РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

31.01.2023Справа № 910/17965/21

Господарський суд міста Києва у складі: судді Васильченко Т.В., за участю секретаря судового засідання Крисько О.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали справи №910/17965/21

За позовом Державного підприємства «Тетерівське лісове господарство»

до Закарпатської митниці ДФС

та Державної казначейської служби України

про стягнення 5645944,77 грн

Представники учасників справи:

від позивача: Демидов Я.М.;

від відповідача-1: Пензов С.В.;

від відповідача-2: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство «Тетерівське лісове господарство» (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Закарпатської митниці ДФС (далі - відповідач-1) та Державної казначейської служби України (далі - відповідач-2) про стягнення 5645944,77 грн матеріальної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачу була завдана матеріальна шкода неправомірними діями Закарпатської митниці ДФС, які виявились у незаконному затриманні на митних постах товару та нездійсненню пропуску рухомого складу вагонів залізниці з товаром позивача у встановлений строк, внаслідок чого з позивача на користь Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в судовому порядку були стягнуті додаткові платежі та збори за перевезення вантажів залізничним транспортом та пов`язані з ними послуги в розмірі 5645944,77 грн, в тому числі судові витрати.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.11.2021 відкрито провадження у справі №910/17965/21 за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі.

30.11.2021 через відділ діловодства суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач-1 позовні вимоги не визнає та просить відмовити у їх задоволенні, оскільки позивачем не доведено наявність причинно-наслідкового зв`язку та розмір шкоди. Зауважує на тому, що до заявленого розміру збитків включено вартість операції з транспортування залізничних вагонів за весь час, починаючи з дати перевезення, відтак позивачем безпідставно заявлено до стягнення збитки в період 30-ти денного перебування вагонів у пункті пропуску, а відсутність в матеріалах справи детального розрахунку суми коштів з виокремленням витрат за перші 30-ть календарних днів є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог в цілому. При цьому, вказує про те, що відсутні судові рішення якими б були встановлені обставини, що вказують на наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями митниці по забезпеченню здійснення митного контролю та сплатою перевізнику АТ «Укрзалізниця» плати за надані послуги з перевезення.

23.12.2021 через відділ діловодства суду надійшла відповідь на відзив відповідача-1, в якій позивач зауважує на тому, що митниця без складання протоколу про порушення, затримала вагони з лісопродукцією позивача майже на 18 місяців, що призвело до втрати товарного виду та псування продукції, а всі нараховані залізницею платежі пов`язані із затримкою вагонів №68685759, №67910240, №65772378, №96393582, №32259814, №67860544, №65881112 Закарпатською митницею ДФС та її протиправною бездіяльністю, яка доведена в судовому порядку. Додатково зауважує на тому, що судовий збір, відшкодований лісовим господарством на користь АТ «Укрзалізниці» в межах судових проваджень з примусового стягнення платежів під час затримки вагонів, також відноситься до матеріальної шкоди і підлягає стягненню.

У судовому засіданні 18.01.2022 суд, у відповідності до ч. ч. 4, 5 ст. 233 ГПК України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про зобов`язання сторін надати деталізований розрахунок суми збитків та витрат по всіх судових справах, продовження строку підготовчого провадження на 30 днів та відкладення підготовчого засідання.

У судовому засіданні 08.02.2022 суд, у відповідності до ч. ч. 4, 5 ст. 233 ГПК України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про зобов`язання позивача подати розрахунок платежів, здійснений (затверджений) залізницею за кожним вагоном окремо за перші 30 днів перебування вагонів з лісопродукцією у пункту пропуску через державний кордон України та оголошення перерви в підготовчому засіданні до 22.02.2022.

21.01.2022 та 14.02.2022 через відділ діловодства суду, на виконання постановлених ухвал суду, позивачем подано розрахунки нарахування плати залізницею по затриманим митницею вагонам.

У судовому засіданні 22.02.2022, виходячи з того, що судом здійснено усі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 Господарського процесуального кодексу України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи для розгляду по суті на 15.03.2022.

У той же час, Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

Статтею 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відтак, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та активними бойовими діями у Київській області та місті Києві судове засідання 15.03.2022 року не відбулось.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.06.2022 повторно призначено судове засідання з розгляду справи по суті.

12.08.2022 на електронну пошту суду від відповідача-1 надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до набрання рішенням Київського окружного адміністративного суду від 06.08.2021 законної сили на яке посилається позивач щодо протиправності дій митниці, оскільки рішення не набрало законної сили у зв`язку з його переглядом в апеляційному порядку.

У судовому засіданні 16.08.2022 суд, у відповідності до ч. ч. 4, 5 ст. 233 ГПК України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про залишення без розгляду клопотання відповідача-2 про зупинення провадження у справі, з підстав того, що приписами господарського судочинства зупинення провадження у справі можливе під час підготовчого провадження у справі, тоді як відповідач-1 звернувся до суду з клопотання під час розгляду справи по суті та оголошення перерви у судовому засіданні.

18.08.2022 через відділ діловодства суду від відповідача-1 надійшло аналогічне за своїм змістом раніше поданому на електронну адресу суду клопотання про зупинення провадження у справі.

Розглянувши подане клопотання відповідача-1 про зупинення провадження у справі суд дійшов висновку про залишення його без розгляду, з підстав того, що воно є аналогічним раніше поданому, яке вже розглянуто судом.

04.10.2022 на електронну пошту суду від відповідача-1 надійшли додаткові пояснення по суті спору, в яких зауважено на тому, що з урахуванням обґрунтування поданого позову обов`язковою умовою для стягнення шкоди має бути саме незаконність дій. За спірних правовідносин позивач у підтвердження незаконних дій митниці посилається на рішення Київського окружного адміністративного суду у справі №810/2275/16 від 06.08.2021, втім вказане рішення скасовано постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 03.10.2022 та відмовлено в задоволенні позову про визнання протиправними дії відповідача-1 у даній справі.

У судових засіданнях 20.12.2022 та 17.01.2023 у відповідності до приписів статті 216 Господарського процесуального кодексу України оголошувалась перерва, зокрема, до 31.01.2023.

У судовому засіданні 17.01.2023 суд, у відповідності до ч. ч. 4, 5 ст. 233 ГПК України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відмову в задоволенні клопотання Державного підприємства «Тетерівське лісове господарство» про повернення на стадію підготовчого провадження, оскільки, за спірних правовідносин та обставин справи, позивачем не наведено вагомих підстав у поданому клопотанні для цього, тоді як можливість повернення до стадії підготовчого провадження з будь-яких підстав нівелює саме значення стадій господарського процесу: як підготовчого провадження, так і стадії розгляду справи по суті.

У судовому засіданні 31.01.2023 представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити, представник відповідача-1 заперечив проти позовних вимог, просив відмовити.

В свою чергу, відповідач-2 взагалі в судові засідання не з`являвся, хоча про час, місце і дату судових засідань був повідомлений належним чином, про що свідчать наявні в матеріалах справи рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення з відмітками про отримання.

Відповідно до п.1 ч.3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Відтак, враховуючи, що відповідач-2 був належним чином повідомлений про судове засідання, про причини неявки не повідомив, суд постановив розгляд справи по суті проводити за його відсутності.

Разом з цим суд зазначає, що у відповідності до вимог Господарського процесуального кодексу України, відповідачу-2 був встановлений строк для подання відзиву на позовну заяву протягом 16-ти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Втім відповідач-2 у визначений законом строк не подав відзиву на позовну заяву.

При цьому, суд зауважує на необґрунтованості поданого відповідачем-2 клопотання про продовження строку на подання відзиву на позовну заяву, яке обґрунтовано неотриманням копії позовної заяви з доданими до неї документами, у зв`язку з чим просив надіслати на його адресу копію позовної заяви та продовжити строк для подання відзиву з урахуванням фактичної дати надходження позовної заяви.

Так, приписами пункту 1 частини 1 статті 164 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що до позовної заяви додаються документи, які підтверджують відправлення іншим учасникам справи копії позовної заяви і доданих до неї документів.

Позивач зобов`язаний до подання позовної заяви надіслати учасникам справи її копії та копії доданих до неї документів листом з описом вкладення (ч. 1 ст. 172 ГПК України).

Такі приписи згаданих норм мають на меті забезпечення, як конституційних засад змагальності сторін та рівності усіх учасників процесу перед законом і судом (ст. 129 Конституції України), так і аналогічних приписів статей 2, 7 Господарського процесуального кодексу України.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Салов проти України» від 06.09.2005).

Відтак, на стадії прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі суд має бути впевненим у тому, що зазначені засади не були порушені позивачем.

При цьому, місцезнаходження юридичної особи та фізичної особи - підприємця визначається згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (ч. 2 ст. 27 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частиною 4 статті 89 Цивільного кодексу України до Єдиного державного реєстру вносяться відомості про організаційно-правову форму юридичної особи, її найменування, місцезнаходження, органи управління, філії та представництва, мету установи, а також інші відомості, встановлені законом.

За приписами частини 1 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадський формувань» внесені до Єдиного державного реєстру документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Так, у відповідності до відомостей реєстру місцезнаходженням Державної казначейської служби України (ідентифікаційний код 37567646) є: 01601, м. Київ, вул. Бастіона, буд. 6.

Позивачем на виконання свого обов`язку, встановленого ч. 1 ст. 172 ГПК України, направлено Державній казначейській службі України копію позовної заяви і доданих до неї документів на адресу місцезнаходження відповідача-2, зазначену в Єдиному державному реєстрі, на підтвердження чого надав опис вкладення у цінний лист, фіскальний чек та накладну №234 від 02.11.2021.

Згідно відомостей з офіційного сайту «Укрпошта» розділ «Трекінг відправлень» поштове відправлення з копією позовної заяви і доданих до неї документів за трек-номером №234 було отримано відповідачем-2 04.11.2021 року.

З огляду на вищевикладене, враховуючи дотримання позивачем обов`язку надсилання відповідачу-2 копії позовної заяви та доданих до неї документів, які отримані відповідачем-2 04.11.2021 за його адресою місцезнаходження та зважаючи на те, що приписами чинного господарського процесуального законодавства не встановлено обов`язку для суду здійснювати повторне відправлення копії позовної заяви з доданими до неї документами, суд дійшов висновку, що викладені відповідачем-2 обставини для встановлення йому додаткового строку для подання відзиву на позовну заяву не є обґрунтованими та доведеними, а тому у задоволенні вищевказаної заяви належить відмовити.

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Приймаючи до уваги, що відповідач-2 у встановлений строк не подав до суду відзив на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 219 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 31.01.2023 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-1, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

30.12.2015 між Державним підприємством «Тетерівське лісове господарство» (далі - продавець) та Фірмою «Multikemia KFT» (далі - продавець) укладено контракт №1/2016 (далі - контракт) за умовами пункту 1.1 якого, в редакції додаткової угоди №4 від 27.12.2016, продавець продає, а покупець купує на умовах (Інкотермс в редакції 2000 року), DAF - українсько-угорський кордон (погранпереход Батево-Еперешки), DAF - українсько-румунський кордон (погранпереход Вадул-Сірет), DAF - українсько-молдовський кордон (погранпереход Могилів-Подільський-Волчинець) лісопродукцію - дрова паливні соснові, ялинові, березові породами вільхи, осика (далі - товар).

Кількість товару по даному контракту становить 65000 куб.м., а саме: - дрова паливні соснові, ялинові, березові, вільхові, осинкові діаметром 4 і б. см., довжиною, 2- 3- 4 м (пункт 2.1 контракту, в редакції додаткової угоди №3 від 07.11.2016).

Умовами пункту 3.1 контракту, в редакції додаткової угоди №2 від 30.04.2016, передбачено, що дрова паливні соснові, ялинові, березові породами вільхи, осика: деревина не корована, діаметр у верхньому відрізі від 4 см і більше, довжина 2-3-4м. Якість товару повинна відповідати ГОСТу 3243-88. Коефіцієнти повнодеревності: сосна, ялина 2м - 0.64; 3м - 0.55; 4м - 0.52 або поштучно по верхньому діаметру згідно ГОСТу 2292-88: береза 2м - 0.60; 3м - 0.52. Обмір проводиться згідно ДСТУ 4020-2-2001 «Методи вимірювання і визначення об`ємів частина 2 Лісоматеріали круглі». В деревині не допускається м`яка гниль, роздвоєння, вузлуватості. Сучки обрубані у рівень зі стовбуром.

Відповідно до пунктів 4.1 та 4.2 контракту, в редакції додаткових угод №2 від 30.04.2016 та №5 від 28.12.2016, визначено, що ціна на товар, що поставляється по даному контракту оцінюється в Євро. Ціна на товар включає в себе доставку до кордону (умови DAF) та пакувальні матеріали. При поставці товару через станцію переходу Могилів-Подільський-Волчинець, в ціну товару включається плата за користування н/вагонами за межами України до повернення порожніх вагонів на територію України. Ціна товару складає: - дрова паливні соснові, ялинкові - 25 Євро за 1 куб.м.; - дрова паливні березові - 27 Євро за 1 куб.м; дрова паливні вільхові, осикові - 21 Євро за 1 куб.м.

Згідно пункту 6.1 контракту, в редакції додаткової угоди №2 від 30.04.2016, поставка товару, проводиться залізничним транспортом: - до кордону України-Угорщина. Погранстанція переходу - Батево-Еперешки, отримувач «Transit-Speed Kft», Н-4625 Zahony Rakoezi u.16, i.A. B&S Logistik GmbH., Pail Cargo Logistics Hungaria Kft, 1037 Budapest Montevideo u.4, «ERDERT - TUZSER ZRT.» 4623 Tuzser, Kulterulet чи Multikemia Kereskedelmi KFT 1025 Budapest, Csatarka u 63; - до кордону України-Угорщина. Погранстанція переходу - Батево-Еперешки, отримувач Інтершпан КФТ, 4800 Вашарошнамець, Іпар, вул. 1, Угорщина; - до кордону Україна-Румунія, станція переходу Вадул Сірет Дорнешті, отримувач Egger Romania SRI Radauti Str Austriei Nr 2 Jud Suceava/Romania. Термін поставки 01.01.2016 - 31.12.2016 року; до - кордону Україна-Молдова, станція переходу Могилів-Подільський-Волчинець, отримувач: Еgger Romania SRI Radauti Str Austriei Nr 2 Jud Suceava/Romania.

Датою поставки вважається дата перетину митного кордону України, згідно відмітки митниці на з/накладній (пункт 6.4 контракту).

Даний контракт вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до його повного виконання (пункт 10.4 контракту, в редакції додаткової угоди №6 від 10.01.2017).

Як зазначає позивач, на виконання зазначеного вище контракту, Державне підприємство «Тетерівське лісове господарство» на підставі інвойсу №204/1/2016 від 20.05.2016 року надало залізниці для перевезення лісопродукцію, дрова паливні соснові (ГОСТ-3243-88) у кількості 270,738 куб.м., вартістю 6768,45 Євро до станції перетину кордону Батєво, які завантажені у напіввагони №68685759, №67910240 №65772378, №96393582, №32259814. На підставі інвойсу №212/1/2016 від 24.05.2016 року надало залізниці для перевезення лісопродукцію, дрова паливні соснові (ГОСТ-3243-88) у кількості 107,824 куб.м., вартістю 2695,60 Євро до станції перетину кордону Батєво, які завантажені у напіввагони №67860544 та №65881112.

Товар поміщено під митний контроль на Київській митниці ДФС, про що складено електронні митні декларації №125130009/2016/503023 від 20.05.2016 року та №125130009/2016/50125 від 24.05.2016 року.

В подальшому, вказані вище залізничні вагони із товаром позивача були затримані Закарпатською митницею ДФС (відповідач-1) у пункті пропуску державного кордону України залізничної станції Батєво-Сортувальна пункту контролю «Батєво» митного посту «Залізничний» Закарпатської митниці ДФС для здійснення митного огляду. В очікуванні митного оформлення вказані вагони перебули на станції Чоп до 13 листопада 2017 року.

Не погоджуючись із діями Закарпатської митниці ДФС щодо нездійснення відповідачем-1 пропуску товару та транспортних засобів через митний кордон України понад встановлений граничний строк, позивач звернувся до Київського окружного адміністративного суду із позовом до Закарпатської митниці ДФС про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії.

За наслідком нового розгляду, рішенням Київського окружного адміністративного суду від 06.08.2021 у справі №810/2275/16 позовні вимоги задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність Закарпатської митниці Держмитслужби (правонаступник Закарпатської митниці ДФС) щодо пропуску н/вагонів державного підприємства «Тетерівське лісове господарство» №68685759, №67910240, №65772378, №96393582, №32259814, №67860544, №65881112 у встановлений граничний строк перебування товарів, транспортних засобів комерційного призначення у пункті пропуску через державний кордон України.

У свою чергу, ПАТ «Укрзалізниця», як перевізник, звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Державного підприємства «Тетерівське лісове господарство» про стягнення платежів у розмірі 5562507,16 грн за час затримки вагонів.

Рішенням Господарського суду Київської області від 15.08.2018 у справі №911/383/18, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 13.11.2018, позов Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі виробничого структурного підрозділу «Ужгородська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Львівська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» до Державного підприємства «Тетерівське лісове господарство», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Закарпатської митниці Державної фіскальної служби, про стягнення грошових коштів у сумі 5562507,16 грн задоволено; стягнуто з Державного підприємства «Тетерівське лісове господарство» на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі виробничого структурного підрозділу «Ужгородська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Львівська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» 5562507,16 грн нарахованих платежів за час затримки вагонів та 83437,61 грн витрат на сплату судового збору.

Відтак, оскільки позивачу була завдана матеріальна шкода неправомірними діями Закарпатської митниці ДФС, що виявились у незаконному затриманні у пункті пропуску та нездійсненню пропуску рухомого складу вагонів залізниці з товаром позивача, останній звернувся до суду з даним позовом.

При цьому, позивач наголошує на тому, що внаслідок неправомірних дій митниці, з нього на користь Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в судовому порядку були стягнуті платежі та збори за перевезення вантажів залізничним транспортом та пов`язані з ними послуги, в тому числі витрати по сплаті судового збору, в загальному розмірі 5645944,77 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу приписів статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Згідно із статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частинами 1 та 2 статті 22 Цивільного кодексу України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частиною другою статті 224 Господарського кодексу України встановлено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно із частиною 1 статті 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Таким чином, стягнення збитків є видом цивільно-правової відповідальності.

Відповідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; збитків; причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; вини та встановлення заходів, вжитих стороною для одержання такої вигоди.

Тобто, слід довести, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

При цьому, згідно зі статтею 1173 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю, зокрема, органу державної влади при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цих органів.

Суд відзначає, що на відміну від загальної норми статті 1166 Цивільного кодексу України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальна норма статті 1173 Цивільного кодексу України допускає можливість відшкодування шкоди незалежно від вини державних органів.

Отже, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох елементів цивільного правопорушення: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих елементів має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 Цивільного кодексу України. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Позивач в обґрунтування неправомірності дій відповідача-1, які стали наслідком завдання йому матеріальної шкоди у заявленому розмірі посилається на рішення Київського окружного адміністративного суду від 06.08.2021 у справі №810/2275/16, яким було визнано протиправною бездіяльність Закарпатської митниці ДФС щодо пропуску н/вагонів державного підприємства «Тетерівське лісове господарство» №68685759, №67910240, №65772378, №96393582, №32259814, №67860544, №65881112 у встановлений граничний строк перебування товарів, транспортних засобів комерційного призначення у пункті пропуску через державний кордон України.

За приписами статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова або ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

У даному випадку, як вбачається з матеріалів справи, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 03.10.2022 у справі №810/2275/16 задоволено апеляційну скаргу Закарпатської митниці Держмитслужби, рішення Київського окружного адміністративного суду від 06.08.2021 скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Під час апеляційного перегляду рішення місцевого суду, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про правомірність дій Закарпатської митниці ДФС щодо митного контролю, митного оформлення, які були здійснені у спосіб, в межах та в строк, передбачений законодавством.

Так, порядок здійснення митних формальностей на митній території України визначено Митним кодексом України (у редакції, чинній на час виникнення між сторонами спірних відносин).

Згідно пунктів 23, 24 частини першої статті 4 Митного кодексу України митне оформлення - виконання митних формальностей, необхідних для випуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення; митний контроль - сукупність заходів, що здійснюються з метою забезпечення додержання норм цього Кодексу, законів та інших нормативно-правових актів з питань державної митної справи, міжнародних договорів України, укладених у встановленому законом порядку.

Відповідно до частини першої статті 199 Митного кодексу України граничний строк перебування товарів, транспортних засобів комерційного призначення у пунктах пропуску через державний кордон України не може перевищувати 30 днів, а для автомобільного транспорту - п`ять днів з моменту прибуття у пункт пропуску через державний кордон України для здійснення митних процедур.

Як визначено статтею 218 Митного кодексу України строки здійснення митних формальностей щодо залізничного рухомого складу визначаються керівником органу доходів і зборів за погодженням з іншими контролюючими органами та адміністрацією залізниці, а в пункті пропуску (пункті контролю) через державний кордон України - крім того, з керівником відповідного органу охорони державного кордону України.

Згідно положень статті 248 Митного кодексу України митне оформлення розпочинається з моменту подання органу доходів і зборів декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення, а в разі електронного декларування - з моменту отримання органом доходів і зборів від декларанта або уповноваженої ним особи електронної митної декларації або електронного документа, який відповідно до законодавства замінює митну декларацію.

Відповідно до статті 321 Митного кодексу України товари, транспортні засоби комерційного призначення перебувають під митним контролем з моменту його початку і до закінчення згідно із заявленим митним режимом. У разі вивезення товарів, транспортних засобів комерційного призначення за межі митної території України митний контроль розпочинається з моменту пред`явлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення для митного оформлення та їх декларування в установленому цим Кодексом порядку. Граничний строк перебування товарів, транспортних засобів комерційного призначення під митним контролем до моменту поміщення цих товарів, транспортних засобів у відповідний митний режим не може перевищувати 180 календарних днів. Товари, транспортні засоби комерційного призначення, які перебувають під митним контролем і за якими власник або уповноважена ним особа не звернулися до закінчення граничного строку, встановленого цією статтею, набувають статусу таких, що зберігаються на складі органу доходів і зборів. Перебування товарів, транспортних засобів комерційного призначення під митним контролем закінчується: у разі вивезення за межі митної території України - після здійснення митного оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення та перетинання ними митного кордону України, за винятком митних режимів, які передбачають перебування під митним контролем протягом усього часу дії митного режиму.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що усі товари підлягають митному контролю та перебувають під митним контролем з моменту його початку і до закінчення згідно із заявленим митним режимом, а граничний строк перебування товарів під митним контролем до моменту поміщення цих товарів у відповідний митний режим не може перевищувати 180 календарних днів.

При цьому, згідно з частиною другою статті 71 Митного кодексу України поміщення товарів в митний режим здійснюється шляхом їх декларування та виконання митних формальностей, передбачених цим Кодексом.

Як зазначив суд апеляційної інстанції, приписи частини першої статті 199 Митного кодексу України вказують на строк перебування товарів, транспортних засобів у пунктах пропуску, у разі прибуття цих товарів та транспортних засобів у пункт пропуску для здійснення митних процедур, а прибуття у пункт пропуску для здійснення митних процедур, які є сукупністю митних формальностей (п. 21 ст. 4 МК України), зважаючи на те, шо виконання цих митних формальностей охоплюється поняттям митне оформлення (п. 23 ст. 4 МК України), вказує на те, що відносно товарів не здійснювалось митне оформлення на внутрішній митниці, а саме митне оформлення відбувається у пункті пропуску.

Відтак, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що було проведено митні процедури, формальності із залізничними вагонами з товаром «дрова паливні соснові» у внутрішніх митницях ДФС і вони перебували під митним контролем, а тому повинні застосовуватися норми статті 321 Митного кодексу України, згідно яких товари, транспортні засоби комерційного призначення перебувають під митним контролем з моменту його початку і до закінчення згідно із заявленим митним режимом.

Виходячи із зазначеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про правомірність дій Закарпатської митниці ДФС щодо митного контролю, митного оформлення, які були здійснені у спосіб, в межах та в строк, передбачений законодавством, а тому відмовив у задоволенні вимог в частині визнання протиправними дій та визнання протиправною бездіяльність Закарпатської митниці ДФС.

Частиною 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Вказаний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/9823/17.

Суд зауважує на тому, що преюдиціальність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 08.11.2022 у справі №15/143-б(910/11414/21) та від 08.06.2022 у справі №438/723/17.

Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Важливим видається те, що обставини, встановлені у першій справі, що є преюдиційною, мають належати до предмета доказування, тобто їх встановлення має бути необхідне для вирішення тієї справи. Оскільки предмет доказування спочатку визначається підставами позову, а потім обґрунтовується нормами матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору, то питання про те, чи належав певний факт до предмета доказування, є питанням права, а не факту.

Питання факту це питання про те, чи була наявна/відсутня певна обставина, що має значення для вирішення певного спору. Фактичні обставини встановлюються через доказування. Доказування дає змогу відтворити той чи інший фрагмент дійсності в асортименті значущості для справи (предмет доказування). Юридична ж кваліфікація фактичних обставин здійснюється через співвіднесення певної обставини з певними юридичними нормами. Отже, юридичний факт - це передбачена нормами права конкретна життєва обставина (дія, подія), котра є підставою для настання певних юридичних наслідків. Життєвий факт набуває ознак юридичного внаслідок юридичної кваліфікації, правозастосування. Таким чином, юридичний (правовий) факт - це той же самий життєвий факт, але в контексті наявності його правової регламентації.

Аналогічний висновок щодо застосування приписів статті 75 ГПК України викладено у постановах Верховного Суду від 19.01.2023 у справі №920/291/21 та від 16.12.2020 у справі № 914/554/19.

Отже, не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

При цьому, частиною 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року в справі «Совтрансавто-Холдінг» проти України» та від 28.11.1999 року в справі «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Таким чином, судове рішення у адміністративній справі №810/2275/16, яким встановлено факт правомірності дій Закарпатської митниці ДФС щодо митного контролю, митного оформлення, які були здійснені у спосіб, в межах та в строк, передбачений законодавством, не може бути поставлене під сумнів, а інші рішення, в тому числі й у даній справі, не можуть йому суперечити.

Отже, судом встановлено і позивачем не доведено іншого, що за спірних правовідносин здійснення митного оформлення вантажу, заявленого позивачем для експорту, та перебування такого товару, навантаженого у залізничні вагони, у пунктах пропуску через державний кордон України здійснено відповідачем-1 з дотриманням вимог чинного законодавства України.

Приймаючи до уваги вище встановлені обставини в сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено і матеріали справи не містять доказів неправомірності дій Закарпатської митниці ДФС щодо проведення митного оформлення відносно експортованого позивачем товару за митними деклараціями №125130009/2016/503023 від 20.05.2016 року та №125130009/2016/50125 від 24.05.2016 року, а відтак і факту завдання шкоди саме незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні ними своїх повноважень.

При цьому, суд зауважує, що діяльність залізниці регулює Статут залізниць України, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №457 від 06.04.1998.

Так, згідно зі статтею 119 Статуту залізниць України за користування вагонами і контейнерами залізниці вантажовідправниками, вантажоодержувачами, власниками під`їзних колій, портами, організаціями, установами, громадянами - суб`єктами підприємницької діяльності вноситься плата. Порядок визначення плати за користування вагонами (контейнерами) та звільнення вантажовідправника від зазначеної плати у разі затримки забирання вагонів (контейнерів), що виникла з вини залізниці, встановлюється Правилами. Зазначена плата стягується також з вантажовідправників, вантажоодержувачів у разі затримки вагонів (контейнерів), пов`язаної з митним оформленням.

Пунктом 3 Правил користування вагонами та контейнерами (далі - Правила), затверджених наказом Міністерства транспорту України №113 від 25.02.1999, передбачено, що облік часу користування вагонами і контейнерами та нарахування плати за користування ними провадиться на станціях відправлення та призначення за Відомістю плати за користування вагонами форми ГУ-46 (додаток 1), Відомістю плати за користування контейнерами форми ГУ-46к (додаток 11), які складаються на підставі Пам`яток про подавання/забирання вагонів форми ГУ-45 (додаток 2), Пам`яток про видачу/приймання контейнерів форми ГУ-45к (додаток 8), Повідомлення про закінчення вантажних операцій з вагонами (додаток 12), Актів про затримку вагонів форми ГУ-23а (додаток 3), Актів загальної форми ГУ-23 (додаток 6). За договором між вантажовласником і залізницею всі ці документи можуть оформлятися і надаватися в електронному вигляді. Порядок здійснення електронного документообігу під час перевезення вантажів залізничним транспортом у внутрішньому сполученні регламентується додатком до договору про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги.

Відповідно до пункту 4 Правил плата за подавання, забирання вагонів та маневрову роботу нараховується за Відомостями плати за подавання, забирання вагонів та маневрову роботу (додаток 10), які оформляються на підставі Пам`яток про подавання/забирання вагонів. Відомості плати за користування вагонами, контейнерами, за подавання, забирання вагонів та маневрову роботу, Пам`ятки про подавання/забирання вагонів, Пам`ятки про видачу/приймання контейнерів, Повідомлення про закінчення вантажних операцій з вагонами оформляються в електронному або паперовому вигляді. На вимогу вантажовласника йому надається копія Пам`ятки про подавання/забирання вагонів, Пам`ятки про видачу/приймання контейнерів.

При цьому за змістом пункту 1.8 розділу ІІІ «Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов`язані з ними послуги та Коефіцієнтів, що застосовуються до Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов`язані з ними послуги», затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку України №317 від 26.03.2009 (далі - Збірник тарифів) за маневрову роботу, що виконується локомотивом залізниці не одночасно з подачею або забиранням вагонів на вимогу власника під`їзної колії, вантажовласника або порту, яка оформлена пам`яткою про подавання/забирання вагонів (форми ГУ-45), із зазначенням у ній часу, протягом якого виконувалась маневрова робота, нараховується збір у встановленому розмірі за кожні півгодини роботи локомотива, рахуючи неповні півгодини за повні.

Пунктом 9 Правил зберігання вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України №644 від 21.11.2000, визначено, що за зберігання на місцях загального користування та на коліях станції відправлення вантажів, завантажених у вагони (контейнери), які простоюють в очікуванні оформлення перевезення (у тому числі під митним оформленням та з інших причин, не залежних від залізниці), збір сплачується з моменту ввезення вантажу на станцію до моменту закінчення затримки.

Виходячи з наведеного, власники товару або уповноважені ними особи мають обов`язок щодо оплати операцій, здійснених під час проведення митного контролю на залізничному транспорті, незалежно від факту виявлення або не виявлення незаконного переміщення товару під час здійснення такого контролю.

В той же час, як вже зазначалося, згідно зі статтею 1173 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю, зокрема, органу державної влади при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цих органів.

Позаяк, у даному випадку, доказів встановлення у визначеному законом порядку неправомірних дій відповідача-1 та, як наслідок, причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними діями і заподіяною шкодою суду не надано, а судовим рішенням у адміністративній справі №810/2275/16 встановлено факт правомірності дій Закарпатської митниці ДФС щодо митного контролю, митного оформлення, які були здійснені у спосіб, в межах та в строк, передбачений законодавством, який не може бути поставлений під сумнів.

Безпідставними є і вимоги позивача в частині стягнення з Державного бюджету України збитків у вигляді судового збору, сплаченого за розгляд господарської справи №911/383/18 в суді першої у розмірі 83437,61 грн, оскільки судові витрати - це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням і складаються з: судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Склад судових витрат не є вичерпним, і оцінка тих чи інших витрат сторін як судових здійснюється господарським судом з урахуванням обставин конкретної справи.

При цьому, порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується виключно процесуальним законодавством.

Зазначені витрати (судовий збір) не є збитками в розумінні статті 224 Господарського кодексу України та статті 22 Цивільного кодексу України, не входять до складу ціни позову і не можуть стягуватися під виглядом збитків.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №242/4741/16-ц від 27.11.2019 та у постановах Верховного Суду у справі №234/11821/17 від 20.06.2018 та у справі №638/11845/14-ц від 16.05.2018.

Такі витрати підлягають розгляду та розподілу між сторонами згідно вимог відповідного процесуального законодавства в межах справи, у зв`язку з розглядом якої вони понесені, на підставі відповідної заяви сторони, підтвердженої належними та допустимими доказами. При цьому, позивач мав можливість уникнути витрат по сплаті судового збору за розгляд господарської справи №911/383/18, сплативши заявлену до стягнення заборгованість в досудовому порядку, зважаючи на те, що власники товару або уповноважені ними особи мають обов`язок щодо оплати операцій, здійснених під час проведення митного контролю на залізничному транспорті, незалежно від факту виявлення або не виявлення незаконного переміщення товару під час здійснення такого контролю.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості заявлених позовних вимог та наявності, визначених приписами статті 1173 Цивільного кодексу України, елементів цивільного правопорушення для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди, а саме: неправомірності дій Закарпатської митниці ДФС щодо затримки у пункті пропуску рухомого складу вагонів залізниці з товаром позивача та причинно-наслідкового зв`язку між сплаченими на користь залізниці коштами та діями відповідача-1.

Виходячи із вищевикладеного, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність правових підстав для їх задоволення з огляду на недоведеність позивачем наявності всіх складових для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків на підставі статті 1173 Цивільного кодексу України, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи висновки суду про відмову в задоволенні позовних вимог, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 76-80, 129, 178, 202, 232, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Державного підприємства «Тетерівське лісове господарство» до Закарпатської митниці ДФС та Державної казначейської служби України про стягнення 5645944,77 грн відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України може бути оскаржено до апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 13.02.2023.

Суддя Т.В. Васильченко