РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.02.2023Справа № 911/1597/22

Суддя Господарського суду міста Києва Головіна К. І., розглянувши у спрощеному позовному провадженні господарську справу

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Продмаркетпром"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Бетон Комплекс"

про стягнення 641 939,51 грн.

без повідомлення учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Продмаркетпром" (далі - ТОВ "Продмаркетпром", позивач) звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Бетон Комплекс" (далі - ТОВ "Бетон Комплекс", відповідач) про стягнення заборгованості в сумі 641 939,51 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач порушив умови договору поставки № 2211М-ВМТП від 22.11.2021 в частині повної та своєчасної сплати вартості поставленого товару, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість.

У позові ТОВ "Продмаркетпром" просить стягнути з відповідача основний борг у сумі 463 669,63 грн, пеню у сумі 85 517,55 грн, інфляційні втрати в сумі 84 186,70 грн. та 3 % річних в сумі 8 565,63 грн, що разом становить 641 939,51 грн.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 12.09.2022 матеріали вказаного позову були направлені до Господарського суду міста Києва за територіальною підсудністю.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 04.10.2022 за вказаною позовною заявою було відкрите провадження, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін, учасникам справи надана можливість реалізувати свої процесуальні права та обов`язки.

Відповідач, належним чином повідомлений про розгляд справи, у строк, визначений законом, надав відзив, у якому факт наявності основної заборгованості не заперечив та вказав, що строк для оплати товару за вказаним договором настав напередодні введення в Україні воєнного стану. Подальші події в країні вплинули на господарську діяльність відповідача, яку ТОВ "Бетон Комплекс" частково відновило лише у червні 2022, тому відповідач просив у відзиві зменшити розмір штрафних санкцій.

Також разом з відзивом відповідач подав клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін. Розглянувши вказане клопотання, суд вирішив відмовити у його задоволенні, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Частиною 6 ст. 252 ГПК України передбачено, що суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: 1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

За змістом ч. 5 ст. 12, ч. 2 ст. 247 ГПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними.

Згідно з ч. 1 ст. 247 ГПК України малозначні справи про стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження.

Як вбачається із матеріалів позову, у даному випадку ціна позову не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму, справа не є складною та віднесена до переліку справ, які можуть бути розглянуті тільки у спрощеному позовному провадженні. Будь-яких доводів про те, що характер спірних правовідносин та предмет доказування (чи будь-які інші обставини) вимагають виклику сторін у судове засідання, відповідач не навів, з чого суд робить висновок, що заявлене ТОВ "Бетон Комплекс" клопотання є неналежно обґрунтованим.

При цьому суд зазначає, що згідно з ч. 1-3 ст. 80 ГПК України учасники справи не позбавлені права надавати пояснення, докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 3 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Зі змісту наведених приписів закону слідує, що сторони мають право (і суд надає їм таку можливість) реалізувати всі свої процесуальні права та добросовісно виконати свої обов`язки, передбачені законом з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Виходячи з викладеного, суд вирішив, що клопотання відповідача задоволенню не підлягає.

Водночас, розглянувши позовні вимоги та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав.

Установлено, що 22.11.2021 між ТОВ "Продмаркетпром" (постачальник) та ТОВ "Бетон Комплекс" (покупець) був укладений договір поставки № 2211М-ВМТП (далі - договір), за умовами якого постачальник зобов`язується поставити і передати у власність покупця металопрокат, а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар і сплатити за нього певну грошову суму (п. 1.1).

Відповідно до п. 1.2 договору найменування, кількість, асортимент, ціна за одиницю, який постачається покупцю за цим договором, встановлюється у рахунках-фактурах та/або специфікаціях до цього договору, якщо інше не узгоджено сторонами у цьому договорі.

Ціна товару погоджується сторонами та зазначається в рахунках-фактурах та/або специфікаціях, які є частинами цього договору (п. 2.1 договору).

Згідно з п. 2.5 договору покупець здійснює оплату поставленого товару шляхом перерахування грошових коштів у національній валюті України на поточний рахунок постачальника на підставі рахунку в строк, що не перевищує 14 календарних днів, після фактичної поставки товару покупцю, якщо інше не передбачено договором.

Відповідно до п. 3.4 договору підписання покупцем видаткової накладної свідчить про те, що покупець перевірив якість, кількість, асортимент поставленої партії товару та погоджується на прийняття всього товару як належно поставленого згідно цього договору з дотриманням строків його постачання.

Поставка товару здійснюється з дати отримання оплати за товар постачальником за умови наявності товару на складі. Поставка товару покупцю здійснюється автомобільним транспортом на умовах DAP склад покупця: м. Київ, вул. Резервна, 8 згідно Інкотермс 2020. Сторони домовились, що датою поставки товару є дата отримання товару покупцем. Поставка товару підтверджується видатковою накладною, яку уповноважені представники сторін зобов`язані підписати в момент прийняття товару покупцем від постачальника (п. 4.1 - 4.4 договору).

Договір вступає в силу з моменту підписання обома сторонами та діє до 25.03.2023, а в частині оплати та виконання гарантійних зобов`язань - до повного їх виконання (п. 10.1).

Згідно з ч. 1 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу (ч. 6 вказаної статті).

Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Матеріали справи свідчать, що позивач на виконання свого зобов`язання за вищевказаним договором поставив відповідачу обумовлений сторонами товар на загальну суму 463 669,63 грн., що підтверджується копіями видаткових накладних № 500 від 19.01.2022, № 1008 від 03.02.2022, № 1423 від 15.02.2022, наявними в матеріалах справи.

Однак, відповідач зобов`язання з оплати поставленого товару не виконав, вартість поставленого товару на вказану суму не сплатив.

Отже, за договором поставки № 2211М-ВМТП від 22.11.2021 у відповідача виникла заборгованість у сумі 463 669,63 грн.

Частиною 1 ст. 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 ст. 193 ГК України).

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Оскільки доказів належної оплати вартості товару у визначений договором строк відповідач не надав, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 463 669,63 грн. основного боргу підлягають задоволенню.

Крім цього за прострочення зобов`язання позивач просив стягнути з відповідача пеню у сумі 85 517,55 грн.

Частиною 1 ст. 229 ГК України передбачено, що учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов`язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов`язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Як вбачається з п. 7.2 договору за порушення термінів оплати товару, передбачених умовами цього договору, рахунку-фактури та/або специфікації на кожну партію товару, постачальник має право стягнути з покупця пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення поставки, від суми простроченого до оплати платежу за кожен день такого прострочення.

Згідно з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Перевіривши розрахунок штрафних санкцій, суд дійшов висновку, що з відповідача підлягає стягненню пеня у сумі 85 517,55 грн., тобто у заявленій позивачем сумі.

Також позивач просить стягнути з відповідача інфляційні втрати у сумі 84 186,70 грн. та 3 % річних у сумі 8 565,63 грн за порушення зобов`язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, зважаючи на встановлене судом прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційної складової боргу є такими, що заявлені правомірно.

Здійснивши перевірку правильності нарахування матеріальних втрат, суд встановив, що з відповідача підлягають стягненню інфляційні втрати у сумі 84 186,70 грн. та 3 % річних у сумі 8 565,63 грн., як і просив позивач.

Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій, то суд вирішив у його задоволенні відмовити, виходячи з такого.

Згідно зі статтею 233 ГК України, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, або якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до п. 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Правовий аналіз вказаних норм свідчить про те, що вони не є імперативними та застосовуються на розсуд суду за наявності визначених у них умов та на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто є правом суду.

У даному випадку суд вважає, що відповідач не довів наявності виняткових обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру пені, та не навів поважних причин порушення зобов`язання. Доводи ТОВ "Бетон Комплекс" про введення в Україні з 24.02.2022 воєнного стану, що зумовило прострочення оплати за договором та зупинення виробничої діяльності відповідача в цілому, суд приймає до уваги, проте, зазначає, що введення воєнного стану в країні вплинуло на майнові інтереси обох сторін, зокрема й ТОВ "Продмаркетпром", тому вказані обставини не можна вважати виключними для відповідача та достатніми для зменшення розміру штрафних санкцій.

Також суд вважає необґрунтованими посилання відповідача на недостатність його виробничої діяльності, зменшення попиту на бетон та продукцію з бетону (що є основним видом продукції), недоотримання коштів, на які розраховував відповідач для оплати товару за договором, оскільки будь-яких доказів на підтвердження вказаних обставин відповідач не надав, так само як і не надав доказів здійснення заходів для врегулювання наявної у нього заборгованості з позивачем.

З огляду на викладене, суд вважає, що відсутні правові підстави для зменшення визначеного судом розміру пені, при встановленому та підтвердженому факті прострочення грошового зобов`язання.

Стосовно клопотання ТОВ "Бетон Комплекс" про зменшення інфляційних втрат та 3 % річних на підставі ст. 233 ГК України, суд зазначає, що за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, інфляційні втрати та 3 % річних, передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями, оскільки мають іншу правову природу (матеріальні втрати), а тому вони не можуть бути зменшені судом на підставі ст. 233 ГК України.

З урахуванням викладеного позов ТОВ "Продмаркетпром" підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 73 - 79, 129, 236 - 238, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Продмаркетпром" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Бетон Комплекс" про стягнення заборгованості у сумі 641 939,51 грн. задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Бетон Комплекс" (04074, м. Київ, вул. Резервна, буд. 8, ідентифікаційний код 04012164) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Продмаркетпром" (01042, місто Київ, вул. Мирного Панаса, будинок 11, офіс 1/26, ідентифікаційний код 36863714) основний борг у сумі 463 669 (чотириста шістдесят три тисячі шістсот шістдесят дев`ять) грн. 63 коп., пеню у сумі 85 517 (вісімдесят п`ять тисяч п`ятсот сімнадцять) грн. 55 коп., інфляційні втрати у сумі 84 186 (вісімдесят чотири тисячі сто вісімдесят шість) грн. 70 коп., 3 % річних у сумі 8 565 (вісім тисяч п`ятсот шістдесят п`ять) грн. 63 коп. та судовий збір в сумі 9 629 (дев`ять тисяч шістсот двадцять дев`ять) грн. 09 коп.

Повне судове рішення складене 14 лютого 2023 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 20-денний строк з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Головіна К. І.