РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

31.01.2023Справа № 910/2392/22

За позовом Громадської організації "Товариство мисливців і рибалок "Сапсан", Кіровоградська область, м. Світловодськ

до 1. Кіровоградської обласної ради, м. Кропивницький

2. Кіровоградського обласного управління лісового та мисливського господарства, м. Кропивницький

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - Громадська організація "Військово-мисливське товариство "Південь", м. Одеса

про визнання незаконним пункту рішення та визнання недійсною додаткової угоди, -

суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Золотарьова М.К. (адвокат за ордером серії АЕ№1145094 від 01.11.2022 року);

від відповідача 1: не з`явились;

від відповідача 2: не з`явились;

від третьої особи: Свида К.В. (адвокат за ордером серії ВН№1104118 від 07.07.2022 року).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

15.02.2022 року до Господарського суду міста Києва звернулась Громадська організація "Товариство мисливців і рибалок "Сапсан" (позивач) із позовною заявою про:

- визнання незаконним підпункту 3 пункту 1 рішення Кіровоградської обласної ради №917 від 18.08.2010 року "Про внесення змін до рішення обласної ради від 14.11.1997 року №105 "Про надання мисливських угідь, в користування організаціям області для ведення мисливського господарства", яким вирішено внести зміни до рішення обласної ради від 14 листопада 1997 року №105 "Про надання мисливських угідь, в користування організаціям області для ведення мисливських господарств", зокрема, у пункті 1 та 2 цифри та слова "терміном на 15 років" замінено цифрами та словами "строком на 30 років до 2027 включно";

- визнання недійсною Додаткової угоди №07-12/2-29 від 11.10.2010 року до Договору про умови ведення мисливського господарства від 21.01.2018 року, укладеної між Кіровоградським обласним управлінням лісового та мисливського господарства та Товариством військових мисливців та рибалок Збройних сил України Кіровоградського гарнізону.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вказане рішення та додаткова угода прийняті з порушенням ст.ст. 22,23 Закону України "Про мисливське господарство та полювання".

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, матеріали №910/2392/22 передані на розгляд судді Морозову С.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.02.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - Громадську організацію "Військово-мисливське товариство "Південь" та призначено підготовче засідання на 22.03.2022 року.

Однак, засідання 22.03.2022 року не відбулось у зв`язку з введенням на території України воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року станом на 30 діб Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", а в подальшому, продовженням строку дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Закону України про затвердження Указу президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" №2119-ІХ (реєстр. №7168) та продовженням строку дії воєнного стану згідно Закону України "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 19.04.2022 №7300, за яким воєнний стан в Україні продовжено з 05:30 години 25 квітня 2022 року строком на 30 діб до 25 травня 2022 року, а також продовженням 22 травня 2022 року Верховна Рада прийняла Закон України "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 22.05.2022 № 2263-ІХ, за яким воєнний стан в Україні продовжено з 05:30 година 25 травня 2022 року строком на 90 діб, - до 23 серпня 2022 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.06.2022 підготовче засідання у справі призначено на 19.07.2022 о 11:00 год.

07.07.2022 до суду від представника Громадської організації "Військово-мисливське товариство "Південь" надійшла заява про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.07.2022 задоволено заяву представника Громадської організації "Військово-мисливське товариство "Південь" про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

13.07.2022 до суду від третьої особи надійшли пояснення щодо позову, в яких зазначено, що мисливські угіддя Андрусівського мисливського господарства фактично були передані Південному регіону Товариства військових мисливців і рибалок ЗСУ, правонаступником якого є позивач. Кіровоградська обласна рада абсолютно законно прийняла рішення про внесення змін до рішення №105, оскільки строк користування мисливськими угіддями не закінчився і право користування не було припинено. Окрім того, третьою особою зазначено, що права та законні інтереси позивача не порушені оскаржуваним рішенням. Також третьою особою заявлено клопотання про застосування до даних правовідносин пропуску строку позовної давності.

В підготовчому засіданні 19.07.2022 судом було оголошено перерву до 13.09.2022.

01.08.2022 до суду від представника Громадської організації "Військово-мисливське товариство "Південь" надійшла заява про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.08.2022 задоволено заяву представника Громадської організації "Військово-мисливське товариство "Південь" про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

В підготовчому засіданні 13.09.2022 судом було оголошено перерву до 01.11.2022.

13.09.2022 до суду від представника Громадської організації "Військово-мисливське товариство "Південь" надійшла заява про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.09.2022 задоволено заяву представника Громадської організації "Військово-мисливське товариство "Південь" про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

19.10.2022 до суду від позивача надійшли пояснення, в яких зазначено, що оскільки Кіровоградська обласна рада в одному з оскаржуваних рішень, зокрема, про дострокове припинення права користування мисливськими угіддями не навела жодної підстави для такого припинення, таке рішення слід вважати протиправним, а інше рішення про надання у користування мисливських угідь ГО «Товариство мисливців і рибалок «Сапсан», як похідне від першого, також є неправомірним.

В підготовчому засіданні 01.11.2022 судом було оголошено до 20.12.2022.

07.11.2022 до суду від позивача надійшов лист з доказами направлення пояснень.

20.12.2022 до суду від третьої особи надійшло клопотання про долучення документів (копії судових рішень).

Ухвалою від 20.12.2022 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 24.01.2023 року.

24.01.2023 року в справі оголошено перерву до 31.01.2023 року.

В судовому засіданні 01.11.2022 судом було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У засіданнях здійснювалась фіксація судового процесу технічним засобами у відповідності до статті 222 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

28.12.1993 Управлінням юстиції Одеської обласної державної адміністрації зареєстровано об`єднання громадян - Південний регіон Товариства військових мисливців та рибалок України, що підтверджується свідоцтвом від 28.12.1993 №25 .

Відповідно до Статуту Південного регіону Товариства військових мисливців та рибалок України (затверджений президією Центральної ради Товариства військових мисливців та рибалок України, протокол від 10.09.1993 №13) Південний регіон Товариства мисливців та рибалок України є добровільною громадською організацією в складі Товариства військових мисливців та рибалок України, яка об`єднує мисливців та рибалок військовослужбовців, в тому числі в запасі і відставці, робітників і службовців ЗСУ та членів їх сімей; Південний регіон Товариства військових мисливців та рибалок України є юридичною особою, має самостійний баланс, рахунки в банках, печатку, штампи, бланки та інші реквізити.

Згідно з випискою з протоколу позачергової конференції мисливців ЗСУ від 21.01.1993 до складу Південного регіону Товариства військових мисливців та рибалок України входить Кіровоградська гарнізонна рада.

14.06.1996 Кіровоградську гарнізонну раду перейменовано на Товариство військових мисливців та рибалок Збройних Сил України Кіровоградського гарнізону.

Рішенням Кіровоградської обласної ради від 14.11.1997 № 105 (на підставі Положення про мисливське господарство та порядок здійснення полювання, внесених змін і доповнень до нього, статті 15 Закону України "Про тваринний світ", з метою поліпшення ведення мисливського господарства і збереження тваринного світу області) вирішено, зокрема:

- надати мисливські угіддя у користування Товариству військових мисливців та рибалок Збройних Сил України Кіровоградського гарнізону з правом ведення мисливського господарства і користування тваринним світом терміном на 15 років згідно з додатками 2-4;

- запропонувати користувачам мисливських угідь відповідно до п. 10 Положення про мисливське господарство та порядок здійснення полювання укласти з Державним лісогосподарським об`єднанням "Кіровоградліс" договір про умови ведення мисливського господарства;

- Державному лісогосподарському об`єднанню "Кіровоградліс" періодично проводити перевірку правильності ведення мисливського господарства користувачами угідь і у разі грубих або систематичних порушень ставити питання про вилучення мисливських угідь з користування в установленому законом порядку.

Додатком №4 до вказаного рішення за Товариством військових мисливців та рибалок Збройних Сил України Кіровоградського гарнізону закріплено Андрусівське мисливське господарство загальною площею - 34 тис. га.

23.09.1999 Товариство військових мисливців та рибалок Збройних Сил України Кіровоградського гарнізону перейменовано на Кіровоградську гарнізонну організацію Товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України (далі - Кіровоградська гарнізонна організація ТВМР ЗС України), яка входить до складу Південного регіону Товариства військових мисливців та рибалок України.

01.02.2008 між Кіровоградським обласним управлінням лісового та мисливського господарства та Кіровоградською гарнізонною організацією ТВМР ЗС України укладено договір про умови ведення мисливського господарства, у пункті 1.1 якого зазначено, що рішенням Кіровоградської обласної ради від 14.11.1997 № 105 надано Кіровоградській гарнізонній організації ТВМР ЗС України терміном до 14.11.2012 мисливські угіддя для ведення мисливського господарства загальною площею 34 тис. га.

Відповідно до пункту 2.1 договору Кіровоградська гарнізонна організація ТВМР ЗС України має право у встановленому порядку за згодою власників або користувачів земельних ділянок зводити у мисливських угіддях необхідні будівлі та біотехнічні споруди, вирощувати кормові культури, створювати захисні насадження, проводити штучне обводнення, здійснювати інші заходи, пов`язані з веденням мисливського господарства, які не суперечать законодавству та інтересам власників або користувачів ділянок.

Згідно з пунктом 2.2 договору Кіровоградська гарнізонна організація ТВМР ЗС України зобов`язується, зокрема, використовувати мисливські угіддя відповідно до умов їх надання у користування та за призначенням; вести мисливське господарство на закріплених за ним мисливських угіддях з дотриманням вимог Закону України "Про тваринний світ", Закону України "Про мисливське господарство та полювання", інших нормативно-правових актів у галузі охорони та використання тваринного світу, ведення мисливського господарства.

Відповідно до пункту 3 договору Кіровоградське обласне управління лісового та мисливського господарства має право:

- в міру необхідності, але не менше ніж один раз в три роки, проводити перевірку виконання Кіровоградською гарнізонною організацією ТВМР ЗС України умов договору, його виробничої та фінансово-господарської діяльності в частині організації та ведення мисливського господарства, охорони та відтворення державного та мисливського фонду;

- в разі невиконання або порушення Кіровоградською гарнізонною організацією ТВМР ЗС України умов договору попередити її про необхідність усунення порушень у визначений термін або заборонити використання державного фонду терміном до 3-х років;

- у разі систематичного невиконання Кіровоградською гарнізонною організацією ТВМР ЗС України умов договору подавати до Кіровоградської обласної ради матеріали про припинення користування мисливськими угіддями.

Рішенням Кіровоградської обласної ради від 18.08.2010 №917 внесено зміни до рішення обласної ради від 14.11.1997 № 105, зокрема щодо строку передачі в користування мисливських угідь, який встановлено на 30 років до 2027 року включно.

11.10.2010 укладено додаткову угоду до договору від 21.01.2008, якою встановлено строк дії договору до 2027 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що рішенням Кіровоградської обласної ради №917 від 18.08.2010 "Про внесення змін до рішення обласної ради від 14.11.1997 року №105 «Про надання мисливських угідь у користування організаціям області для ведення мисливських господарств" Товариству військових мисливців та рибалок Збройних Сил України Кіровоградського гарнізону надано право користування мисливськими угіддями Андрусівського мисливського господарства. Зазначене Товариство не було зареєстроване як юридична особа та відсутні дані про затвердження статуту. Станом на день прийняття оскаржуваного рішення та додаткової угоди від 11.10.2010 року Товариство військових мисливців та рибалок ЗСУ Кіровоградського гарнізону не могло вважатись належним користувачем господарських угідь, оскільки не відповідало приписам ст. 1 Закону.

Третя особа заперечуючи проти позовних вимог зазначила, що Кіровоградською обласною радою законно прийнято рішення про внесення змін до рішення №105, оскільки строк користування мисливськими угіддями не закінчився і право користування не було припинено.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України. Аналогічні положення містить ст. 20 Господарського кодексу України.

Виходячи з системного аналізу ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Тобто, відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення факту порушення або оспорювання прав і охоронюваних законом інтересів покладено саме на позивача.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ста.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

В свою чергу, під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про мисливське господарство та полювання" №1478-ІІІ від 22.02.2000 (далі - Закон) користувачами мисливських угідь є спеціалізовані мисливські господарства, інші підприємства, установи та організації, в яких створені спеціалізовані підрозділи для ведення мисливського господарства з наданням в їх користування мисливських угідь.

Статтею 21 Закону передбачено, що ведення мисливського господарства здійснюється користувачами мисливських угідь. Не допускається користування мисливськими тваринами ведення мисливського господарства без оформлення відповідних документів у встановленому цим Законом порядку. Умови ведення мисливського господарства визначаються у договорі, який укладається між центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства, і користувачами мисливських угідь.

Рішенням №917 та Додатковою угодою від 11.10.2010 визначено користувачем мисливських угідь - Товариство військових мисливців та рибалок Збройних сил України Кіровоградського гарнізону.

Поряд з цим у тексті Додаткової угоди від 11.10.2010 відсутні посилання на те, що Товариство військових мисливців та рибалок Збройних сил України Кіровоградського гарнізону виступало представником будь-якої юридичної особи, та не визначено, що дане Товариство діє на підставі Статуту.

Станом на день прийняття Рішення №917 та Додаткової угоди від 11.10.2010 року відомості про таку юридичну особу як Товариство військових мисливців та рибалок Збройних сил України Кіровоградського гарнізону у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутні, дані про затвердження Статуту Товариства військових мисливців та рибалок Збройних сил України Кіровоградського гарнізону відсутні.

Таким чином, станом на день прийняття Рішення №917 та Додаткової угоди від 11.10.2010 року Товариство військових мисливців та рибалок Збройних сил України Кіровоградського гарнізону не могло вважатись належним користувачем господарських угідь, оскільки не відповідало приписам ст.1 Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 87 Цивільного кодексу України (далі - ЦКУ) для створення юридичної особи її учасники (засновники) розробляють установчі документи, які викладаються письмово і підписуються всіма учасниками (засновниками), якщо законом не встановлений інший порядок їх затвердження. У свою чергу відповідно до ч. 4 ст. 87 за особа вважається створеною з дня її державної реєстрації.

Також згідно з вимогами ст. 237 Цивільного кодексу України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити юдин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

В частині 1 статті 24 Закону України «Про об`єднання громадян» (діяв з 1992 року до 01.01.2013 р.), що має назву «Господарська та інша комерційна діяльність» зазначено: «Для виконання статутних завдань і цілей зареєстровані об`єднання громадян, їх спілки можуть посередньо здійснювати необхідну господарську діяльність без мети отримання прибутку», а в частині 3 цієї статті «Об`єднання громадян, створені ними установи та організації зобов`язані вести оперативний та бухгалтерський облік, статистичну звітність, зареєструватись в органах державної податкової інспекції та вносити до бюджету платежі у порядку і розмірах, передбачених законодавством».

Отже, для об`єднань громадян не зареєстрованих не передбачено права бути учасником цивільно-правових відносин (представництво, укладення угод), набувати майнові і немайнові права, здійснювати господарську діяльність.

У відповідності з чинним Цивільним кодексом України, правочини укладені представником, який не має цивільної правоздатності (не є юридичною особою) є недійсними (нікчемними) в силу закону.

Статтею 203 ЦКУ визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Також у відповідності до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

З аналізу даних норм вбачається, що Товариство військових мисливців і рибалок Збройних сил України Кіровоградського гарнізону не було юридичною особою станом на день прийняття Рішення №917 та укладення Додаткової угоди від 11.10.2010, не було представником жодної юридичної особи, яка була користувачем мисливських угідь на підставі Рішення №105, не мала належно оформлених відповідних документів, зокрема свого статуту, не була громадською організацією, так як не легалізована відповідно до чинного законодавства, не мало цивільної правоздатності на укладення додаткової угоди від 11.10.2010.

Таким чином, Рішення № 917 є незаконним, оскільки прийнято з порушенням Закону - Товариство військових мисливців і рибалок Збройних сил України Кіровоградського гарнізону не могло були належним користувачем мисливських угідь, оскільки не відповідає визначенню «користувач мисливських угідь» відповідно до ст.1 Закону, а Додаткова угода від 11.10.2010 підлягає визнанню недійсною з огляду на приписи ст. 203, 215 ЦКУ.

По-друге, згідно з ч. 2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Преамбулою Закону визначено, що цей Закон визначає правові, економічні та організаційні засади діяльності юридичних і фізичних осіб у галузі мисливського господарства в полювання, забезпечує рівні права усім користувачам мисливських угідь у взаємовідносинах з органами державної влади щодо ведення мисливського господарства, організації охорони, регулювання чисельності, використання та відтворення тваринного світу.

Відповідно до ст. 1 Закону мисливські угіддя - ділянки суші та водного простору, на перебувають мисливські тварини і які можуть бути використані для ведення мисливського господарства.

Згідно з ст.22 Закону передбачено, що мисливські угіддя для ведення мисливського господарства надаються у користування Верховною Радою Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими радами за поданням територіального органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань лісового і мисливського господарства та полювання, погодженим з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями, територіальними органами спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища, а також власниками або користувачами земельних ділянок. Мисливські угіддя надаються у листування на строк не менш як на 15 років.

Переважне право на користування мисливськими угіддями мають: власники та постійні користувачі земельних ділянок; користувачі мисливських угідь, які продовжують строк користування цими угіддями.

Відповідно до ст.23 Закону право користування мисливськими угіддями припиняється у разі, зокрема, закінчення строку користування.

Таким чином, відповідно до вимог Закону Кіровоградська обласна рада, надаючи відповідні мисливські угіддя в користування Товариству військових мисливців та рибалок Збройних сил України Кіровоградського гарнізону, повинна була визначити строк такого користування, що був би не меншим аніж 15 років. Такий строк був встановлений Рішенням № 105 - 15 років, який сплинув 14.11.2012 року.

При цьому Законом передбачено, що переважне право на користування мисливськими угіддями мають користувачі мисливських угідь, які лише продовжують строк користування цими угіддями. При цьому Законом не передбачено повноваження Кіровоградської обласної ради як органу місцевого самоврядування самостійно змінювати (збільшувати чи зменшувати) строк користування мисливськими угіддями з продовж триваючого строку такого користування.

У Рішенні №917 жодне посилання на продовження строку користування мисливськими угіддями відсутнє, а тому, Рішення №917 прийнято з порушенням ст. 22, 23 Закону.

Частиною 4 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Згідно із ст. 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні здійснюється на принципах: народовладдя; законності; гласності; колегіальності; поєднання місцевих і державних інтересів; виборності; правової, організаційної та матеріально-фінансової самостійності в межах повноважень, визначених цим та іншими законами; підзвітності та відповідальності перед територіальними громадами їх органів та посадових осіб; державної підтримки та гарантії місцевого самоврядування; судового захисту прав місцевого самоврядування.

За змістом вказаних норм вбачається, що діяльність органів місцевого самоврядування має бути спрямована в першу чергу на дотримання закріпленого в Конституції принципу законності їх дій.

Так, у справі «Рисовський проти України» (заява №29979/04, рішення від 20.10.2011, набуло статусу остаточного 20.01.2012) Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява №33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява №48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява №21151/04, п. 72, від 08.04.2008, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява №10373/05, п. 51, від 15.09.2009). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява №55555/08, п. 74, від 20.05.2010, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), п. 119).

Тобто, з огляду на викладені положення слід дійти висновку, що основоположними принципами виконання органом місцевого самоврядування покладених на нього обов`язків (належне урядування) є верховенство права, одним із елементів якого в свою чергу є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлювальних такими обмеженнями, тобто, обмеження будь-якого права покинення базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачити юридичні наслідки своєї поведінки.

Враховуючи вищевикладене, оскаржуване рішення Кіровоградської обласної ради від 18.08.2010 №917 не відповідає принципу належного урядування, а відтак і принципу верховенства права.

Позивачем при зверненні до суду було доведено невідповідність такого рішення нормам законодавства та порушення внаслідок його прийняття прав позивача, а тому вимоги Позивача в цій частині є обґрунтованими.

Окрім того, згідно з ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Цивільним кодексом України також передбачено відносини щодо визнання недійсності правочинів.

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За змістом п. 2.9 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Одночасно, за змістом п.2.5.2 вказаної Постанови Пленуму Вищого господарського суду України необхідно з урахуванням приписівст.215 Цивільного кодексу України та ст.207 Господарського кодексу України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, ч.1 ст.220, ч.2 ст.228 Цивільного кодексу України, ч.2 ст.207 Господарського кодексу України), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора.

Такої саме позиції дотримується Вищий господарський суд України і у п.18 Інформаційного листа №01-8/211 від 07.04.2008р. «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України», за змістом вимога про визнання недійсним правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Цивільний кодекс України не дає визначення поняття «заінтересована особа». Тому коло заінтересованих осіб має з`ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 207 Господарського кодексу України недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов`язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов`язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб. Нікчемними визнаються, зокрема, такі умови типових договорів і договорів приєднання, що виключають або обмежують відповідальність виробника продукції, виконавця робіт (послуг) або взагалі не покладають на зобов`язану сторону певних обов`язків.

Враховуючи вищевикладене, з урахуванням встановлених фактичних обставин справи, Суд приходить до висновку, що укладення додаткової угоди №07-12/2-29 від 11.10.2010 року здійснено в порушення приписів норм чинного законодавства України, що свідчить про недодержання при укладенні Договору встановлених ст. 203 Цивільного кодексу України вимог, а тому є підставою для визнання його недійсним в силу приписів статті 215 Цивільного кодексу України.

В той же час, третьою особою заявлено про застосування загального строку позовної давності до вимог позивача.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За положеннями ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Подібний правовий висновок викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цc18), від 31.10.2018 у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18), від 14.11.2018 у справі №183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 73), від 28.11.2018 у справі №504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18, пункт 80), від 05.12.2018 у справах №522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18, пункт 61), № 522/2201/15-ц (провадження №14-179цс18, пункт 62) та № 522/2110/15-ц (провадження № 14-247цс18, пункт 61), від 07.08.2019 у справі №2004/1979/12 (провадження № 14-194цс19, пункт 71), від 18.12.2019 у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-27-цс19, пункт 134), від 16.06.2020 у справі №372/266/15-ц (провадження № 14-396цс-19, пункт 51), від 07.07.2020 у справі №712/8916/17-ц (провадження № 14-448цс19, пункт 28).

При розгляді даної справи Судом встановлено наявність порушеного права Позивача та обґрунтованість позовних вимог.

Відповідно до частини 5 статті 267 ЦК України якщо суд визнає поважним причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Фінікарідов проти Кіпру" зазначив, що механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункти 61, 62), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19, пункти 5.43, 5.44) та у справі № 911/3677/17 (провадження №12-119гс19, пункти 6.43, 6.44).

При цьому питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (пункт 23.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18)).

Таким чином, фактичний пропуск строку позовної давності не є безумовною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки за наявності поважних причин такого пропуску, право позивача підлягає захисту у порядку, встановленому ЦК України та ГПК України.

Суд зазначає, що Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском позовної давності. Тому це питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу. При цьому поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим.

Враховуючи вказане Суд приходить до висновку про поважність причин пропуску Позивачем строку звернення до суду з вказаними вимогами.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідачів порівну.

Керуючись статтями 73-74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати незаконним та скасувати підпункт 3 пункту 1 рішення Кіровоградської обласної ради №917 від 18.08.2010 року «Про внесення змін до рішення обласної ради від 14.11.1997 року №105 «Про надання мисливських угідь, в користування організаціям області для ведення мисливського господарства», зокрема, у пункті 1 та 2 цифри та слова «терміном на 15 років» замінено цифрами та словами «строком на 30 років до 2027 включно».

3. Визнати недійсною додаткову угоду №07-12/2-29 від 11.10.2010 року до Договору про умови ведення мисливського господарства від 21.01.2008 року, укладену між Кіровоградським обласним управлінням лісового та мисливського господарства та Товариством військових мисливців та рибалок Збройних сил України Кіровоградського гарнізону.

4. Стягнути солідарно з Кіровоградської обласної ради (ідентифікаційний код 22223982, місцезнаходження: 25022, м. Кропивницький, пл. Героїв Майдану, буд. 1) та Кіровоградського обласного управління лісового та мисливського господарства (ідентифікаційний код 35192689, місцезнаходження: 25006, м. Кропивницький, вул. Тараса Карпи, буд. 76) на користь Громадської організації "Товариство мисливців і рибалок "Сапсан" (ідентифікаційний код 38713752, місцезнаходження: 27500, Кіровоградська область, м. Світловодськ, вул. Героїв України, буд. 94) суму судового збору в розмірі 4 962,00 грн (чотири тисячі дев`ятсот шістдесят дві гривни 00 копійок).

5. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

6. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

7. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складене 16.02.2023 року.

Суддя С. МОРОЗОВ