за користування кредитними коштами.

Пунктом 7 ч. 1 ст. 228 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі, зокрема, у випадках перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Колегія суддів зазначає, що зупинення провадження у справі до перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) є правом суду, а не обов`язком, водночас подібні правовідносини вже неодноразово були предметом розгляду, в тому числі Великої Палати Верховного Суду, і колегія суддів не вбачає необхідності зупиняти провадження у справі з огляду на тривалість спірних правовідносин з метою недопущення подальшого безпідставного затягування вирішення спору.

З урахуванням викладеного колегія суддів відмовляє у задоволенні клопотання відповідача від 06.02.2023 про зупинення провадження у справі.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги позивача, проти доводів апеляційної скарги відповідача заперечив, просив прийняти рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Представники відповідача у судовому засіданні підтримали доводи апеляційної скарги відповідача, проти доводів апеляційної скарги позивача заперечили, просили прийняти рішення про відмову у задоволенні позову.

Згідно з частиною першою статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційних скарг та відзивів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, а апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню з наступних підстав.

29.08.2013 між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (кредитор; банк) та Публічним акціонерним товариством «Укргазвидобування» (найменування якого змінено на Акціонерне товариство «Укргазвидобування»; позичальник), укладено договір кредитної лінії №ВКЛ-2022390 (надалі - Кредитний договір), за умовами якого кредитор зобов`язується надавати позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання.

Відповідно до п.п. 1.1.1., 1.1.2. Кредитного договору (в редакції додаткового договору №4 від 28.11.2014) надання кредиту здійснюється окремими частинами (траншами) на умовах, визначених кредитним договором, в межах відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 79870000,00 грн, зі сплатою плати за користування кредитом 24% річних та кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом не пізніше 31.12.2014 включно. Повернення кредиту здійснюється не пізніше кінцевого терміну погашення заборгованості за кредитом, вказаним у пунктах 1.1.1. договору.

За умовами п. 1.2 Кредитного договору кредит надається позичальнику для поповнення обігових коштів, рефінансування поточної заборгованості.

Пунктом 2.6. Кредитного договору визначено, що нарахування процентів за користування кредитом (траншем) здійснюється у валюті кредиту щомісячно, в останній робочий день поточного місяця, за фактичну кількість днів користування кредитом (траншем) в періоді (28-29-30-31/365). При розрахунку процентів враховується день надання та не враховується день погашення кредиту (траншу).

Згідно з п. 2.7. Кредитного договору (у редакції додаткового договору №5 від 01.12.2014) сплата процентів за користування кредитом (траншем) здійснюється у валюті наданого кредиту (траншу) щомісячно, не пізніше 16 числа в грудні 2014 року, в інші місяці - не пізніше 10 числа місяця, наступного за місяцем, в якому нараховані проценти, а також в день повернення заборгованості за кредитом в повній сумі на рахунок кредитора.

Відповідно до п.п. 3.3.4, 3.3.5. Кредитного договору позичальник зобов`язаний протягом строку використання кредиту сплачувати проценти за їх використання, комісії в порядку, визначеному кредитним договором; повернути кредитору у повному обсязі кредит зі сплатою процентів та комісій кредитора, та можливих штрафних санкцій, у терміни, визначені договором.

В межах Кредитного договору банком було надано відповідачу кредитні кошти, з урахуванням додаткових угод, у розмірі 79870000,00 грн.

В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором між позивачем та фізичними особами, вкладниками ПАТ «Дельта Банк», було укладено ряд договорів поруки.

Після закінчення строку Кредитного договору, а саме 31.12.2014, відповідачем кредитні кошти банку не повернуто.

У зв`язку із невиконанням відповідачем зобов`язань за Кредитним договором, ПАТ «Дельта Банк», у межах процедури договірного списання коштів, на підставі розпоряджень ПАТ «Дельта Банк» від 19.02.2015, 20.02.2015 та 23.02.2015, було списано кошти з рахунків поручителів в межах договорів поруки, укладених на забезпечення виконання Кредитного договору.

Разом з цим, на підставі постанови Правління НБУ від 02.03.2015 №150 «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №51 від 02.03.2015 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк», згідно з яким тимчасову адміністрацію у позивача запроваджено строком з 03.03.2015 до 02.06.2015; призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк» - Кадирова В.В.

В подальшому на підставі постанови Правління НБУ від 02.10.2015 №664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.10.2015 №181 «Про початок ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку, яким розпочато процедуру ліквідації банку з 05.10.2015 по 04.10.2017 включно та призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «Дельта Банк» Кадирову В.В. на два роки з 05.10.2015 по 04.10.2017 включно.

Комісією ПАТ «Дельта Банк» з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями, прийнято рішення, оформлене протоколом від 29.04.2015 №1, про віднесення договорів поруки від 28.11.2014 №П30019775-4, №П2022390-15, №П30019775-3, №П, №П, №П2022390-6, №П2022390-15, укладених у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, до нікчемних на підставі п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

На виконання наказу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації банку №309 від 07.05.2015, з урахуванням змін, внесених наказом №325 від 13.05.2015, застосовано наслідки нікчемності договорів поруки від 28.11.2014, а також на відкриті балансові рахунки фізичних осіб-поручителів, було повернуто кошти, які списано з рахунків поручителів, на погашення заборгованості відповідача перед позивачем за Кредитним договором.

При цьому банк відновив в автоматизованій банківській системі кредитну заборгованість відповідача за кредитним договором, у розмірі 79870000,00 грн.

У зв`язку із існуванням даної заборгованості у червні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» 106667793,39 грн (з яких: 79870000,00 грн заборгованості за простроченим кредитом; 14096507,95 грн пені за несвоєчасне повернення кредиту; 7247381,92 грн заборгованості за простроченими нарахованими процентами; 661703,52 грн пені за несвоєчасне повернення нарахованих процентів; 4792200,00 грн штрафу за неналежне виконання зобов`язання).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.06.2015 за вказаним позовом було порушено провадження у справі №910/14422/15.

Ця справа розглядалася судами неодноразово.

Після скасування судових рішень у справі №910/14422/15 постановою Вищого господарського суду України від 09.08.2017 справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.12.2019, залишеною без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 23.01.2020 та постановою Верховного Суду від 31.03.2020 у справі №910/14422/15, замінено позивача у справі - ПАТ «Дельта Банк» його правонаступником - Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінгруп Фактор» на підставі договору про відступлення прав вимоги №1295/К від 15.04.2019, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінгруп Фактор».

Протокольною ухвалою 18.11.2020 у справі №910/14422/15 було прийнято до розгляду заяву ТОВ «Фінансова компанія Фінгруп Фактор» щодо збільшення розміру позовних вимог, згідно якої нова сума боргу склала 79870000,00 грн заборгованість за простроченим кредитом, 20048464,11 грн пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 56707700,00 грн - сума штрафу за неналежне виконання умов кредитного договору, 110286246,70 грн - сума прострочених відсотків за користування кредитними коштами, 2647790,03 грн - сума пені за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитними коштами, 269566,98 грн - сума 3% річних від суми прострочених процентів, 139800,95 грн - сума інфляційних втрат за простроченими процентами, 999993,11 грн - сума пені за несвоєчасне повернення нарахованих процентів за користування кредитними коштами.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.02.2021 у справі №910/14422/15 на підставі договору про відступлення прав вимоги №В01/02 від 01.02.2021 було замінено позивача, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Фінгруп Фактор», його правонаступником - Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтер Вей Капітал» у частині стягнення заборгованості за позовом в сумі 270969561,88 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.03.2021 у справі № 910/14422/15 прийнято заяву ТОВ «Інтер Вей Капітал» про збільшення розміру позовних вимог, в якій ТОВ «Інтер Вей Капітал» просило суд стягнути з Акціонерного товариства «Укргазвидобування»: 79870000,00 грн заборгованості за простроченим кредитом, 20048464,11 грн пені за несвоєчасне повернення кредиту, 110286246,70 грн заборгованості за простроченими процентами, 2647790,03 грн пені за несвоєчасну сплату нарахованих процентів, 59103800,00 грн штрафу за неналежне виконання зобов`язання, 15000658,50 грн 3% річних за несвоєчасне повернення кредиту, 139800,95 грн інфляційних втрат за простроченими процентами, 999993,11 грн пені за несвоєчасне погашення процентів, 92169980,00 грн інфляційних втрат за простроченим кредитом.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.03.2021 у справі №910/14422/15, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 09.09.2021, позов задоволено частково. Стягнуто з АТ «Укргазвидобування» на користь ТОВ «Інтер Вей Капітал» 79870000,00 грн основного боргу за тілом кредиту, 20048464,11 грн пені за несвоєчасне повернення кредиту, 14731091,51 грн - 3% річних, 92169980,00 грн інфляційних втрат. Здійснено розподіл судових витрат. В іншій частині у позові відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 07.02.2022 у справі №910/14422/15 постанову Північного апеляційного господарського суду від 09.09.2021, рішення Господарського суду міста Києва від 15.03.2021 в частині задоволення позовних вимог про стягнення 14731091,51 грн 3% річних, 92169980,00 грн інфляційних втрат за несвоєчасне повернення кредиту та судового збору - скасовано, в іншій частині судові рішення залишено без змін. Викладено резолютивну частину судового рішення в редакції, відповідно до якої, зокрема:

- заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер Вей Капітал» про збільшення розміру позовних вимог в частині 92169980,00 грн інфляційних втрат та 15000658,50 грн 3% річних за несвоєчасне повернення кредиту залишено без розгляду;

- позов задоволено частково;

- Присуджено до стягнення з Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер Вей Капітал» 79 870 000 грн основного боргу за тілом кредиту, 20048464,11 грн пені за несвоєчасне повернення кредиту, 15452,64 грн судового збору; в іншій частині у позові відмовлено.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, заборгованість за тілом кредиту (у сумі 79870000,00 грн) була погашена відповідачем лише 23.09.2021 після винесення Північним апеляційним господарським судом постанови від 09.09.2021 та в день відкриття виконавчого провадження.

З огляду на викладене, позивач нарахував та просив стягнути з відповідача:

- прострочені проценти за користування кредитом за період з 01.10.2020 по 22.09.2021 у розмірі 18748661,45 грн;

- штраф за порушення строків сплати процентів за користування коштами за період з 01.10.2020 по 22.09.2021 у сумі 9584400,00 грн, нарахований на підставі п. 4.2 Кредитного договору у розмірі 1% від суми кредиту за 12 випадків порушення договору;

- 3% річних у розмірі 10450934,79 грн, нараховані за період з 01.01.2015 по 22.09.2021 за порушення зобов`язання з повернення тіла кредиту у сумі 79870000,00 грн;

- інфляційні втрати у розмірі 102736781,00 грн, нараховані за період з 01.01.2015 по 22.09.2021 за порушення зобов`язання з повернення тіла кредиту у сумі 79870000,00 грн.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Обставини щодо наявності простроченого грошового зобов`язання відповідача з повернення суми кредиту у розмірі 79870000,00 грн (в тому числі факт повернення коштів, списаних ПАТ «Дельта Банк» з поручителів, на відкриті балансові рахунки фізичних осіб-поручителів) встановлено судовими рішеннями у справі №910/14422/15, а тому такі обставини повторному доказуванню не підлягають.

При цьому з матеріалів справи вбачається (та підтверджується судовими рішеннями у справі №910/14422/15), що за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом електронного аукціону №UA-EA-2019-01-28-000102-b від 26.03.2019, між ПАТ «Дельта Банк» (банком) та ТОВ «ФК «Фінгруп Фактор» (новим кредитором) 15.04.2019 було укладено договір про відступлення прав вимоги № 1295/К, відповідно до п. 1 якого банк відступає новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває права вимоги банку до позичальників та/або заставодавців (іпотекодавців) та/або поручителів, зазначених у додатку № 1 до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників за кредитними договорами (договорами про надання кредиту (овердрафту) та/або договорами поруки та/або договорами іпотеки (іпотечними договорами та/або договорами застави, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно з реєстром у додатку № 1 до цього договору. Права вимоги означає всі права вимоги (як існуючі, так і майбутні, як наявні, так і умовні) банку в якості кредитора до боржників (як позичальників, так і майнових/фінансових поручителів) за кредитними договорами, а також всі права вимоги банку до осіб, які надали забезпечення (згідно реєстру у додатку № 1 до цього договору), за всіма договорами забезпечення, включаючи будь-які з прав та всі права вимоги та засоби захисту прав, які доступні банку щодо виконання позичальниками та особами, які надали забезпечення, будь-яких своїх обов`язків за кредитними договорами та договорами забезпечення згідно реєстру у додатку № 1 до цього договору.

У Додатку 1 зазначено, що за договором відступлення новий кредитор набув право вимоги, зокрема, і за Кредитним договором.

Відповідно до п. 2 договору про відступлення прав вимоги №1295/К (в редакції додаткової угоди №1 від 28.05.2019) новий кредитор в день укладення цього договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання банком у повному обсязі коштів, відповідно до пункту 4 цього договору, набуває усі права кредитора за основними договорами (кредитний договір (договір кредитної лінії) №ВКЛ-2022390 від 29,08.2013, кредитний договір (договір кредитної лінії) №ВКЛ-2022390/1 від 30.09.2013), включаючи, проте не обмежуючись, право вимагати за основними договорами належного виконання боржниками обов`язків, сплати боржниками заборгованості за кредитом, сплати процентів, сплати комісій, сплати штрафних санкцій (штрафу та пені), сплати інфляційного збільшення суми заборгованості, сплати 3% річних, встановлених ст. 625 Цивільного кодексу України, передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов`язань, а також всі інші права, встановлені для кредитора основними договорами або чинним законодавством України, які виникли або можуть виникнути в майбутньому у зв`язку з виконанням, неналежним виконанням або невиконанням боржниками своїх зобов`язань за основними договорами. Розрахунок заборгованості за основними договорами вказаний у додатку 1 до цього договору. Зазначений у додатку 1 до цього договору розрахунок заборгованості за основними договорами жодним чином не перешкоджає новому кредитору вимагати виконання всіх зобов`язань, встановлених основними договорами або чинним законодавством України, із проведенням власного розрахунку заборгованості за основними договорами. Права кредитора за основними договорами переходять до нового кредитора у повному обсязі та на умовах, передбачених даним договором, за виключенням права здійснення договірного списання коштів з рахунку/рахунків боржників, то надане банку відповідно умов основних договорів.

Відповідно до п. 4 договору про відступлення прав вимоги №1295/К за відступлення права вимоги за основними договорами заявник сплачує банку грошові кошти в сумі 75706487,14 грн (далі - ціна договору). До моменту укладення Договору відступлення заявник сплатив банку повну ціну продажу за його активи у лоті у розмірі 75706487,14 грн, в яку включена (входить) ціна відступлення, на підставі протоколу, складеного за результатами відкритих торгів (аукціону), переможцем яких став заявник.

Факт оплати новим кредитором грошових коштів в сумі 75706487,14 грн за відступлення права вимоги на виконання п. 4 договору про відступлення прав вимоги №1295/К підтверджується платіжним дорученням №14 від 15.04.2019, а також встановлений судовими рішеннями у справі №910/14422/15 (зокрема, постановою Верховного Суду від 31.03.2020).

Надалі, 01.02.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінгруп Фактор», як первісний кредитор, та Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер Вей Капітал», як новий кредитор, уклали договір про відступлення прав вимоги №В01/02, в порядку та на умовах якого первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває належне первісному кредитору право вимоги до позичальників та/або заставодавця (іпотекодавця) та/або поручителя, включаючи права вимоги до правонаступників боржника, спадкоємців боржника, або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржника за договором кредитної лінії №ВКЛ-2022390 від 29.08.2013 з урахуванням усіх змін, доповнень та додатків до нього, та/або за договором застави майнових прав №ВКЛ-2022390/S-1 від 29.08.2013 з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до нього. Новий кредитор сплачує первісному кредитору за право вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим Договором.

Відповідно до п. 2 договору про відступлення прав вимоги №В01/02 за цим договором новий кредитор в день укладення цього договору набуває усі права кредитора за основним договором (договір кредитної лінії №ВКЛ-2022390 від 29.08.2013) та договором забезпечення (договір застави майнових прав №ВКЛ-2022390/S-1 від 29.08.2013) з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них.

Згідно з п. 4 договору про відступлення прав вимоги №В01/02 сторони домовились, що за відступлення права вимоги за основним договором, відповідно до цього договору новий кредитор сплачує первісному кредитору грошові кошти у сумі 70 000 000,00 грн у строк до 31.12.2022.

Відповідно до п. 14 вказаного договору він набуває чинності з дати його підписання сторонами і скріплення відтисками печаток сторін. Будь-які зміни та доповнення до цього договору є чинними за умови їх підписання сторонами і скріплення відтисками печаток сторін.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За змістом ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями ч. 1 ст. 516 Цивільного кодексу України передбачено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Докази визнання недійсними договору про відступлення прав вимоги №1295/К від 15.04.2019 та договору про відступлення прав вимоги №В01/02 від 01.02.2021 в судовому порядку в матеріалах справи відсутні.

З огляду на викладене, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, що в результаті укладення вищевказаних договорів про відступлення права вимоги Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер Вей Капітал» набуло прав кредитора за договором кредитної лінії №ВКЛ-2022390 від 29.08.2013 щодо сплати заборгованості за кредитом у розмірі 79870000,00 грн разом з нарахованими штрафними санкціями, 3% річних та інфляційними втратами (тобто всіма акцесорними зобов`язаннями).

Судовими рішеннями у справі №910/14422/15 встановлено, що відповідач зобов`язаний був повернути кредитні кошти у сумі 79870000,00 грн у строк до 31.12.2014 включно.

Поряд з цим, матеріалами справи підтверджується та учасниками справи не заперечується, що грошове зобов`язання Акціонерного товариства «Укргазвидобування» за Кредитним договором щодо повернення суми кредиту у розмірі 79870000,00 грн було виконано останнім в повному обсязі лише 23.09.2021.

Отже, матеріалами справи підтверджується, що по 22.09.2021, попри визначені Кредитним договором строки, позичальник користувався кредитними коштами.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 1 ст. 1050 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Як вже зазначалось, позовні вимоги заявлені щодо стягнення відсотків за користування коштам згідно договору, пені за несвоєчасну сплату відсотків, а також сум передбачених ст. 625 Цивільного кодексу України нарахованих на суму прострочення.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

За змістом частин першої, другої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як неодноразово зауважувалося, термін «користування чужими грошовими коштами» (стаття 536 ЦК України) використовується у двох ситуаціях:

1) одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу;

2) прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Законодавство встановило наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (стаття 1048 ЦК України), так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (стаття 625 ЦК України) (див. пункти 34, 35, 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 та пункти 6.20?6.24 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17).

Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує частина друга статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такий правовий висновок Велика Палата Верховного Суду зробила у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 4-10цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

Водночас, відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання, що також узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12.

При цьому, у додатковій угоді № 5 від 01.12.2014 сторони змінили умови пункту 2.7 статті 2 договору та виклали його у наступній редакції: «сплата процентів за користування Кредитом (траншем) здійснюється у валюті Кредиту (траншу) щомісячно, не пізніше 16 числа в грудні 2014 року, в інші місяці-не пізніше 10 числа місяця, наступного за місяцем, в якому нараховані проценти, а також в день повернення заборгованості за Кредитом в повній сумі на рахунок № НОМЕР_1 в АТ «Дельта Банк», МФО 380236».

Умови цього пункту фактично свідчать про те, що сторони погодили порядок та дату сплату процентів «в інші місяці», по день повернення заборгованості по кредиту в повній сумі, тобто після грудня місяця 2014 року. Дія вказаного пункту направлена на майбутнє виконання договору, оскільки іншого у договорі чи додатковій угоді не зазначено, а кінець періоду нарахування визначений подією яка настане у майбутньому - по день повернення заборгованості по кредиту в повній сумі.

Термін - «день повернення заборгованості по кредиту», чітко визначено сторонами у договорі. Так, відповідно п. 2.3 Кредитного договору моментом (днем) повернення кредиту (траншу) вважається день зарахування на відповідні рахунки кредитора: суми кредиту (траншу), процентів, комісії та можливих штрафних санкцій, визначених кредитним договором, якщо інше не випливає з умов кредитного договору.

При цьому колегія розглядає змінені сторонами додатковою угодою № 5 умови договору щодо періоду сплати процентів у логічному зв`язку із іншими умовами кредитного договору, у тому числі з п.3.3.4 та 3.3.5 статті 3 договору, які передбачають, що позичальник зобов`язаний протягом строку використання кредиту сплачувати проценти за їх використання, комісії в порядку, визначеному цим договором та повернути кредитору у повному обсязі кредит зі сплатою процентів та комісій Кредитора, та можливих штрафних санкцій, у терміни, визначені цим договором. У п. 2.6 Кредитного договору сторонами передбачено, що нарахування процентів за користування кредитом (траншем) здійснюється у валюті кредиту щомісячно, в останній робочий день поточного місяця, за фактичну кількість днів користування кредитом (траншем) в періоді (28-29-30-31/365).

Також п. 8.3 Кредитного договору, передбачає, що Кредитний договір набирає чинності з дати укладення та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань за кредитним договором.

Колегія зазначає, що проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором умовах, і ця плата, враховуючи умови даного кредитного договору повинна бути сплачена за весь час користування кредитним ресурсом.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Колегія суддів враховує, що наявність погодженого сторонами в додатковій угоді №5 від 01.12.2014 порядку нарахування процентів за користування кредитом після спливу строку кредитування нівелює можливість застосування до спірних правовідносин правових висновків щодо застосування норм ст.ст. 1048, 1050 ЦК України, викладених в постановах Великої Палати Верховного Суду у справах №912/1120/16, №444/9519/12, №310/11534/13-ц та №202/4494/16-ц, з огляду на відмінність визначених сторонами умов кредитування в таких справах (не мало місце погодження сторонами в умовах договору кредиту порядку сплати процентів після спливу строку кредитування).

З огляду на викладене, колегія суддів підсумовує, що нарахування процентів за користування кредитом за загальним правилом припиняється після закінчення строку на який було надано позику, однак, сторони мають право, відповідно до принципу свободи договору, самостійно змінити відповідні умови. А зі змісту Договору кредитної лінії №ВКЛ-2022390 від 29.08.2013, з урахуванням додаткових договорів, вбачається, що він діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, а сторони скористались своїм правом та погодили обов`язок сплати відсотків за користування кредитними коштами до моменту фактичного погашення заборгованості, а не до моменту в який така заборгованість мала бути погашена.

Колегія суддів враховує, що подібні правовідносини були предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду в межах справи № 910/17048/17 де прийнято постанову від 18.01.2022, і у вказаній постанові Верховний Суд вказав, що нарахування процентів за користування кредитом припиняється у день фактичного повернення кредиту, незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів. Підстав для неврахування зазначеного, що стало наслідком узгодження сторонами договірних умов, не вбачається, про що судами зроблено правомірний висновок. За таких обставин посилання скаржника на правові висновки у справах № 444/9519/12, № 912/1120/16 не можуть бути застосовані як нерелевантні спірним правовідносинам у справі № 910/17048/17.

При цьому, колегія суддів зазначає, що такі висновки не заперечують принципу правової визначеності, оскільки позовні вимоги та періоди нарахування у справі №910/14422/15 та даній справі є різними, водночас для суду відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України преюдиційними є саме встановлені обставини, а не їх оцінка судом в іншій справі.

За таких обставин, вимоги позивача в частині стягнення з відповідача процентів за користування кредитом за період з 01.10.2020 по 22.09.2021 є правомірними, а їх розмір 18748661,45 грн є арифметично правильним та не спростованим відповідачем, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

При цьому, наслідком несвоєчасної сплати відсотків за користування кредитом є штраф передбачений пунктом 4.2. Кредитного договору. Колегією суддів перевірено розрахунок штрафу наявний в заяві позивача про збільшення розміру позовних вимог, визнано його обґрунтованим, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в цій частині.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 10450934,79 грн та інфляційних втрат у розмірі 102736781,00 грн, нарахованих за період з 01.01.2015 по 22.09.2021 за прострочення виконання грошового зобов`язання з повернення суми кредиту, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 598 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Ці підстави зазначені у статтях 599, 600, 601, 604-609 Цивільного кодексу України, які не передбачають підставою припинення зобов`язання ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора.

За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України).

Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

При цьому, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання.

Як зазначалося вище, відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З матеріалів справи вбачається та відповідачем не заперечується, що сума кредиту у розмірі 79870000,00 грн була перерахована відповідачем позивачу 23.09.2021.

За таких обставин, оскільки матеріалами справи підтверджується факт прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання з повернення суми кредиту за Кредитним договором, доводи позивача про наявність підстав для нарахування 3% річних та інфляційних втрат за період прострочення з 01.01.2015 по 22.09.2021 є обґрунтованими.

Здійснивши перевірку заявленої до стягнення з відповідача суми інфляційних втрат (у розмірі 102736781,00 грн), колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що розрахунок останніх є обґрунтованим, арифметично вірним та таким, що не суперечить нормам чинного законодавства.

Що стосується 3% річних, то за перерахунком суду їх розмір становить суму більшу, ніж заявлено позивачем у даній справі, тому нарахування позивачем 3% річних у сумі 10450934,79 грн є правомірним.

У відзиві на позовну заяву та в апеляційній скарзі відповідач вказував на те, що Верховний Суд у постанові від 07.02.2022 у справі №910/14422/15 підтвердив, що банк повернув кошти, які були списані з рахунків поручителів на погашення заборгованості відповідача, лише 13.05.2015, а тому в період з лютого 2015 по 13.05.2015 заборгованість відповідача перед банком була відсутня, а АТ «Дельта Банк» користувався зазначеними коштами, що виключає можливість нарахування 3% річних та інфляційних втрат за цей період.

Проте суд зазначає, що погашення кредитної заборгованості в даному випадку відбувалося не за рахунок коштів відповідача, а за рахунок поручителів. При цьому внаслідок застосування наслідків нікчемності укладених з поручителями договорів, заборгованість відповідача не була припиненою. Більш того, за положеннями ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Також суд враховує, що під час розгляду справи №910/14422/15 суди дійшли висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача пені (нарахованої на тіло кредиту), в тому числі і за період з лютого 2015 по 13.05.2015, фактично підтвердивши тим самим факт існування у відповідний період простроченого грошового зобов`язання з повернення кредиту.

При цьому, колегія суддів наголошує, що недійсність правочинів між банком та поручителями нівелює правовий зв`язок між коштами які нібито були зараховані як погашення заборгованості по кредиту та позичальником, і стосується лише правовідносин банку та поручителів, а отже не впливає ні на розмір заборгованості позичальника, ні на нарахування будь яких сум щодо виконання кредитного договору.

Колегія суддів також зазначає, що наявність листів банку, датованих 2015 роком, якими нібито підтверджується відсутність заборгованості по кредиту не може бути підставою для відмови в позові, оскільки всі інші наявні у справі докази та судові рішення які набрали законної сили, спростовують інформацію наявну у таких листах.

Враховуючи наведені обставини у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції не надав належної оцінки змісту Договору кредитної лінії № ВКЛ-2022390 від 29.08.2013, з урахуванням додаткових договорів, що призвело до неправильних висновків щодо відсутності підстав для стягнення відсотків за користування коштами та застосування передбачених штрафних санкцій за невиконання такого обов`язку, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позову та прийняття в цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В ході розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем було заявлено про застосування наслідків спливу строків позовної давності щодо вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за період з 01.01.2015 по 12.05.2019.

Відповідно до ст.ст. 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

В рамках даної справи позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за період з 01.01.2015 по 22.09.2021.

З даним позовом позивач звернувся до суду 07.06.2022 (згідно календарного штемпеля поштової установи).

При цьому 02.04.2020 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», згідно з яким Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: « 12. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.».

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено на всій території України карантин з 12.03.2020.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236 (з урахуванням внесених змін) установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19.12.2020 до 31.12.2022 на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211, від 20.05.2020 № 392 та від 22.07.2020 № 641.

Таким чином строк позовної давності за вимогами, який станом на 02.04.2020 не сплив, є продовженим в силу п. 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України і по сьогоднішній день.

Відтак обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, що вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за період з 02.04.2017 по 22.09.2021, заявлено позивачем в межах встановленого для цього загального (трирічного) строку позовної давності.

В свою чергу, вимоги про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за період з 01.01.2015 по 01.04.2017, заявлено з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Разом з тим, за приписами ч. 5 ст. 267 Цивільного кодексу України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

В ході розгляду справи позивачем подано заяву про визнання причин пропуску строку позовної давності на звернення до суду з вимогами про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих за період з 01.01.2015 по 01.04.2017, поважними.

В обґрунтування вказаної заяви позивач зазначає, що на момент звернення до суду з позовом про стягнення основної суми боргу (червень 2015 року) правова позиція вищих судових інстанцій була єдиною у тому, що інфляційні втрати та 3% річних за ст. 625 Цивільного кодексу України входять до складу єдиного грошового зобов`язання, що має виконати боржник, і тому звернення з позовом до суду про стягнення основної суми боргу перериває строки позовної давності щодо інфляційних втрат та 3% річних. Відтак, за твердженням позивача, в межах спірних правовідносин поважність причин звернення з даним позовом зі спливом визначених законодавством строків позовної давності в частині нарахованих за період з 01.01.2015 по 01.04.2017 інфляційних втрат та 3% річних ґрунтується на захисті цього права таким елементом основоположного принципу здійснення судочинства в Україні - верховенства права, як правова певність, який діяв протягом часу розгляду справи №910/14422/15 (11.06.2015-07.02.2022), що не може бути поставлено під сумнів, оскільки в даному випадку необґрунтовано позбавить права на судовий захист, що є неприпустимим.

Також позивач зазначив, що фактично з лютого 2015 року нарахування та заявлення до стягнення інфляційних втрат і 3% річних за прострочення погашення тіла кредиту за кредитним договором №ВКЛ-2022390 від 29.08.2013 було передчасним з огляду на існування спору щодо наявності в цілому прав вимоги у первісного кредитора (ПАТ «Дельта Банк») до боржника після лютого 2015 року, адже існувала ймовірність підтвердження в судовому порядку погашення заборгованості боржника поручителями, у зв`язку з чим було б встановлено відсутність відповідних прав у банку з моменту такого погашення, а відтак і нівельовано доцільність та раціональність витрачання ресурсів на ініціювання стягнення банком, який перебуває в ліквідації, таких нарахувань. При цьому, як наголошує позивач, на існування такої правової невизначеності в межах спірних правовідносин щодо питання наявності у банку прав вимоги за Кредитним договором після лютого 2015 року вказував в першу чергу саме відповідач - Акціонерне товариство «Укргазвидобування», який і ініціював зупинення провадження у справі №910/14422/15 на період вирішення такого питання, а також Національний банк України - контролюючий орган та заставодержатель прав вимоги за Кредитним договором.

В подальшому, як вказує позивач, з серпня 2019 року в межах спірних правовідносин за Кредитним договором виникло питання щодо законності в цілому та окремо відносно обсягів переходу прав вимоги від ПАТ «Дельта Банк» до нового кредитора - ТОВ «ФК «Фінгруп Фактор» на підставі договору про відступлення прав вимоги №1295/К від 15.04.2019 та додаткової угоди №1 від 28.05.2019 до нього; а неможливість пред`явлення протягом року з лютого 2021 року по лютий 2022 року окремого позову про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих за прострочення повернення кредиту, була зумовлена тим, що такі вимоги розглядалися в межах справи №910/14422/15 у зв`язку з прийняттям ухвалою суду заяви позивача про збільшення розміру позовних вимог, яка 07.02.2022 була скасована Верховним Судом, а відповідна заява (про збільшення розміру позовних вимог) - залишена без розгляду.

Отже, посилаючись на факт розгляду справи №910/14422/15 протягом 11.06.2015-07.02.2022 з вирішенням в її межах правової невизначеності (зокрема, щодо існуючої ще з 2015 року правової невизначеності відносно існування прав вимоги банку до боржника через питання, пов`язані з договорами поруки, а також обсягу та законності набуття новим кредитором прав вимоги до боржника), яка фактично унеможливлювала (вказувала на передчасність) заявлення вимог про стягнення таких складових основного боргу як інфляційні втрати та 3% річних, позивач просив суд визнати поважними причини пропуску строків позовної давності та захистити його порушене право.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункти 61, 62), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19, пункти 5.43, 5.44) та у справі № 911/3677/17 (провадження №12-119гс19, пункти 6.43, 6.44).

При цьому питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (пункт 23.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18)).

За змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому, так і в позасудовому порядку.

Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском позовної давності. Тому це питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу. При цьому поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим.

Враховуючи вищевказані доводи позивача, наведені в обґрунтування заяви про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності щодо вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за період з 01.01.2015 по 01.04.2017, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо поважності причин пропуску позовної давності щодо вказаних вимог, а тому в силу ч. 5 ст. 267 Цивільного кодексу України порушене право позивача підлягає захисту судом.

Дослідивши обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що позивач довів належними та допустимими доказами наявність у нього порушеного права, а також довів обґрунтованість заявлених позовних вимог. Доводи апеляційної скарги позивача колегія суддів визнає обґрунтованими, та такими що підтверджуються матеріалами справи.

Водночас, колегією суддів не встановлено існування обставин, які б звільняли відповідача від обов`язку виконати наявні в нього зобов`язання, а тому доводи апеляційної скарги відповідача колегією суддів відхиляються як необґрунтовані.

Усі інші доводи та міркування скаржників, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, взяті судом до уваги, однак не впливають на вищенаведені висновки суду.

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 р. N 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 р. N3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Таким чином, на підставі вищенаведеного, колегія суддів вбачає наявність правових підстав для скасування оскаржуваного рішення в частині відмови у задоволенні частини позовних вимог з прийняттям в цій частині нового рішення про задоволення позову.

Колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставин, що мають значення для справи, а саме не надано належну оцінку умовам Договору кредитної лінії з урахуванням принципу свободи договору, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 277 ГПК України є підставою для часткового скасування оскаржуваного рішення.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер Вей Капітал» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.10.2022 у справі №910/4596/22 підлягає задоволенню, а апеляційна скарга Акціонерного товариства «Укргазвидобування» задоволенню не підлягає.

Водночас, рішення Господарського суду міста Києва від 18.10.2022 у справі №910/4596/22 підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні частини позовних вимог з прийняттям в цій частині нового рішення, яким слід позовні вимоги задовольнити.

Судові витрати у вигляді судового збору за розгляд позовної заяви та апеляційних скарг, згідно ст. 126 та ч.ч. 1, 4 ст. 129 ГПК України покласти на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 277, 281 - 284 ГПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укргазвидобування" - залишити без задоволення.

2. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер Вей Капітал" - задовольнити.

3. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.10.2022 у справі №910/4596/22 скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер Вей Капітал" та прийняти нове рішення в цій частині.

Задовольнити позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер Вей Капітал".

4. Стягнути з Акціонерного товариства «Укргазвидобування» (Україна, 04053, місто Київ, вулиця Кудрявська, будинок 26/28, ідентифікаційний код 30019775) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер Вей Капітал» (Україна, 01133, місто Київ, вулиця Євгена Коновальця, будинок 44-Г, ідентифікаційний код 40890026) 3% річних у розмірі 10 450 934 (десять мільйонів чотириста п`ятдесят тисяч дев`ятсот тридцять чотири) грн 79 коп., інфляційні втрати у розмірі 102 736 781 (сто два мільйони сімсот тридцять шість тисяч сімсот вісімдесят одна) грн 00 коп., сума за простроченими процентами за користування кредитом у розмірі 18 748 661 (вісімнадцять мільйонів сімсот сорок вісім тисяч шістсот шістдесят одну) грн. 45 коп., штраф за порушення сплати строків процентів за користування коштами у розмірі 9 584 400 (дев`ять мільйонів п`ятсот вісімдесят чотири тисячі чотириста) грн. 00 коп., судовий збір у розмірі 868 350 (вісімсот шістдесят вісім тисяч триста п`ятдесят) грн. 00коп.

5. Стягнути з Акціонерного товариства «Укргазвидобування» (Україна, 04053, місто Київ, вулиця Кудрявська, будинок 26/28, ідентифікаційний код 30019775) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер Вей Капітал» (Україна, 01133, місто Київ, вулиця Євгена Коновальця, будинок 44-Г, ідентифікаційний код 40890026) 637 493,89 (шісток тридцять сім тисяч чотириста дев`яносто три) грн. 89 коп., судового збору за подання апеляційної скарги.

6. Доручити Господарському суду міста Києва видати відповідні накази.

7. Матеріали справи № 910/4596/22 повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 21.02.2023.

Головуючий суддя Є.Ю. Шаптала

Судді О.В. Тищенко

М.Л. Яковлєв