ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2023 року м. ОдесаСправа № 916/221/22
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Таран С.В.,

Суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В.,

при секретарі судового засідання Земляк А.В.,

за участю представників:

від Комунального підприємства "Міське управління житлово-комунального господарства" Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області Вовкович О.В.,

від Товариства з обмеженою відповідальністю "Меблі Іллічівськ" участі не брали,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Меблі Іллічівськ"

на рішення Господарського суду Одеської області від 21.09.2022, прийняте суддею Погребною К.Ф., м. Одеса, повний текст складено 03.10.2022,

у справі №916/221/22

за позовом: Комунального підприємства "Міське управління житлово-комунального господарства" Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Меблі Іллічівськ"

про стягнення 1 651 419,11 грн

ВСТАНОВИВ:

У січні 2022 р. Комунальне підприємство "Міське управління житлово-комунального господарства" Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Меблі Іллічівськ", в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог б/н від 28.06.2022 (вх.№11833/22 від 30.06.2022) просило стягнути з відповідача на користь позивача борг у загальній сумі 1651419,11 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договорами оренди нежитлових приміщень №177 від 01.11.2010, №179 від 01.11.2010, №181 від 01.11.2010 та №183 від 01.11.2010 в частині сплати орендних платежів на користь балансоутримувача орендованого майна за період користування цим майном після спливу строку дії наведених договорів.

За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 23.03.2022 відкрито провадження у справі №916/221/22.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 21.09.2022 у справі №916/221/22 (суддя Погребна К.Ф.) позов задоволено частково; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Меблі Іллічівськ" на користь Комунального підприємства "Міське управління житлово-комунального господарства" Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області заборгованість по договору оренди нежитлового приміщення №181 від 01.11.2010 у сумі 665704,38 грн, пеню в розмірі 33625,73 грн, інфляційні нарахування у сумі 79017,72 грн та 3% річних у розмірі 17633,75 грн; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Меблі Іллічівськ" на користь Комунального підприємства "Міське управління житлово-комунального господарства" Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області заборгованість по договору оренди нежитлового приміщення №179 від 01.11.2010 у сумі 227612,48 грн, пеню в розмірі 11497,07 грн, інфляційні нарахування у сумі 27017,12 грн та 3% річних у розмірі 6029,19 грн; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Меблі Іллічівськ" на користь Комунального підприємства "Міське управління житлово-комунального господарства" Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області заборгованість по договору оренди нежитлового приміщення №177 від 01.11.2010 у сумі 111055,63 грн, пеню в розмірі 5609,60 грн, інфляційні нарахування у сумі 13182,07 грн та 3% річних у розмірі 2941,74 грн; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Меблі Іллічівськ" на користь Комунального підприємства "Міське управління житлово-комунального господарства" Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області заборгованість по договору оренди нежитлового приміщення №183 від 01.11.2010 у сумі 299151,79 грн, пеню в розмірі 15110,59 грн, інфляційні нарахування у сумі 35508,76 грн та 3% річних у розмірі 7924,20 грн; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Меблі Іллічівськ" на користь Комунального підприємства "Міське управління житлово-комунального господарства" Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області судовий збір в сумі 23379,33 грн; в решті позовних вимог відмовлено.

Судове рішення мотивоване доведеністю позивачем факту неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договорами оренди нежитлових приміщень №177 від 01.11.2010, №179 від 01.11.2010, №181 від 01.11.2010 та №183 від 01.11.2010 у зв`язку з невиконанням ним обов`язку щодо внесення орендної плати за час користування орендованим майном після спливу строку дії договорів оренди, при цьому місцевий господарський суд врахував неправильність проведеного Комунальним підприємством "Міське управління житлово-комунального господарства" Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області розрахунку пені, а також відсутність підстав для стягнення сум ПДВ у зв`язку з неподанням позивачем до суду первинних документів, відповідно до яких здійснено розрахунок цих сум.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Меблі Іллічівськ" звернулося з апеляційною скаргою, в якій з урахуванням заяви (вх.№1665/22/Д2 від 14.11.2022) просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 21.09.2022 у справі №916/221/22 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Зокрема, в апеляційній скарзі скаржник наголошує на тому, що строк дії договорів оренди нежитлових приміщень №177 від 01.11.2010, №179 від 01.11.2010, №181 від 01.11.2010 та №183 від 01.11.2010 сплив 30.11.2020, у зв`язку з чим з цієї дати у відповідача відсутній обов`язок сплачувати орендну плату за вказаним договорами, що, в свою чергу, зумовлює також і неправомірність здійснення компенсаційних та штрафних нарахувань на суму відповідних орендних платежів.

У відзиві на апеляційну скаргу б/н від 28.11.2022 (вх.№1665/22/Д3 від 29.11.2022) Комунальне підприємство "Міське управління житлово-комунального господарства" Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість, просить відхилити апеляційну скаргу і залишити оскаржуване судове рішення без змін. Зокрема, позивач зауважує на тому, що, не зважаючи на припинення договорів оренди нежитлових приміщень №177 від 01.11.2010, №179 від 01.11.2010, №181 від 01.11.2010 та №183 від 01.11.2010 у зв`язку зі спливом строку їх дії з 30.11.2020, об`єкти оренди за вказаними договорами відповідачем повернуті не були, натомість останній продовжує знаходитись в орендованих приміщення, що в силу узгоджених сторонами умов вищенаведених договорів є підставою для нарахування йому орендних платежів, заборгованість за якими з урахуванням проведення компенсаційних та штрафних нарахувань і була заявлена до стягнення в межах цієї справи.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В. від 21.11.2022 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження, а в подальшому ухвалою суду від 14.12.2022 призначено справу №916/221/22 до розгляду на 18.01.2023 о 12:00.

Протокольною ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.01.2023 було вирішено розглянути апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Меблі Іллічівськ" на рішення Господарського суду Одеської області від 21.09.2022 у справі №916/221/22 поза межами строку, встановленого частиною першою статті 273 Господарського процесуального кодексу України, у розумний строк, достатній для забезпечення можливості реалізації учасниками процесу відповідних процесуальних прав з урахуванням запровадженого в Україні воєнного стану, а також оголошено у судовому засіданні у даній справі перерву до 11:30 год 08.02.2023.

У судовому засіданні 08.02.2023 представник Комунального підприємства "Міське управління житлово-комунального господарства" Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області висловив заперечення проти задоволення апеляційної скарги; представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Меблі Іллічівськ" участі не брав, хоча був належним чином сповіщений про дату, час та місце його проведення, що підтверджується матеріалами справи (т.ІІ а.с.177).

08.02.2023 до суду апеляційної інстанції від Управління комунальної власності та земельних відносин Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області надійшла заява б/н від 07.02.2023 (вх.№283/23 від 08.02.2023), в якій останнє просило залучити його до участі у даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача.

З огляду на те, що на підтвердження наявності у особи-підписанта вищенаведеної заяви повноважень діяти від імені Управління комунальної власності та земельних відносин Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області в порядку самопредставництва заявником було надано лише копії посадової інструкції та посвідчення, які не є належними доказами повноважності представника заявника у розумінні приписів частини четвертої статті 56 Господарського процесуального кодексу України, якою передбачено підтвердження відповідних повноважень законом, статутом, положенням або трудовим договором (контрактом), апеляційним господарським судом шляхом постановлення у судовому засіданні 08.02.2023 протокольної ухвали дану заяву б/н від 07.02.2023 (вх.№283/23 від 08.02.2023) було залишено без розгляду.

За власною ініціативою Південно-західного апеляційного господарського суду не вбачається правових підстав для залучення до участі у даній справі в якості третьої особи Управління комунальної власності та земельних відносин Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області, оскільки, з огляду на предмет спору та характер спірних правовідносин, рішення у цій справі не може вплинути на його права та обов`язки щодо однієї із сторін про стягнення орендних платежів на підставі договорів оренди, які передбачають сплату балансоутримувачу 70% всієї орендної плати, і позивач не претендує на виконання відповідачем тієї частини договірних зобов`язань, за якими Управління комунальної власності та земельних відносин Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області належить бути стягувачем.

За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що 01.11.2010 між Комунальним підприємством "Міське управління житлово-комунального господарства м. Іллічівська" ("Орендодавець"), найменування якого в подальшому було змінено на Комунальне підприємство "Міське управління житлово-комунального господарства" Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Меблі" ("Орендар"), найменування якого в подальшому було змінено на Товариство з обмеженою відповідальністю "Меблі Іллічівськ", укладено договори оренди нежитлових приміщень №177, №179, №181 та №183 (далі договір №177 від 01.11.2010, №179 від 01.11.2010, №181 від 01.11.2010 та №183 від 01.11.2010 відповідно).

01.02.2012 між Відділом комунального господарства та благоустрою Іллічіської міської ради, Товариством з обмеженою відповідальністю "Меблі Іллічівськ" та Комунальним підприємством "Міське управління житлово-комунального господарства" Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області до всіх вищенаведених договорів оренди було підписано тристоронні додаткові угоди №1, на підставі яких відбулася зміна орендодавця за цими договорами на Відділ комунального господарства та благоустрою Іллічіської міської ради, а позивач став значитися балансоутримувачем орендованого відповідачем комунального майна, у зв`язку з чим зазначені договори оренди викладено у нових редакціях зі зміненими істотними умовами.

Додатковими угодами №2 від 30.01.2015, укладеними у зв`язку зі зміною розміру орендної плати та пролонгацією між сторонами договірних орендних відносин, вказані вище договори №177 від 01.11.2010, №179 від 01.11.2010, №181 від 01.11.2010 та №183 від 01.11.2010 знову було викладено у нових редакціях.

В подальшому, з огляду на зміну назви міста, продовження строку оренди, проведення незалежної оцінки об`єктів оренди і необхідність приведення положень договорів до норм чинного законодавства, було укладено додаткові угоди №3 від 29.12.2017 до договорів №177 від 01.11.2010, №179 від 01.11.2010, №181 від 01.11.2010 та №183 від 01.11.2010, якими передбачено викладення у новій редакції окремих пунктів даних договорів оренди (зокрема, пунктів 1.1, 3.1, 3.1.1 та 10.1).

Відповідно до пункту 1.1 додаткової угоди №1 від 01.02.2012 до договору №177 від 01.11.2010 (з урахуванням додаткових угод №2 від 30.01.2015 та №3 від 29.12.2017) Орендодавець передає, а Орендар приймає у строкове платне користування майно, що перебуває у комунальній власності Чорноморської територіальної громади в особі Чорноморської міської ради, а саме: нежитлове приміщення загальною площею - 41,3 кв.м, яке розміщене за адресою: м. Чорноморськ, вул. 1-го Травня, 2-М, перебуває на балансі Комунального підприємства "Міське управління житлово-комунального господарства" Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області та вартість якого згідно зі звітом про незалежну оцінку станом на 30.11.2017 становить 440780 грн без ПДВ.

Згідно з пунктом 1.1 додаткової угоди №1 від 01.02.2012 до договору №179 від 01.11.2010 (з урахуванням додаткових угод №2 від 30.01.2015 та №3 від 29.12.2017) Орендодавець передає, а Орендар приймає у строкове платне користування майно, що перебуває у комунальній власності Чорноморської територіальної громади в особі Чорноморської міської ради, а саме: нежитлове приміщення загальною площею - 80,4 кв.м, яке розміщене за адресою: м. Чорноморськ, вул. 1-го Травня, 2-М, перебуває на балансі Комунального підприємства "Міське управління житлово-комунального господарства" Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області та вартість якого відповідно до звіту про незалежну оцінку станом на 30.11.2017 становить 903390 грн без ПДВ.

В силу пункту 1.1 додаткової угоди №1 від 01.02.2012 до договору №181 від 01.11.2010 (з урахуванням додаткових угод №2 від 30.01.2015 та №3 від 29.12.2017) Орендодавець передає, а Орендар приймає у строкове платне користування майно, що перебуває у комунальній власності Чорноморської територіальної громади в особі Чорноморської міської ради, а саме: нежитлове приміщення загальною площею - 157,5 кв.м, яке розміщене за адресою: м. Чорноморськ, вул. 1-го Травня, 2-М, перебуває на балансі Комунального підприємства "Міське управління житлово-комунального господарства" Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області та вартість якого згідно зі звітом про незалежну оцінку станом на 30.11.2017 становить 2201815 грн без ПДВ.

За умовами пункту 1.1 додаткової угоди №1 від 01.02.2012 до договору №183 від 01.11.2010 (з урахуванням додаткових угод №2 від 30.01.2015 та №3 від 29.12.2017) Орендодавець передає, а Орендар приймає у строкове платне користування майно, що перебуває у комунальній власності Чорноморської територіальної громади в особі Чорноморської міської ради, а саме: нежитлове приміщення загальною площею - 171,5 кв.м, яке розміщене за адресою: м. Чорноморськ, вул. 1-го Травня, 2-М, перебуває на балансі Комунального підприємства "Міське управління житлово-комунального господарства" Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області та вартість якого відповідно до звіту про незалежну оцінку станом на 30.11.2017 становить 1187330 грн без ПДВ.

Положеннями пунктів 1.2 додаткових угод №2 від 30.01.2015 до договорів №177 від 01.11.2010, №179 від 01.11.2010 та №183 від 01.11.2010 передбачено, що майно передається в оренду для використання в якості складу, у той час як у пункті 1.2 додаткової угоди №2 від 30.01.2015 до договору №181 від 01.11.2010 визначено, що майно передається в оренду для використання в якості магазину-складу.

Відповідно до пунктів 3.1, 3.1.1 додаткової угоди №1 від 01.02.2012 до договору №177 від 01.11.2010 (з урахуванням додаткових угод №2 від 30.01.2015 та №3 від 29.12.2017) орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за майно, що перебуває в комунальній власності Чорноморської територіальної громади в особі Чорноморської міської ради Одеської області та пропорції її розподілу, затвердженої рішенням Виконавчого комітету Чорноморської міської ради №961 від 29.12.2011 та становить без ПДВ за базовий місяць оренди листопад 2017 року 5559,34 грн. Орендна плата за базовий місяць (листопад 2017 року) розподіляється: а) у співвідношенні до міського бюджету 30% (в місяць 1667,80 грн); б) у співвідношенні до балансоутримувача 70% (в місяць 3891,54 грн). Орендна плата за перший місяць оренди (січень 2018 року) визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць (листопад 2017 року) на індекс інфляції за грудень 2017 року-січень 2018 року включно.

Згідно з пунктами 3.1, 3.1.1 додаткової угоди №1 від 01.02.2012 до договору №179 від 01.11.2010 (з урахуванням додаткових угод №2 від 30.01.2015 та №3 від 29.12.2017) орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за майно, що перебуває в комунальній власності Чорноморської територіальної громади в особі Чорноморської міської ради Одеської області та пропорції її розподілу, затвердженої рішенням Виконавчого комітету Чорноморської міської ради №961 від 29.12.2011 та становить без ПДВ за базовий місяць оренди листопад 2017 року 11394,01 грн. Орендна плата за базовий місяць (листопад 2017 року) розподіляється: а) у співвідношенні до міського бюджету 30% (в місяць 3418,20 грн); б) у співвідношенні до балансоутримувача 70% (в місяць 7975,81 грн). Орендна плата за перший місяць оренди (січень 2018 року) визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць (листопад 2017 року) на індекс інфляції за грудень 2017 року-січень 2018 року включно.

В силу пунктів 3.1, 3.1.1 додаткової угоди №1 від 01.02.2012 до договору №181 від 01.11.2010 (з урахуванням додаткових угод №2 від 30.01.2015 та №3 від 29.12.2017) орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за майно, що перебуває в комунальній власності Чорноморської територіальної громади в особі Чорноморської міської ради Одеської області та пропорції її розподілу, затвердженої рішенням Виконавчого комітету Чорноморської міської ради №961 від 29.12.2011 та становить без ПДВ за базовий місяць оренди листопад 2017 року 33324,27 грн. Орендна плата за базовий місяць (листопад 2017 року) розподіляється: а) у співвідношенні до міського бюджету 30% (в місяць 9997,34 грн); б) у співвідношенні до балансоутримувача 70% (в місяць 23327,13 грн). Орендна плата за перший місяць оренди (січень 2018 року) визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць (листопад 2017 року) на індекс інфляції за грудень 2017 року-січень 2018 року включно.

За умовами пунктів 3.1, 3.1.1 додаткової угоди №1 від 01.02.2012 до договору №183 від 01.11.2010 (з урахуванням додаткових угод №2 від 30.01.2015 та №3 від 29.12.2017) орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за майно, що перебуває в комунальній власності Чорноморської територіальної громади в особі Чорноморської міської ради Одеської області та пропорції її розподілу, затвердженої рішенням Виконавчого комітету Чорноморської міської ради №961 від 29.12.2011 та становить без ПДВ за базовий місяць оренди листопад 2017 року 14975,20 грн. Орендна плата за базовий місяць (листопад 2017 року) розподіляється: а) у співвідношенні до міського бюджету 30% (в місяць 4492,56 грн); б) у співвідношенні до балансоутримувача 70% (в місяць 10482,64 грн). Орендна плата за перший місяць оренди (січень 2018 року) визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць (листопад 2017 року) на індекс інфляції за грудень 2017 року-січень 2018 року включно.

Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному чинним законодавством України. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць. Орендна плата перераховується Орендарем незалежно від наслідків його господарської діяльності не пізніше 15-го числа місяця, наступного за звітним місяцем, відповідно до отриманих рахунків: а) до міського бюджету без ПДВ - 30%; б) до Балансоутримувача з ПДВ (на рахунок Позивача) - 70% та суму ПДВ на частку орендної плати 30%. Розрахунки орендної плати за базовий місяць оренди є невід`ємною частиною договору оренди (пункти 3.2-3.5 додаткових угод №2 від 30.01.2015 до договорів №177 від 01.11.2010, №179 від 01.11.2010, №181 від 01.11.2010 та №183 від 01.11.2010).

У пунктах 3.7 додаткових угод №2 від 30.01.2015 до договорів №177 від 01.11.2010, №179 від 01.11.2010, №181 від 01.11.2010 та №183 від 01.11.2010 узгоджено, що орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до міського бюджету та Балансоутримувачу у визначеному пунктом 3.4 цих договорів співвідношенні, з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

Положеннями пунктів 3.10 додаткових угод №2 від 30.01.2015 до договорів №177 від 01.11.2010, №179 від 01.11.2010, №181 від 01.11.2010 та №183 від 01.11.2010 передбачено, що у разі припинення (розірвання) договорів оренди Орендар сплачує орендну плату до дня повернення майна за актом приймання-передачі включно. Закінчення строку дії договору оренди не звільняє Орендаря від обов`язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, у повному обсязі, враховуючи санкції, до міського бюджету та Балансоутримувачу.

Умовами пунктів 5.2, 5.6 додаткових угод №2 від 30.01.2015 до договорів №177 від 01.11.2010, №179 від 01.11.2010, №181 від 01.11.2010 та №183 від 01.11.2010 визначено, що Орендар зобов`язується своєчасно і у повному обсязі сплачувати орендну плату, а у разі припинення або розірвання договорів повернути Орендодавцю та Балансоутримувачу об`єкт оренди у належному стані, не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу та відшкодувати Балансоутримувачу збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) об`єкту оренди з вини Орендаря.

Відповідно до пунктів 9.1 додаткових угод №2 від 30.01.2015 до договорів №177 від 01.11.2010, №179 від 01.11.2010, №181 від 01.11.2010 та №183 від 01.11.2010 за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України.

В силу пунктів 10.1 додаткових угод №3 від 29.12.2017 до договорів №177 від 01.11.2010, №179 від 01.11.2010, №181 від 01.11.2010 та №183 від 01.11.2010 строк дії вказаних договорів до 30.11.2020 включно.

За умовами пунктів 10.6, 10.7 додаткових угод №2 від 30.01.2015 до договорів №177 від 01.11.2010, №179 від 01.11.2010, №181 від 01.11.2010 та №183 від 01.11.2010 у разі припинення цього договору об`єкт оренди повертається Орендарем Орендодавцю за участю Балансоутримувача згідно з порядком, встановленим чинним законодавством України на момент повернення орендованого майна. Об`єкт оренди вважається повернутим Орендодавцю за участю Балансоутримувача з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі.

Згідно з пунктами 10.11 додаткових угод №2 від 30.01.2015 до договорів №177 від 01.11.2010, №179 від 01.11.2010, №181 від 01.11.2010 та №183 від 01.11.2010 чинність цих договорів припиняється, зокрема, внаслідок закінчення строку на який вони були укладені.

У матеріалах справи також містяться розрахунки орендної плати за договорами №177 від 01.11.2010, №179 від 01.11.2010, №181 від 01.11.2010 та №183 від 01.11.2010 та підписані на виконання зазначених договорів акти приймання-передачі, на підставі яких об`єкти оренди було передано у користування відповідачу.

Предметом спору у даній справі є вимоги позивача про стягнення з відповідача боргу у загальній сумі 1651419,11 грн, з яких:

-140337,35 грн заборгованості за договором №177 від 01.11.2010 за період з грудня місяця 2020 року по травень місяць 2022 року (основний борг з орендної плати 111055,63 грн; пеня 5616,28 грн; інфляційні втрати 13182,07 грн; 3% річних 2941,74 грн; ПДВ від оренди 30% 7541,63 грн);

-288427,67 грн заборгованості за договором №179 від 01.11.2010 за період з грудня місяця 2020 року по травень місяць 2022 року (основний борг з орендної плати 227612,48 грн; пеня 11510,80 грн; інфляційні втрати 27017,12 грн; 3% річних 6029,19 грн; ПДВ від оренди 30% 16258,09 грн);

-843572,19 грн заборгованості за договором №181 від 01.11.2010 за період з грудня місяця 2020 року по травень місяць 2022 року (основний борг з орендної плати 665704,38 грн; пеня 33665,84 грн; інфляційні втрати 79017,72 грн; 3% річних 17633,75 грн; ПДВ від оренди 30% 47550,50 грн);

-379081,90 грн заборгованості за договором №183 від 01.11.2010 за період з грудня місяця 2020 року по травень місяць 2022 року (основний борг з орендної плати 299151,79 грн; пеня 15128,63 грн; інфляційні втрати 35508,76 грн; 3% річних 7924,40 грн; ПДВ від оренди 30% 21367,92 грн).

Задовольняючи частково позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з доведеності позивачем факту неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договорами оренди нежитлових приміщень №177 від 01.11.2010, №179 від 01.11.2010, №181 від 01.11.2010 та №183 від 01.11.2010 у зв`язку з невиконанням ним обов`язку щодо внесення орендної плати за час користування орендованим майном після спливу строку дії договорів оренди, при цьому суд першої інстанції врахував неправильність проведеного Комунальним підприємством "Міське управління житлово-комунального господарства" Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області розрахунку пені, а також відсутність підстав для стягнення сум ПДВ у зв`язку з неподанням позивачем до суду первинних документів, відповідно до яких здійснено розрахунок цих сум.

Колегія суддів не погоджується з вищенаведеним висновком Господарського суду Одеської області про наявність підстав для часткового задоволення позову з огляду на наступне.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Колегія суддів враховує, що у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.10.2019 у справі №910/6642/18 судом касаційної інстанції викладено висновок про стадійність захисту права, зокрема, вказано на те, що під час вирішення господарського спору суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорення відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захист цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.

Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).

В силу частин першої, четвертої статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до частини першої статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною сьомою статті 179 Господарського кодексу України унормовано, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Колегія суддів вбачає, що за своєю юридичною природою договори №177 від 01.11.2010, №179 від 01.11.2010, №181 від 01.11.2010 та №183 від 01.11.2010 є договорами найму (оренди) комунального майна.

Згідно з частиною першою статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

В силу частини шостої статті 283 Господарського кодексу України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною першою статті 759 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За умовами частин першої, п`ятої статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до частини третьої статті 285, частин першої та четвертої статті 286 Господарського кодексу України орендар зобов`язаний берегти орендоване майно відповідно до умов договору, запобігаючи його псуванню або пошкодженню, та своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату. Орендна плата це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Правові, економічні та організаційні відносини, що виникають у зв`язку з орендою державного та комунального майна, врегульовано Законом України "Про оренду державного та комунального майна", за умовами якого орендар зобов`язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі незалежно від наслідків господарської діяльності; строки внесення орендної плати визначаються у договорі.

Отже, договори №177 від 01.11.2010, №179 від 01.11.2010, №181 від 01.11.2010 та №183 від 01.11.2010 стали підставою виникнення у сторін господарського зобов`язання відповідно до статей 173, 174 Господарського кодексу України (статті 11, 202, 509 Цивільного кодексу України).

Приписами частини першої статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України унормовано, що зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу статті 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк.

Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Частиною першою статті 763 Цивільного кодексу України передбачено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Згідно з частиною другою статті 291 Господарського кодексу України договір оренди припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Частиною четвертою статті 284 Господарського кодексу України унормовано, що строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором (стаття 764 Цивільного кодексу України).

У частині другій статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №2269-XII від 10.04.1992, який був чинним станом на момент укладення між сторонами договорів оренди, визначено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Системний аналіз вищевикладених приписів законодавства дозволяє зробити висновок, що для продовження дії договору оренди необхідна наявність таких юридичних фактів: продовження користування орендарем орендованим майном та відсутність своєчасного письмового повідомлення однієї зі сторін договору про припинення або зміну умов договору.

Правове регулювання процедури припинення орендних правовідносин спрямовано на досягнення справедливого балансу між правом орендодавця володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд і правом орендаря очікувати на стабільність та незмінність його майнового становища. У контексті наведених вище норм настання наслідків у вигляді припинення чи продовження договору є пов`язаним з дотриманням сторонами орендних правовідносин добросовісної та послідовної поведінки, обумовленої змістом укладеного договору, положеннями господарського законодавства, а також усталеними звичаями ділового обороту та документообігу.

Колегія суддів вбачає, що у пунктах 7.1 договорів №177 від 01.11.2010, №179 від 01.11.2010, №181 від 01.11.2010 та №183 від 01.11.2010 визначено термін їх дії з 01.11.2010 до 29.10.2012, при цьому з метою пролонгації орендних правовідносин за вказаними договорами між сторонами було підписано додаткові угоди №1 від 01.02.2012, №2 від 30.01.2015 та №3 від 29.12.2017, у зв`язку з чим строк дії даних договорів оренди було продовжено спочатку до 29.01.2015, потім до 31.12.2017, а в подальшому до 30.11.2020.

03.10.2019 Верховною Радою України було прийнято Закон України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ, у пункті 1 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" якого було передбачено, що цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію з 01.02.2020 (за виключенням окремих зазначених норм).

Водночас згідно з пунктом 5 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019 з дня введення в дію цього Закону було визнано таким, що втратив чинність, Закон України "Про оренду державного та комунального майна" №2269-XII від 10.04.1992.

Закон України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019 опублікований в офіційному друкованому виданні "Голос України" 26.12.2019, набрав чинності 27.12.2019 і введений в дію з 01.02.2020, а відтак саме з цієї дати підлягають застосуванню його приписи (за винятком окремих норм, наведених у розділі "Прикінцеві та перехідні положення").

За загальним правилом, якщо прийнятим нормативним актом порівняно з попереднім змінюється правове регулювання відносин в тій чи іншій сфері, то нові норми застосовуються з дати набрання ними чинності, якщо інше не визначено в самому нормативному акті (частина перша статті 5 Цивільного кодексу України).

Відповідно до пункту 2 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019 договори оренди державного або комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, продовжуються в порядку, передбаченому законодавством, яке діяло до дати набрання чинності цим Законом, до дати, яка наступить раніше: набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України чи рішенням представницького органу місцевого самоврядування (щодо договорів оренди комунального майна, розташованого в межах відповідної територіальної громади), передбаченим абзацом 5 частини другої статті 18 цього Закону, або 01.07.2020. Після настання однієї з дат, яка відповідно до цього пункту наступить раніше, але у будь-якому випадку не раніше дня введення в дію цього Закону, договори оренди продовжуються в порядку, визначеному цим Законом. Договори оренди державного та комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, зберігають свою чинність та продовжують діяти до моменту закінчення строку, на який вони були укладені.

Отже, порядок продовження договорів оренди державного та комунального майна, який діяв до 31.01.2020 та був передбачений Законом України "Про оренду державного та комунального майна" №2269-XII від 10.04.1992 (втратив чинність 31.01.2020), може бути застосовано до процедури продовження тих договорів, строк дії яких закінчився до 01.07.2020 включно, а щодо інших договорів оренди державного та комунального майна (строк дії яких закінчився після 01.07.2020) в силу вимог абзацу 3 пункту 2 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019 має застосовуватися порядок продовження, визначений цим Законом.

Саме такий сталий правовий висновок Верховного Суду викладено в постановах від 19.07.2022 у справі №924/852/21 та від 09.11.2021 у справі №908/2637/20.

Враховуючи викладене, беручи до уваги те, що, як зазначалося вище, строк дії укладених між сторонами договорів №177 від 01.11.2010, №179 від 01.11.2010, №181 від 01.11.2010 та №183 від 01.11.2010 було продовжено до 30.11.2020, тобто останні не закінчилися 01.07.2020, правовідносини щодо їх подальшої пролонгації регламентовані Законом України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019.

Згідно з частиною першою статті 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019 продовження договорів оренди здійснюється за результатами проведення аукціону, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Без проведення аукціону можуть бути продовжені договори, які: укладені та продовжуються вперше, за умови, якщо строк оренди за такими договорами становить п`ять років або менше; укладені без проведення аукціону з установами, організаціями, передбаченими частиною першою статті 15 цього Закону; укладені без проведення аукціону з підприємствами, установами, організаціями, передбаченими частиною другою статті 15 цього Закону відповідно до вимог статті 15 цього Закону, крім випадків, передбачених абзацами одинадцятим та дванадцятим частини другої статті 15 цього Закону; укладені з підприємствами, установами, організаціями, що надають соціально важливі послуги населенню, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, додатковий перелік яких може бути визначений представницькими органами місцевого самоврядування згідно із законодавством (частина друга статті 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019).

В силу частини третьої статті 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019 договори оренди можуть бути продовжені на той самий строк, на який вони були укладені, на підставі заяви орендаря про продовження договору, поданої орендодавцю не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору оренди.

За умовами абзацу 2 частини четвертої, частини п`ятої статті 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019 рішення про продовження договору оренди комунального майна, передбаченого частиною другою цієї статті, та рішення про відмову у продовженні договору оренди комунального майна приймаються орендодавцем або представницьким органом місцевого самоврядування чи визначеними ним органами у випадках, встановлених рішенням представницького органу місцевого самоврядування. Граничний строк прийняття рішень, передбачених частиною четвертою цієї статті, за умови їх прийняття орендодавцем, становить 30 календарних днів з дати отримання заяви і документів від орендаря. Граничний строк прийняття рішень, передбачених частиною четвертою цієї статті, за умови їх прийняття або погодження представницьким органом самоврядування чи визначеними ним органами, становить 60 календарних днів з дати отримання заяви і документів від орендаря.

Частиною сьомою статті 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019 передбачено, що договори, що продовжуються відповідно до частини другої цієї статті, продовжуються на тих самих умовах, на яких були укладені договори оренди, що продовжуються, з урахуванням вимог цього Закону та Порядку передачі майна в оренду. Орендна плата за договором, який може бути продовжений відповідно до частини другої цієї статті, встановлюється одним із таких способів: на рівні останньої місячної орендної плати, встановленої договором, що продовжується, якщо такий договір було укладено на аукціоні або конкурсі; на підставі застосування чинної на момент продовження договору орендної ставки до ринкової вартості об`єкта оренди, оцінка якого має бути здійснена на замовлення орендаря в порядку, визначеному цим Законом та Методикою розрахунку орендної плати, крім випадків, коли розмір такої орендної плати є нижчим за розмір орендної плати договору, що продовжується. У такому разі орендна плата встановлюється на рівні останньої місячної орендної плати, встановленої договором, що продовжується.

У частині восьмій статті 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019 визначено, що орендар, який звертається із заявою про продовження договору оренди відповідно до абзацу четвертого частини сьомої цієї статті, зобов`язаний разом із такою заявою надати орендодавцю звіт про оцінку майна та рецензію на цей звіт. Порядком передачі майна в оренду (для державного майна) або рішенням представницького органу місцевого самоврядування (для комунального майна) на орендаря може бути покладений обов`язок подачі додаткових документів разом із заявою про продовження договору оренди, що продовжується відповідно до частини другої цієї статті.

З огляду на викладене, беручи до уваги те, що відповідач не належить до визначеного законом кола суб`єктів, які мають право на отримання в оренду комунального майна без проведення аукціону, а договори №177 від 01.11.2010, №179 від 01.11.2010, №181 від 01.11.2010 та №183 від 01.11.2010 пролонгуються не вперше, колегія суддів зазначає, що наступна пролонгація останніх, тобто після 30.11.2020 (останній день дії вказаних договорів з урахуванням минулих пролонгацій) повинна була здійснюватися відповідно до положень частини першої статті 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019 за результатами аукціону, при цьому докази звернення Товариства з обмеженою відповідальністю "Меблі Іллічівськ" до орендодавця щодо продовження вищенаведених договорів у матеріалах справи відсутні.

Таким чином, як обґрунтовано зазначив в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції, договори №177 від 01.11.2010, №179 від 01.11.2010, №181 від 01.11.2010 та №183 від 01.11.2010 припинилися з 01.12.2020 у зв`язку зі спливом строку, на який вони були укладені (з урахуванням минулих пролонгацій).

Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України (частина четверта статті 291 Господарського кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Згідно з частиною другою статті 795 Цивільного кодексу України повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору.

За умовами пунктів 10.6, 10.7 додаткових угод №2 від 30.01.2015 до договорів №177 від 01.11.2010, №179 від 01.11.2010, №181 від 01.11.2010 та №183 від 01.11.2010 у разі припинення цього договору об`єкт оренди повертається Орендарем Орендодавцю за участю Балансоутримувача згідно з порядком, встановленим чинним законодавством України на момент повернення орендованого майна. Об`єкт оренди вважається повернутим Орендодавцю за участю Балансоутримувача з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що у матеріалах справи відсутні докази повернення Товариством з обмеженою відповідальністю "Меблі Іллічівськ" об`єктів оренди за договорами №177 від 01.11.2010, №179 від 01.11.2010, №181 від 01.11.2010 та №183 від 01.11.2010 на підставі відповідних актів приймання-передачі орендованого майна.

При цьому Південно-західний апеляційний господарський суд наголошує на тому, що за змістом наведених вище норм чинного законодавства із закінченням строку договору найму (оренди), на який його було укладено, такий договір є припиненим, що означає припинення дії (чинності) для сторін всіх його умов, а їх невиконання (невиконання окремих його умов) протягом дії договору є невиконанням зобов`язання за цим договором, що має відповідні наслідки (настання відповідальності за невиконання чи неналежне виконання обов`язків під час дії договору тощо), однак не зумовлює продовження дії (чинність) договору в цілому або тих його умов, що не були виконані (неналежно виконані) стороною (сторонами).

Таким чином, договір найму (оренди) є підставою виникнення права наймача (орендаря) користуватися орендованим майном протягом строку дії договору зі сплатою наймодавцю (орендодавцю) орендної плати, погодженої умовами договору; а припинення договору є підставою виникнення обов`язку наймача негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Користування майном за договором є правомірним, якщо воно відповідає умовам укладеного договору та положенням чинного законодавства, які регулюють такі правовідносини з урахуванням особливостей предмета найму та суб`єктів договірних правовідносин.

Відносини найму (оренди) у разі неправомірного користування майном можуть регулюватися умовами договору, що визначають наслідки неправомірного користування майном, та нормами законодавства, які застосовуються до осіб, які порушили зобов`язання у сфері орендних відносин.

Правова природа плати за користування річчю (орендної плати) безпосередньо пов`язана із правомірним користуванням річчю протягом певного строку і обов`язок здійснення такого платежу є істотною ознакою орендних правовідносин, що випливає зі змісту регулятивних норм статей 759, 762, 763 Цивільного кодексу України, статей 283, 284, 286 Господарського кодексу України. Натомість із припиненням договірних (зобов`язальних) відносин за договором у наймача (орендаря) виникає новий обов`язок негайно повернути наймодавцеві річ.

Після спливу строку дії договору невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду). Тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві.

З огляду на викладене, апеляційний господарський суд зазначає, що користування майном після припинення договору є таким, що здійснюється не відповідно до його умов неправомірне користування майном, у зв`язку з чим вимога щодо орендної плати за користування майном за умовами договору, що припинився (у разі закінчення строку, на який його було укладено тощо), суперечить змісту правовідносин за договором найму (оренди) та регулятивним нормам Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

За таких обставин, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність нарахування відповідачеві орендної плати за продовження користування останнім майном, орендованим за договорами №177 від 01.11.2010, №179 від 01.11.2010, №181 від 01.11.2010 та №183 від 01.11.2010, на підставі пунктів 3.10 додаткових угод №2 від 30.01.2015 до вказаних договорів.

При цьому Південно-західним апеляційним господарським судом враховується, що положення пункту 3 частини першої статті 3 та статті 627 Цивільного кодексу України про свободу договору не застосовуються до договорів оренди в тій їх частині, якою передбачені умови щодо здійснення орендної плати за період від моменту припинення дії договору до моменту повернення орендованого майна, оскільки сторони в такому випадку відступають від положень актів цивільного законодавства (стаття 6 Цивільного кодексу України).

Саме такі правові висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладено в постанові від 19.04.2021 у справі №910/11131/19.

Відсутність правових підстав для сплати Товариством з обмеженою відповідальністю "Меблі Іллічівськ" орендних платежів за договорами №177 від 01.11.2010, №179 від 01.11.2010, №181 від 01.11.2010 та №183 від 01.11.2010 за період користування відповідачем об`єктами оренди після припинення цих договорів внаслідок спливу строку їх дії зумовлює також і неправомірність обтяження такої суми орендної плати штрафними та компенсаційними нарахуваннями, а також ПДВ.

В силу частини другої статті 785 Цивільного кодексу України якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Отже, неустойка, право на стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається законодавцем як подвійна плата за користування річчю за час прострочення. Вказана неустойка не може бути ототожнена з неустойкою (штрафом, пенею), передбаченою пунктом 1 частини другої статті 258 Цивільного кодексу України, оскільки, на відміну від приписів статті 549 Цивільного кодексу України, її обчислення не здійснюється у відсотках від суми невиконання або неналежного виконання зобов`язання (штраф), а також у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (пеня).

Законодавство у сфері орендних правовідносин пов`язує припинення обов`язків орендаря з фактом поверненням об`єкту договору оренди, тобто з моментом підписання акта приймання-передачі. У разі невиконання обов`язку, передбаченого частиною першою статті 785 Цивільного кодексу України, закон визначає можливість стягнення неустойки за весь час прострочення виконання зобов`язання щодо повернення об`єкта оренди.

Таким чином, право на стягнення неустойки, встановленої частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, пов`язується з простроченням орендарем виконання зобов`язання з повернення орендованого майна за актом приймання-передачі.

Особливий статус зазначеної неустойки обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди виникає після закінчення дії договору оренди, і наймодавець (орендодавець) в цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші засоби стимулювання до виконання, окрім використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном.

Згідно з частинами першою, другою статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Для застосування наслідків, передбачених частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, необхідна наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання, відповідно до вимог статті 614 цього Кодексу. При цьому для застосування відповідальності, передбаченої наведеною нормою, важливим є встановлення наявності в орендаря можливості передати майно, що було предметом оренди, та умисного невиконання ним цього обов`язку.

Зазначений висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 30.08.2019 у справі №910/13695/18.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів зауважує на тому, що обов`язок орендаря сплачувати орендну плату за користування орендованим майном зберігається до припинення договору (до спливу строку дії договору оренди), оскільки орендна плата є платою орендаря за користування належним орендодавцю майном та відповідає суті орендних правовідносин, що полягають у строковому користуванні орендарем об`єктом оренди на платній основі.

Водночас неустойка, стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, є самостійною формою майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, яка застосовується у разі (після) припинення договору - якщо наймач не виконує обов`язку щодо негайного повернення речі, і є належним способом захисту прав та інтересів орендодавця після припинення договору, коли користування майном стає неправомірним. Для притягнення орендаря, що порушив зобов`язання, до зазначеної відповідальності необхідна наявність вини (умислу або необережності) відповідно до вимог статті 614 Цивільного кодексу України.

Отже, яким би способом в договорі не регламентувалися правовідносини між сторонами у разі невиконання (несвоєчасного виконання) наймачем (орендарем) обов`язку щодо повернення речі з найму (оренди) з її подальшим користуванням після припинення договору, проте ці правовідносини не можуть врегульовуватись іншим чином, ніж визначено частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України (зокрема, з установленням для наймача (орендаря) будь-якого іншого (додаткового) зобов`язання, окрім того, що передбачений частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України).

Між тим, як вбачається зі змісту позовної заяви, вимоги про стягнення з відповідача неустойки, передбаченої частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, Комунальним підприємством "Міське управління житлово-комунального господарства" Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області в межах даної справи не заявлялись.

В силу частини першої статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 17.04.2018 у справі №523/9076/16-ц, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

За умовами частини п`ятої статті 269 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Південно-західний апеляційний господарський суд враховує, що у процесуальному законодавстві діє принцип "jura novit curia" ("суд знає закони"), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в господарському процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу "jura novit curia" (пункти 6.56, 6.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі №904/5726/19).

Водночас у постанові від 23.06.2021 у справі №913/344/20 Верховний Суд наголосив на тому, що беззастережне і необмежене застосування судом принципу "суд знає закони" несе ризик порушення інших принципів господарського процесу, зокрема, диспозитивності і рівності сторін.

Європейський суд з прав людини у справі "Гусєв проти України" (рішення від 14.01.2021, заява №25531/12) дійшов висновку про те, що зміна судом правової кваліфікації відносин повинна мати чіткі підстави, а також відповідати основоположним вимогам справедливого судового розгляду та принципу змагальності, зокрема, суд повинен надати заявнику можливість подати докази та аргументи щодо питань, які стосувалися положення (норми), визнаного застосовним, або шляхом повернення справи на новий розгляд, або в іншому процесуальному порядку з огляду на можливості, передбачені національним законодавством. При цьому Європейський суд з прав людини у наведеному рішенні констатував порушення права на справедливий суд через зміну судом правової кваліфікації позову і зазначив, що висновок, зроблений внаслідок правової кваліфікації не на користь заявника, і відсутність у нього можливості подати відповідні докази та аргументи у зв`язку з цим, мають розглядатися як повністю невиправдані та такі, що суперечать вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод стосовно справедливості цивільного провадження і принципу змагальності судового процесу.

З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає за можливе самостійно здійснити правову перекваліфікацію спірних правовідносин та розглянути питання стягнення з відповідача на користь позивача неустойки, визначеної частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, адже, як зазначалося вище, для можливості застосування вказаної неустойки необхідно встановити наявність вини (умислу або необережності) відповідача у несвоєчасному поверненні об`єктів оренди, проте, з огляду на визначені позивачем предмет та підстави позову, питання поважності/неповажності причин неповернення Товариством з обмеженою відповідальністю "Меблі Іллічівськ" орендованого майна після припинення договорів №177 від 01.11.2010, №179 від 01.11.2010, №181 від 01.11.2010 та №183 від 01.11.2010, як, відповідно, і питання наявності/відсутності вини відповідача у неповерненні цього майна, сторонами не порушувалося та, як наслідок, судом не досліджувалося, що зумовлює відсутність у матеріалах справи доказів, які були б подані сторонами на підтвердження своїх правових позицій з цього приводу, а відтак розгляд апеляційним господарським судом позовних вимог у даній справі на підставі частини другої статті 785 Цивільного кодексу України порушив би процесуальний принцип рівності сторін, оскільки фактично протиправно позбавив би відповідача шляхом подання відповідних доказів довести відсутність своєї вини.

Таким чином, враховуючи те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача передбаченої частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України неустойки можуть бути розглянуті судом під час здійснення окремого самостійного судового провадження, відкритого за відповідним зверненням Комунального підприємства "Міське управління житлово-комунального господарства" Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області у передбачених процесуальним законом формі та порядку і в межах якого сторони могли б належним чином реалізувати свої процесуальні можливості на подання доказів в підтвердження обґрунтованості своїх правових позицій, Південно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у даній справі.

За умовами статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Отже, рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Рішення Господарського суду Одеської області від 21.09.2022 у справі №916/221/22 не відповідає вказаним вище вимогам у зв`язку з невідповідністю викладених у ньому висновків обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з одночасним ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до частини першої статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та за подання апеляційної скарги покладаються на позивача.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Меблі Іллічівськ" задовольнити.

Рішення Господарського суду Одеської області від 21.09.2022 у справі №916/221/22 скасувати.

У задоволенні позову Комунального підприємства "Міське управління житлово-комунального господарства" Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області до Товариства з обмеженою відповідальністю "Меблі Іллічівськ" відмовити.

Витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та за подання апеляційної скарги покласти на Комунальне підприємство "Міське управління житлово-комунального господарства" Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області.

Стягнути з Комунального підприємства "Міське управління житлово-комунального господарства" Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Меблі Іллічівськ" 37156,94 грн витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідний наказ з зазначенням всіх необхідних реквізитів.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 13.02.2023.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя К.В. Богатир

Суддя Л.В. Поліщук