Так, в обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався, зокрема на те, що його як члена товариства не було повідомлено про час та місце проведення зборів, про питання порядку денного. Він на зборах присутнім не був, участі в них не брав. Позивачем зазначено, що він є тією особо, про припинення повноважень котрої було прийнято оспорювані рішення.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції відхилив посилання скаржника на неналежне його повідомлення про дату проведення загальних зборів, оскільки ані положення статуту, ані положення Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" № 987-ХІІ не містять порядку повідомлення членів організації та його президента про проведення загальних зборів. Враховуючи особливості діяльності релігійної організації, такий порядок також міг визначатися учасниками на власний розсуд (усним повідомленням, запрошенням у приміщенні організації, тощо). При цьому суд апеляційної інстанції враховує, що загальні збори відбулися за наявності кворуму, що свідчить про обізнаність його членів про такі збори. А тому посилання скаржника у цій частині також відхиляються судом апеляційної інстанції, як безпідставні.
Так, у постанові Верховного Суду від 20.02.2020 у справі №922/333/19 викладено правову позицію, відповідно до якої відомості щодо місця проведення загальних зборів є обов`язковими для їх зазначення у повідомленні про загальні збори учасників. При цьому інформація, що міститься в повідомленні, має бути зрозумілою, відповідати принципу достовірності і повноти (статті 2 Закону України "Про інформацію"). Інформація є повною, якщо її досить для розуміння. Неповна інформація може спричинити помилки.
Особа, яка скликає загальні збори учасників товариства, повинна вжити всіх розумних заходів для належного повідомлення учасників товариства про проведення цих зборів. При цьому повідомлення про їх проведення не може бути формальним. Відомості у повідомленні мають бути конкретними, докладними, вичерпними та точними для надання можливості особі, яка отримує ці відомості, зрозуміти їх правильно та однозначно. Адже необізнаність учасника товариства про конкретні дату, час та місце проведення загальних зборів учасників товариства або неоднозначність відомостей у повідомленні може перешкодити учаснику товариства реалізувати його права на участь в управлінні товариством шляхом участі у відповідних загальних зборах, голосування з питань порядку денного, підписання протоколу загальних зборів тощо.
Отже, у справах з позовною вимогою про визнання недійсним рішення загальних зборів учасників товариства, заявленою з підстав неповідомлення позивача як учасника товариства про проведення зборів, на яких прийняті спірні рішення, судам при вирішенні питання щодо порушення прав учасника товариства спірним рішенням слід з`ясувати дотримання порядку скликання загальних зборів, зокрема щодо належного повідомлення позивача про такі збори, яке є складовою скликання зборів, а також щодо відповідності змісту повідомлення вимогам закону та статуту товариства, оскільки своєчасне і належне повідомлення учасника товариства про скликання загальних зборів, що містить вичерпну інформацію щодо проведення зборів, є важливим для формування волі при прийнятті рішень загальними зборами, аби кожен з учасників міг належним чином підготуватися і сформувати своє бачення щодо питань, які розглядаються на зборах, та повноцінно взяти участь у їх обговоренні.
Аналогічні висновки Верховного Суду містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 22.10.2019 у справі № 923/876/16.
У багатьох постановах Верховного Суду вказано, що правовідносини у сфері корпоративного управління, що виникають між учасниками юридичних осіб та юридичними особами різних організаційно-правових форм є в цілому подібними, про що додатково свідчить наявність у Цивільному кодексі України загальних норм, що регулюють порядок управління товариством, в тому числі шляхом ухвалення загальними зборами відповідних рішень (статті 97, 98 Цивільного кодексу України). Ці норми поширюються на всі юридичні особи - як підприємницькі, так і непідприємницькі товариства. Подібний висновок наведений у постановах Верховного Суду від 05.11.2019 у справі № 922/80/18, від 21.04.2021 у справі № 902/1051/19, від 28.07.2021 у справі № 918/456/20 (про визнання недійсними рішень загальних зборів).
Законодавство та судова практика тривалий час розвивалися шляхом застосування по суті єдиних підходів до вирішення спорів, пов`язаних із корпоративним управлінням до всіх юридичних осіб, незалежно від їх організаційно-правової форми.
Аналіз норм Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України свідчить, що ними не передбачений порядок скликання та проведення загальних зборів учасників релігійних організацій. Відтак щодо вказаних правовідносин слід застосувати насамперед положення статуту об`єднання (подібних висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 21.04.2021 у справі № 902/1051/19).
Разом з тим, як встановив суд апеляційної інстанції, статут Релігійної організації "Благодійне місійне товариство "Слово життя" не містить конкретного строку, протягом якого мають бути повідомлені учасники об`єднання про проведення загальних зборів.
Але порядок скликання та проведення загальних зборів учасників (акціонерів, членів) юридичної особи визначений законодавством України (Цивільним та Господарським кодексами України, а також, зокрема, Законами України "Про акціонерні товариства", "Про господарські товариства" та "Про кооперацію"), за положеннями якого учасники (акціонери, члени) юридичної особи мають бути до початку загальних зборів повідомлені про дату, місце, час проведення та порядок денний таких зборів. Такий порядок скликання загальних зборів вищого органу управління юридичної особи не залежить від її організаційно-правової форми, є загальноприйнятим та таким, що гарантує забезпечення права учасника (акціонера, члена) юридичної особи на участь в управлінні нею (п. 66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 924/641/17).
Підставами для визнання недійсними рішень загальних зборів учасників (акціонерів, членів) юридичної особи можуть бути: невідповідність рішень загальних зборів нормам законодавства; порушення вимог закону та/або установчих документів під час скликання та проведення загальних зборів; позбавлення учасника (акціонера, члена) юридичної особи можливості взяти участь у загальних зборах. Зокрема, рішення загальних зборів юридичної особи можуть бути визнані недійсними в судовому порядку в разі недотримання процедури їх скликання.
З огляду на викладене, вважаю, що доводи касаційної скарги в цій частині є обґрунтованими, оскільки ні суд апеляційної інстанції, ні суд першої інстанції, не дослідили обставин щодо дотримання порядку скликання загальних зборів, зокрема щодо належного повідомлення позивача про такі збори.
Так, суд першої інстанції, зазначивши, що позивачем не доведено наявності в нього корпоративного права, а отже, й його порушення, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. Тобто, суд першої інстанції взагалі не встановлював обставин щодо порядку скликання загальних зборів РО "Слово життя" від 13.11.2020.
Суд апеляційної інстанції, в свою чергу, лише констатував, що ані положення статуту, ані положення Закону № 987-ХІІ не містять порядку повідомлення членів організації та його президента про проведення загальних зборів, проте не дав оцінки ні аргументам позивача про те, що його не було належним чином повідомлено про загальні збори РО "Слово життя" від 13.11.2020, ні доводам РО "Слово життя", наведеним на спростування позиції позивача.
Отже, суди попередніх інстанцій не з`ясували з достовірністю та відповідно до правил доказування у судовому процесі обставини щодо повідомлення позивача про проведення загальних зборів 13.11.2020.
Також в обґрунтування касаційної скарги ОСОБА_1 посилався на те, що суд апеляційної інстанції дійшов неправильного висновку, що в даному випадку позивач намагається захистити своє право на поновлення на роботі президента релігійної організації, оскільки у даній справі позивач звернувся до господарського суду у зв`язку з порушенням прав позивача як президента Місійного товариства на участь в управлінні Місійним товариством.
При розгляді спору щодо розірвання трудового договору на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 Кодексу законів про працю України має значення не наявність підстав для припинення повноважень (звільнення) посадової особи, а дотримання органом управління (загальними зборами, наглядовою радою) передбаченої цивільним законодавством та установчими документами юридичної особи процедури ухвалення рішення про таке припинення, що підтверджує висновок про належний розгляд справи в порядку господарського судочинства.
З врахуванням викладеного, вважаю обґрунтованими доводи касаційної скарги в цій частині, а висновок суду апеляційної інстанції про те, що в даному випадку позивач намагається захистити своє право на поновлення на роботі президента релігійної організації, а отже, скасування рішення релігійної організації про звільнення позивача з посади президента організації не призведе до повного та ефективного поновлення права позивача, помилковим.
Суддя В. Студенець