ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" лютого 2023 р. м. Ужгород Справа № 907/648/21

Суддя Господарського суду Закарпатської області Андрейчук Л.В., розглянувши матеріали справи

за позовом Заступника керівника Закарпатської обласної прокуратури, м. Ужгород в інтересах держави

в особі Західного офісу Держаудитслужби, м. Львів

до відповідача 1 Закарпатська державна сільськогосподарська дослідна станція Національної академії аграрних наук України, с. Велика Бакта, Берегівський район,

до відповідача 2 Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю Агро-Лучки с. Великі Лучки, Мукачівського району,

про визнання недійсним договору про виконання агротехнічних робіт №20-12/2020 від 29.12.2020

Секретар судового засідання Райніш М.І.

За участі представників сторін:

від прокуратури - Чулей О.Ю. посвідчення від 23.10.2021 року №065598;

від позивача - не з`явився;

від відповідача 1 - не з`явився;

від відповідача 2 - Маркусь М.І., адвокат довіреність від 14.02.2023 року.

СУДОВІ ПРОЦЕДУРИ

Прокурор, діючи в інтересах держави в особі Західного офісу Держаудитслужби звернувся до Господарського суду Закарпатської області з позовною заявою до відповідача 1: Закарпатська державна сільськогосподарська дослідна станція Національної академії аграрних наук України та відповідача 2: Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Агро-Лучки» про визнання недійсним договору на виконання агротехнічних робіт №20-12/2020 від 29.12.2020, укладеного між Закарпатською державною сільськогосподарською дослідною станцією НААН України та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Агро-Лучки», а також додаткових угод до нього зокрема: №1 від 12.01.2021 №2 від 01.03.2021 та №3 від 03.05.2021. Позов заявлений з посиланням на ст. ст. 14,131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»,ст.ст.5,161-164 ГПК України.

Ухвалою від 13.08.2021 відкрито провадження у справі, постановлено розглянути спір за правилами загального позовного провадження, встановлено сторонам процесуальні строки для подання заяв по суті спору та призначено підготовче засідання.

Під час підготовчого провадження сторони скористалися своїми правами на подання заяв по суті спору. 09.11.2021 представник відповідача 2 подав до суду відзив на позовну заяву. 23.11.2021 прокурор подав відповідь на відзив. 08.04.2022 позивач, Західний офіс Держаудитслужби в Закарпатській області, подав до суду пояснення. 29.04.2022 прокуратура подала до суду позицію з приводу пояснень Західного офісу Держаудитслужби в Закарпатській області.

25.01.2022 від прокуратури надійшла заява про відкладення розгляду справи, крім того, заявник просив не розглядати справу без участі представника прокуратури.

Ухвалою від 25.01.2022 підготовче засідання було продовжено на 30 днів, підготовче судове засідання відкладено на 01.03.2022 року.

Ухвалами суду від 01.03.2022 року та від 18.07.2022 року у зв`язку з запровадженням у країні воєнного стану, з метою правильного і об`єктивного розгляду справи та надання сторонам, передбаченого ст. ст. 42, 46 ГПК України, рівного права на захист своїх прав та охоронюваних законом інтересів, підготовче засідання відкладено на 02.08.2022 року.

За наслідками проведеного у справі підготовчого провадження, з огляду на вирішення у підготовчому засіданні зазначених у частині 2 ст. 182 ГПК України питань, що підлягали з`ясуванню судом, ухвалою суду від 08.09.2022 постановлено підготовче провадження закрити та призначити судовий розгляд справи по суті на 18.11.2022.

Ухвалою суду від 12.10.2022 року судове засідання з розгляду справи по суті відкладено на 16.11.2022 року.

Ухвалою суду від 16.11.2022 року судове засідання відкладено на 14.12.2022 року, оскільки судове засідання не відбулося у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги.

Ухвалою суду від 14.12.2022 року та від 24.01.2023 року судове засідання з розгляду справи по суті спору відкладено на 21.02.2023 року.

Позивач та відповідач 1 в судові засідання з розгляду справи по суті жодного разу не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином у встановленому законом порядку шляхом надіслання судом ухвал суду.

Згідно приписів ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, а тому відповідно до ст. 202 ГПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, з огляду на ту обставину, що відповідно до ухвали суду від 05.12.2022 явка повноважних представників сторін в судовому засіданні 18.01.2023 не визнавалася обов`язковою, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представника позивача та відповідача 1 за наявними у справі матеріалами, яких достатньо для встановлення обставин і вирішення спору по суті.

Згідно з ч. 2 ст. 14 ГПК України учасник справи розпоряджається своїми правами на власний розсуд.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 ГПК України).

Відповідно до ст. 233 ГПК України, рішення по даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки наявних в матеріалах справи доказів.

АРГУМЕНТИ СТОРІН

Правова позиція прокурора.

Прокурором позовні вимоги обґрунтовано тим, що між Закарпатською державною сільськогосподарською дослідною станцією НААН України та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Агро-Лучки» укладено Договір на виконання агротехнічних робіт №20-12/2020 від 29.12.2020 (далі Договір №20-12/2020), до якого надалі укладено додаткові угоди, зокрема: №1 від 12.01.2021 №2 від 01.03.2021 та №3 від 03.05.2021. Відповідно до умов такого Договору, відповідач 1 замовив у відповідача 2 виконання агротехнічних робіт на полях замовника загальною площею 577,6485 га, які надалі зобов`язався прийняти та оплатити. Зазначає, що Закарпатська державна сільськогосподарська дослідна станція НААН України є державною, бюджетною, неприбутковою науковою установою та розпорядником бюджетних коштів, а тому відноситься до замовників, які здійснюють закупівлі відповідно до Закону України «Про публічні закупівлі». Покликаючись на моніторинг системи державних закупівель відомостей про проведення відповідачем 1 публічних закупівель послуг, які є предметом Договору №20-12/2020 не встановлено. Також прокурор зазначає, що сторонами вказаного Договору не визначено ціну договору, яка є істотною умовою договору, а також конкретні види робіт/послуг, які надалі були обумовлені додатковими угодами до нього. Оскільки за повідомлення прокуратури Західний офіс Держаудитслужби, як територіальний орган державного фінансового контролю не вжив заходів щодо поновлення інтересів держави, то за таких обставин, на думку прокуратури, виникли підстави для представництва інтересів держави в суді, оскільки мають місце порушення або загроза порушень інтересів держави.

Правова позиція позивача.

Західний офіс Держаудитслужби в особі Управління Західного офісу Держаудитслужби в Закарпатській області в поясненнях, наданих суду, позовні вимоги не підтримує з тих підстав, що заходи державного фінансового контролю в Закарпатській державній сільськогосподарській дослідній станції НААН України (інспектування, аудит, моніторинг закупівлі та перевірка) не проводились та питання, порушені прокуратурою стосовно дотримання законодавства у сфері публічних закупівель під час укладення оспорюваного Договору №20-12/2020 не перевірялись, відповідно заходи по усуненню порушень законодавства у сфері публічних закупівель не вживались. Наголошує, що дослідження проведені органами прокуратури не є результатами державного фінансового контролю, а тому такі не можуть бути підставою для залучення органів державного фінансового контролю як позивача у даній справі. Вважає, що діючим законодавством не передбачено право органу державного фінансового контролю звертатись з позовами до інших суб`єктів, окрім підконтрольних установ за результатами проведених заходів державного фінансового контролю, зокрема і з позовами про визнання недійсними договорів про закупівлю товарів, робіт та послуг за бюджетні кошти.

Прокурором подано письмові заперечення щодо пояснень Управління Західного офісу Держаудитслужби в Закарпатській області, в яких заперечує щодо тверджень позивача про відсутність в органів прокуратури функцій моніторингу та аналізу досліджень ф сфері публічних закупівель. Відомості щодо публічних закупівель, за твердженнями прокурора, перебувають у відкритому доступі на відповідних ресурсах в мережі Інтернет. Вказує, що в процесі здійснення представницької діяльності, органи прокуратури вправі виявляти порушення законодавства, які зачіпають інтереси держави та при наявності підстав, визначених ст.23 Закону України «Про прокуратуру», вживати заходів реагування, а жодним нормативним актом не обмежено право прокурора виявляти порушення законодавства в сфері публічних закупівель. Зазначає також, що саме позивач як орган державного фінансового контролю повинен вживати заходів до усунення виявлених порушень законодавства та притягнення винних осіб до відповідальності. Серед прав позивача передбачено також право порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства. Вважає, що прокуратурою доведено неналежне здійснення захисту інтересів держави позивачем та підтверджено підстави представництва прокурором інтересів держави в даній справі в особі вказаного органу контролю.

Заперечення відповідачів.

Відповідач 1, Закарпатська державна сільськогосподарська дослідна станція Національної академії аграрних наук України, підтримав позицію відповідача 2, просив розглянути справу за відсутності уповноваженого представника.

Відповідач 2, Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Агро-Лучки», подало суду відзив на позовні вимоги, в якому заперечило щодо заявлених позовних вимог. Стверджує, що законодавством унормовано порядок проведення контрольних заходів органами Держаудитслужби, в тому числі за зверненнями органів прокуратури. Позивач за зверненням прокуратури повідомив, що вживає у встановленому порядку заходів щодо здійснення державного фінансового контролю. Подання позову за декілька днів, свідчить про те, що позивачу не було надано розумного строку на проведення відповідних заходів контролю, що, на думку позивача, свідчить про те, що прокурором було порушено приписи процесуального законодавства при зверненні з даним позовом до суду, що є підставою для залишення такого позову без розгляду. Також відповідач 2 заперечує щодо заявлених вимог з тих підстав, що відповідач 1 не відноситься до кола замовників, які повинні були здійснювати закупівлі у порядку, визначеному Законом України «Про публічні закупівлі» при укладенні оспорюваного Договору №20-12/2020, що передбачено установчими документами відповідача 1, а прокурором не надано жодних доказів використання відповідачем 1 бюджетних коштів на закупівлю сільськогосподарських робіт, які є предметом такого договору. Також відповідач 2 просив врахувати обставини щодо укладення та виконання Договору №20-12/2020 встановлені рішенням Господарського суду Закарпатської області від 01.04.2022 року, яке було залишено без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 12.07.2022 року у справі №907/1059/21, які встановлені щодо учасників даної справи та не потребують повторного доказування при розгляді даної справи. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог також з тих підстав, що прокурором обрано неефективний спосіб захисту інтересів держави з врахуванням фактичних обставин щодо укладення та виконання оспорюваного договору.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Між Закарпатською державною сільськогосподарською дослідною станцією Національної академії аграрних наук України, як замовником, та СТОВ «Агро-Лучки», як виконавцем, 29.12.2020 року укладено Договір №20-12/2020.

Відповідно до п. 1.1 Договору в порядку та на умовах, передбачених цим договором, виконавець за дорученням замовника зобов`язався своєчасно та належним чином виконати агротехнічні роботи на полях замовника загальною площею 577,6485 га, що визначені в Додатку № 2 до даного договору, а Замовник зобов`язався прийняти такі роботи та оплатити їх у визначений строк.

Згідно з п. 1.2 Договору перелік робіт, які доручаються виконавцю, та їх ціна погоджені сторонами у додатку №1, який є невід`ємною частиною договору. Насіння, культури, мінеральні добрива та засоби захисту рослин надаються замовником виконавцю на початку виконання робіт (п.1.3 Договору).

Відповідно до п.2.1 Договору початок та строк виконання кожного найменування робіт визначається сторонами у додатку №1. Строк дії договору становить загальний строк виконання робіт по договору.

Згідно п. 3.1 Договору обсяг виконаних робіт по кожному виду робіт відображається сторонами в актах прийому-передачі виконаних робіт, які виконавець оформляє у двох оригінальних примірниках та передає замовнику на розгляд та підписання.

Пунктом 3.2 Договору сторони погодили, що вартість робіт визначається виходячи із цін на роботи за 1,0 га обробленої площі, які вказані в додатку №1 та обсягу виконаних робіт.

Відповідно до п.3.3 Договору загальна вартість робіт по договору (сума договору) визначається з урахуванням ціни робіт за 1 га і фактично виконаних за період дії договору робіт, що підтверджується підписаними сторонами актами прийому-передачі.

Після настання визначеного в додатку №1 строку виконання робіт, якщо сторонами не обумовлене інше, виконавець надає замовнику акт прийому-передачі виконаних робіт, який замовник зобов`язується підписати протягом п`яти днів або надати вмотивовану відмову від підписання. Протягом 30 календарних днів із дати підписання замовником акту прийому-передачі виконаних робіт замовник зобов`язується провести розрахунки за виконані роботи.

Розрахунок проводиться у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на поточний банківський рахунок виконавця. Розрахунки можуть бути проведені у будь-який не заборонений чинним законодавством України та узгоджений сторонами спосіб (п.3.5 Договору).

Згідно з п. 3.8. Договору виконавець не набуває права власності на зібраний врожай, який в повному обсязі передається замовнику одразу після виконання робіт з його збору.

Розділом 4 Договору сторони передбачили взаємні права та обов`язки, зокрема, відповідно до п.4.1 Договору виконавець зобов`язаний: забезпечити виконання робіт власною або залученою робочою силою та матеріально-технічними засобами на умовах договору та додатків; в роботі дотримуватись норм трудового, земельного законодавства, законодавства про охорону ґрунтів; своєчасно усунути всі недоліки, пов`язані з неякісним виконанням робіт, протягом завдання виконання робіт; інформувати замовника про хід виконання зобов`язань; власними та/або залученими силами за власний рахунок проводити технічне обслуговування та ремонт матеріально-технічних засобів, які використовуються для виконання робіт; при виконанні робіт щодо внесення мінеральних добрив і заходів захисту рослин виконавець забирає порожню тару; не допускати в момент виконання робіт до місць виконання робіт визначених додатком№2, будь-яких інших осіб в будь-який інший спосіб.

Відповідно до п.4.3 договору замовник зобов`язаний прийняти та оплатити роботи і негайно повідомити виконавця про виявлені недоліки.

Замовник має право у будь-який час, не втручаюсь в господарську діяльність виконавця, здійснювати контроль за ходом, якістю, обсягом, вартістю виконання робіт та вимагати безоплатного виправлення недоліків, що виники внаслідок допущених виконавцем порушень (п.4.4 Договору).

Договір набуває чинності з дати його підписання та діє до 31 грудня 2021 року, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх договірних зобов`язань (пункт 8.1.).

Додатковими угодами до Договору № 1 від 12.01.2021, № 2 від 01.03.2021, № 3 від 05.04.2021сторони визначали вид робіт, їх вартості (за 1га) та строки початку їх виконання, зокрема: дискування, вартість робіт - 564,15 грн, строк початку робіт - січень 2021року; внесення мінеральних добрив, вартість - 1 464,40 грн, строк початку робіт - березень 2021 року; внесення міндобрив, вартість 1859 грн; дискування - 530,20 грн; культивація -330,21 грн; строк початку робіт- квітень 2021року.

У Додатку № 2 до Договору сторонами погоджено перелік 19 земельних ділянок загальною площею 577,6485 га, на яких планувалося виконання сільськогосподарських агротехнічних робіт та зазначено їх кадастрові номери.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 01.04.2022 року, яке було залишено без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 12.07.2022 року у справі №907/1059/21 в задоволенні позовних вимог Берегівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Закарпатській області та Національної академії аграрних наук України до відповідача 1: Закарпатської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України та до відповідача 2: Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-лучки" про визнання недійсним Договору №20-12/20 від 29.12.2020 року як удаваного правочину та повернення земельних ділянок відмовлено. Вказані рішення набрали законної сили та є чинними.

Зазначеними рішеннями господарського місцевого та апеляційного суду було встановлено, що вказані 19 земельних ділянок належать до державно форми власності, уповноваженим органом від імені держави як власником є ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області, а дослідна станція є постійним землекористувачем для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Постановою Західного апеляційного господарського суду у справі №907/1059/21 встановлено, що відповідно до статуту Закарпатської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України, затвердженого 16.12.2019 Президентом Національної академії аграрних наук України, дослідна станція є державною, бюджетною, неприбутковою, науковою установою.

Дослідна станція перебуває у віддані Національної академії аграрних наук України як органу управління державним майном (п. 3 статуту).

Відповідно до п.6 дослідна станція створена з метою забезпечення проведення наукових досліджень, апробацій та впроваджень наукових розробок в галузі землеробства, рослинництва, садівництва, виноградарства, переробки сільськогосподарської продукції, тваринництва і економіки, направлених на вдосконалення наукового забезпечення розвитку агропромислового комплексу Закарпатської області.

До основних напрямів та видів діяльності станції належить, зокрема, господарська діяльність, не заборонена чинним законодавством (п. 8 статуту).

Згідно з п. 10 статуту за дослідною станцією закріплені земельні ділянки, які використовуються для забезпечення наукової діяльності установи на надані їй на праві постійного користування.

Відповідно до п.12 статуту дослідна станція в межах, визначених статутом, самостійно вирішує питання, пов`язані з її науковою та господарською діяльністю, вступає від свого імені у договірні відносини з іншими підприємства, з урахуванням обмежень, визначених чинним законодавством.

Дослідна станція користується землею та іншими природними ресурсами відповідно до статутних цілей своєї діяльності(п.16 статуту).

Пунктом 21 статуту передбачено, що джерелами формування майнового комплексу дослідної станції є, зокрема, доходи, одержані від різних видів господарської діяльності.

Державне майно, яке закріплене за дослідною станцією Академією, належить їй на праві оперативного управління. Дослідна станція може використовувати це майно для участі в цивільних відносинах, у тому числі для провадження некомерційної фінансово-господарської діяльності відповідно до статутних цілей та в межах своєї цивільної правоздатності(п. 22 статуту).

Також зазначеним рішенням суду було встановлено обставини щодо виконання сторонами Договору, що було оформлено підписаними обома сторонами Договору актами виконання робіт (надання послуг) на підставі договору №20-12/2020 від 29.12.2020, а саме: відповідно до акту №21 від 31.01.2021 послуги з дискування на площі 327 га на загальну суму з ПДВ 221 372,46 грн; відповідно до акту №69 від 31.03.2021 послуги з внесення мінеральних добрив на площі 307,1 га на загальну суму з ПДВ 539 660,69 грн; відповідно до акту №101 від 30.04.2021 послуги з внесення мінеральних добрив на площі 563,9 га на загальну суму з ПДВ 1 048 775,05 грн; дискування на площі 62,7 га на загальну суму з ПДВ 33 243,54 грн; культивація на площі 493,6 га на загальну суму з ПДВ 182 991,66 грн.

Той факт, що відповідач 1 включений до Єдиного реєстру розпорядників бюджетних коштів та одержувачів бюджетних коштів, підтверджується відомостями опублікованими на офіційному сайті Державної казначейської служби України (https://www.treasury.gov.ua/), що свідчить про підтвердження доводів позивача в цій частині.

ПРАВОВЕ ОБГРУНТУВАННЯ І ОЦІНКА СУДУ

Предметом даного спору є вимоги прокурора про визнання недійсним договору №20-12/2020 від 29.12.2020 року, які обґрунтовані тим, що оспорюваний договір, який вчинено між відповідачами укладений з порушенням ст.41 Закону України «Про публічні закупівлі», тому цей договір має бути визнано недійсним з підстав, передбачених статтею 215 ЦК України.

Відповідно до положень ст.16 ЦК, визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачено ст.215 ЦК.

Так, відповідно до ч.1 ст.215 ЦК, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

Зазначена норма кореспондується з положеннями ч.1 ст.207 ГПК України (далі - ГК), згідно з якою господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Оцінюючи доводи позивача, про те, що Західний офіс Держаудитслужби не може бути позивачем у спірних правовідносинах, а також щодо наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави у спірних правовідносинах, суд зазначає наступне.

Згідно з ст.131-1 Конституції України на органи прокуратури України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Виходячи з вимог п.п.1, 2 ч.1 ст. З Закону України "Про прокуратуру", діяльність органів прокуратури ґрунтується на засадах верховенства права та законності.

Відповідно до частини 3 статті 23 цього ж нормативно-правового акту, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття інтересу держави.

Суд зазначає, що рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2002 №15-рп/2002 (справа про досудове врегулювання спорів) визначено, що положення частини другої статті 124 Конституції України стосовно поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (п. 4 мотивувальної частини).

Ці міркування Конституційний Суд зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак висловлене Судом розуміння поняття інтереси держави має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".

Відтак, інтереси держави охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація інтересів держави, особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Аналіз ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" дає суду підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.

Перший виключний випадок передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

Не здійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

Здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

Неналежність захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

При цьому суд звертає увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Як вбачається із матеріалів справи, позов заявлено прокурором в межах наданих йому законодавством повноважень в інтересах держави в особі Західного офісу Держаудитслужби, на яку законодавством покладено обов`язок щодо здійснення конкретних функцій у правовідносинах, пов`язаних із захистом інтересів держави.

Матеріали справи свідчать, що за наслідками опрацювання відомостей офіційного веб-порталу Уповноваженого органу з питань закупівель «ProZorro» у сфері закупівель розпорядниками бюджетних коштів Закарпатською обласною прокуратурою надіслано на адресу Управління Західного офісу Держаудитслужби в Закарпатській області лист від 30.06.2021 №15-8296вих-21 відповідно до змісту якого прокурор з метою недопущення порушення принципів здійснення публічних закупівель, просив вжити заходів щодо проведення перевірки дотримання вимог законодавства в сфері публічних закупівель при укладення відповідачами договору №20-12/2020 від 29.12.2020 року та до 07.07.2021року повідомити прокуратуру про вжиті заходи щодо захисту вказаних у повідомленні і порушених інтересів держави.

За результатами розгляду означеного листа Управлінням Західного офісу Держаудитслужби в Закарпатській області повідомлено прокуратуру, що у відповідності до ст. 8 Закону України «Про публічні закупівлі» на час надання відповіді Управління заходи державного фінансового контролю у відповідача 1 не проводились та питання порушені в листі прокуратури стосовно дотримання законодавства у сфері публічних закупівель під час укладення вищезазначеного не перевірялись, відповідно заходи по усуненню порушень законодавства у сфері публічних закупівель не вживались.

Правові та організаційні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні визначає Закон України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" від 26.01.1993 № 2939-XII (із змінами та доповненнями) (далі - Закон № 2939-XII).

За ч. 1 ст. 1 Закону № 2939-XII здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону № 2939-XII головними завданнями органу державного фінансового контролю є, зокрема, здійснення державного фінансового контролю за ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов`язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб`єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням бюджетного законодавства, дотриманням законодавства про закупівлі.

Державний фінансовий контроль забезпечується органом державного фінансового контролю через проведення державного фінансового аудиту, інспектування, перевірки закупівель та моніторингу закупівлі (ч. 2 ст. 2 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в України»).

Відповідно до п. 8 абз. 1 ст. 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в України» органу державного фінансового контролю надається право, зокрема, порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства.

Згідно з п.1 Положення про Державну аудиторську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 43 від 03.02.2016 (із змінами) (далі - Положення) Державна аудиторська служба України (Держаудитслужба) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів та який реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.

Положеннями абз. 3 п.п. 9, п. 4 Положення визначено, що Держаудитслужба відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, звертається до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Водночас, згідно з п.п. 20 п. 6 Положення Держаудитслужба для виконання покладених на неї завдань має право, в тому числі, порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених з порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства.

Відповідно до змісту §1, 2 Глави 16 Розділу IV єдиним державним органом, повноважним вирішувати питання про недійсність договорів є суд.

За змістом п. 7 Положення Держаудитслужба здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку міжрегіональні територіальні органи.

Наказом Держаудитслужби від 02.06.2016 № 23 затверджено Положення про Західний офіс Держаудитслужби, згідно з п. 1 якого у складі офісу утворено структурні підрозділи - Управління у Волинській, Закарпатській, Івано-Франківській, Рівненській, Тернопільській, Чернівецькій, Хмельницькій областях, кожне з яких здійснює свої повноваження на території адміністративно- територіальної одиниці за їх місцезнаходженням.

Таким чином, Управління Західного офісу Держаудитслужби в Закарпатській області є структурним підрозділом Західного офісу Держаудитслужби, основне завдання якого - реалізація повноважень Офісу на території Закарпатської області.

Згідно з Положенням про Управління Західного офісу Держаудитслужби в Закарпатській області, яке затверджене наказом Західного офісу Держаудитслужби від 02.07.2018 № 185, Управління здійснює контроль за дотриманням законодавства про закупівлі (п.п. 3 п. 4 даного Положення), реалізує державний фінансовий контроль через моніторинг закупівель (п.п. 2 п. 4); має право перевіряти документи щодо проведення процедур закупівель (п.п. 6 п. 6), вносити керівництву Офісу пропозиції щодо порушення перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених з порушенням законодавства (п.п. 18 п. 6), наділене іншими повноваженнями, визначеними нормативно-правовими актами.

З врахуванням викладеного, беручи до уваги, що в спірних правовідносинах Управління Західного офісу Держаудитслужби в Закарпатській області є уповноваженим органом на подання відповідного позову з метою реалізації компетенції щодо здійснення державного фінансового контролю з правом порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства, відповідний позов Держаудитслужбою за наслідками проведеного моніторингу до відповідачів не подавався, а відтак, Закарпатською обласною прокуратурою згідно з листом №15-882вих-21 від 09.07.2021 року повідомлено позивача про реалізацію представницьких функцій прокуратурою у зв`язку з необхідністю усунення порушень законодавства про публічні закупівлі ляхом подання відповідної позовної заяви в інтересах держави в особі Західного офісу Держаудитслужби до відповідачів в даній справі.

Зазначене узгоджується з позицією Великої палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 26.05.2020 у справі 912/2385/18, згідно з якою, звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокурату», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджувані порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Окрім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.10.2019 в справі № 903/129/18 зазначала, що сам факт не звернення до суду суб`єкта владних повноважень з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави свідчить про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

Отже із наведеного слідує, що прокурор у поданій позовній заяві правомірно зазначив, що органами Держаудитслужби не здійснювався захист інтересів держави у спірних правовідносинах, відтак ним доведені належним чином підстави для звернення з відповідним позовом до суду в інтересах держави, а заперечення відповідачів в цій частині відхиляються судом, як і невідповідними слід вважати аргументи Управління Західного офісу Держаудитслужби в Закарпатській області щодо відсутності права звернення до суду з вимогами про визнання недійсними Договору №20-12/2020 від 29.12.2020 року.

Оцінюючи доводи прокуратури щодо невідповідності оспорюваного Договору №20-12/2020 від 29.12.2020 року вимогами законодавства про публічні закупівлі, які є підставами для визнання такого договору недійсним, суд констатує наступне.

Правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади встановлюються Законом України "Про публічні закупівлі" (тут і надалі - редакція Закону станом на час виникнення спірних правовідносин, тобто на час укладення Договору №20-12/2020). Метою цього Закону згідно з його преамбулою є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.

За приписами ч. 1 ст. 5 Закону України "Про публічні закупівлі" закупівлі здійснюються за такими принципами: добросовісна конкуренція серед учасників; максимальна економія, ефективність та пропорційність; відкритість та прозорість на всіх стадіях закупівель; недискримінація учасників та рівне ставлення до них; об`єктивне та неупереджене визначення переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі; запобігання корупційним діям і зловживанням.

Згідно із ч. 1 ст. 13 Закону України "Про публічні закупівлі" закупівлі можуть здійснюватися шляхом застосування однієї з таких конкурентних процедур: відкриті торги; торги з обмеженою участю; конкурентний діалог.

Як виняток та відповідно до умов, визначених у частині другій статті 40 цього Закону, замовники можуть застосовувати переговорну процедуру закупівлі. Замовник здійснює процедури закупівлі шляхом використання електронної системи закупівель (ч.ч. 2, 3 ст. 13 Закону України «Про публічні закупівлі»).

У відповідності до п. 13 ст. 1 Закону України "Про публічні закупівлі" конкурентна процедура закупівлі (далі - тендер) - здійснення конкурентного відбору учасників за процедурами закупівлі відкритих торгів, торгів з обмеженою участю та конкурентного діалогу.

Відкриті торги є основною процедурою закупівлі. Під час проведення процедури відкритих торгів тендерні пропозиції мають право подавати всі зацікавлені особи. Для проведення процедури закупівлі має бути подано не менше двох пропозицій (ст. 20 Закону України "Про публічні закупівлі").

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України "Про публічні закупівлі" оголошення про проведення відкритих торгів безоплатно оприлюднюється в електронній системі закупівель відповідно до статті 10 цього Закону.

Згідно із ч. 1 ст. 10 Закону України "Про публічні закупівлі" замовник самостійно та безоплатно через авторизовані електронні майданчики оприлюднює на веб-порталі Уповноваженого органу в порядку, встановленому Уповноваженим органом та цим Законом, інформацію про закупівлю, зокрема, оголошення про проведення процедури закупівлі та тендерну документацію - не пізніше ніж за 15 днів до дня розкриття тендерних пропозицій, якщо вартість закупівлі не перевищує межі, встановлені у частині четвертій цієї статті, та не пізніше 30 днів у разі перевищення таких меж.

Закарпатська державна сільськогосподарська дослідна станція є держаною установою, розпорядником бюджетних коштів та відповідає критеріям замовника відповідно до п.11 ч.1 та ч.1 ст.2 Закону України «Про публічні закупівлі».

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про публічні закупівлі» планування закупівель здійснюється на підставі наявної потреби у закупівлі товарів, робіт і послуг. Заплановані закупівлі включаються до річного плану закупівель (далі - річний план). Річний план та зміни до нього безоплатно оприлюднюються замовником в електронній системі закупівель протягом п`яти робочих днів з дня затвердження річного плану та змін до нього. Закупівля здійснюється відповідно до річного плану. Однак, в матеріалах справи відсутні докази включення до річного плану закупівель відповідача 1 на 2020 коштів на закупівлю робіт, які були предметом Договору №20-12/2020. Тоді як пунктом 21 статуту відповідача 1 передбачено, що джерелами формування майнового комплексу дослідної станції є, зокрема, доходи, одержані від різних видів господарської діяльності, а відповідно до пункту 22 статуту дослідна станція може використовувати закріплене за нею майно для участі в цивільних відносинах, у тому числі для провадження некомерційної фінансово-господарської діяльності відповідно до статутних цілей та в межах своєї цивільної правоздатності.

Згідно норми ст. 215 ЦК України (недійсність правочину) встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Оцінюючи позовні вимоги та обставини справи, суд керується також правовими висновками Верховного Суду від 17 серпня 2021 року у справі № 904/4885/20 (п.22), в яких зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Як вбачається із змісту Договору №20-12/2020, сторонами на момент укладення такого договору не визначено загальної вартості робіт, а врегульовано порядок та умови узгодження ціни агротехнічних робіт за одиницю обробленої площі землі за цінами, які визначаються в додатку до такого договору (п.1.2 та п.3.2 Договору №20-12/2020).

Загальна вартість робіт по договору (сума договору) визначається з урахуванням ціни робіт за 1 га і фактично виконаних за період дії договору робіт, що підтверджується підписаними сторонами актами прийому-передачі (п.3.3 Договору).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про публічні закупівлі» такий закон застосовується до замовників, визначених пунктами 1-3 частини першої статті 2 цього Закону, за умови що вартість предмета закупівлі товару (товарів), послуги (послуг) дорівнює або перевищує 200 тисяч гривень, а робіт - 1,5 мільйона гривень.

На момент укладення сторонами Договору №20-12/2020 такий договір не містив умов щодо вартості агротехнічних робіт, які складали його предмет на суму рівну чи більшу 1,5 мільйона гривень. За таких обставив прокурором та позивачем не доведено факту порушення відповідачами, на момент вчинення оспорюваного Договору №20-12/2020, умов щодо публічних закупівель передбачених п.1 ч.1 та ч.10 Закону України «Про публічні закупівлі», оскільки відповідач міг проводити закупівлю агротехнічних робіт на суму до 1,5 мільйона гривень без проведення конкурентних процедур, передбачених Законом України «Про публічні закупівлі».

Твердження прокурора про те, що з врахуванням переліку робіт та тарифів, погоджених сторонами в Додаткових угодах до Договору №20-12/2020 загальна вартість таких робіт сукупно може становити суму, яка буде перевищувати визначену п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про публічні закупівлі» для відповідних робіт судом відхиляються, оскільки не підтверджені належними доказами та ґрунтуються на тлумаченні умов Договору як максимально можливих робіт відносно площі плів відповідача 1, як замовника. При цьому умовами Договору визначено, що загальна вартість робіт по договору (сума договору) визначається з урахуванням ціни робіт за 1 га і фактично виконаних за період дії договору, що не суперечить діючому законодавству та звичаям ділового оборот для такого виду договорів.

Не заслуговують на увагу і доводи прокурора про невідповідність спірного Договору №20-12/2020 вимогам закону, оскільки сторонами на момент укладення такого не визначено таку істотну умову договору як ціна договору, а також не чітко визначено його предмет.

Відповідно до частин 1, 2 статті 11 ЦК цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Частиною 1 ст.839 ЦК України передбачено, що підрядник зобов`язаний виконати роботу, визначену договором підряду, із свого матеріалу і своїми засобами, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч.2 зазначеної статті підрядник відповідає за неналежну якість наданих ним матеріалу і устаткування, а також за надання матеріалу або устаткування, обтяженого правами третіх осіб.

Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.843 ЦК України, у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення. Ціна роботи у договорі підряду включає відшкодування витрат підрядника та плату за виконану ним роботу.

З Договору вбачається, що сторони погодили порядок та спосіб визначення ціни за роботи, які складали предмет такого договору. Зокрема п.3.2 Договору сторони погодили, що вартість робіт визначається виходячи із цін на роботи за 1,0 га обробленої площі, які вказані в додатку №1 та обсягу виконаних робіт. Обсяг виконаних робіт по кожному виду робіт відображається сторонами в актах прийому-передачі виконаних робіт, які виконавець оформляє у двох оригінальних примірниках та передає замовнику на розгляд та підписання (п.3.1 Договору). Згідно з п. 1.2 Договору перелік робіт, які доручаються виконавцю, та їх ціна погоджені сторонами у додатку №1, який є невід`ємною частиною договору.

Таким чином, сторони досягли згоди щодо істотних умов Договору №20-12/2020 від 29.12.2020 року, що додатково підтверджується фактом його виконання замовником, що було встановлено рішенням Господарського суду Закарпатської області від 01.04.2022 року у справі №907/1059/21. Недосягнення згоди з істотних умов договору має наслідком не укладення відповідного договору, а не слугувати підставою для визнання такого недійсним. Однак, факт прийняття договору сторонами до виконання та наступне його виконання вказує на те, що сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, характерних для такого виду договорів.

Відповідно до п.8.1 Договору №20-12/2020 строк його дії визначено до 31 грудня 2021 року, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх договірних зобов`язань, що дає підстави для висновки про те, що такий договір на час вирішення спору припинив свою дію. Доказів продовження строку дії договору на даний час до матеріалах справи не надані.

Предметом позову в даній справі прокурором визначено - визнання недійсним укладеного між відповідачами Договору №20-12/2020 від 29.12.2020 року, який за своїм змістом є договором підряду, що також регулюються відповідними нормами ЦК України.

Позовних вимог про застосування наслідків недійсності правочину (реституцію) прокурором в даній справі не заявлено.

Відповідно до ч. 3 ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами.

Як вже зазначалось вище, згідно зі ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави.

Отже, прокурор при поданні позову повинен довести порушення або загрозу порушення відповідачами інтересів держави, при цьому недоведеність факту порушення інтересів держави є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог прокурора.

Відповідно до ч. 1 першої ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Зміст статей 3, 15, 16 ЦК України свідчить, що правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Такі висновки, викладені також у постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі №920/1771/14 та постанові Верховного Суду від 14.08.2018 у справі №910/23369/17.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, суду слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05.06.2018 у справі №338/180/17), саме тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу.

Вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити (така ж правова позиція викладена у постанові колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.06.2019 у справі №910/6642/18).

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, виходячи із змісту статті 215 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

В якості способу захисту інтересів держави прокурор обрав визнання недійним договору підряду, укладеного між відповідачами.

Необхідність звернення з таким позовом прокурором обґрунтовано загрозою порушення економічних інтересів держави внаслідок укладення оспорюваного договору, а також тим, що у разі виконання сторонами умов такого договору, це може призвести до нераціонального використання бюджетних коштів.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відтак доведенню підлягають, в чому конкретно полягала завідома суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов`язання, а також наявність наміру у кожної із сторін.

Наявність такого наміру у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність договору, що укладається, і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Намір юридичної особи визначається як намір тієї посадової або іншої фізичної особи, яка підписала договір, маючи на це належні повноваження. За відсутності останніх наявність наміру у юридичної особи не може вважатися встановленою.

Зі змісту заявленого позову вбачається, що його подано на захист порушених, на думку прокурора, матеріальних інтересів держави, з підстав недотримання визначеного законодавством принципу максимальної ефективності, а отже, задоволенню такого позову мало б передувати доведення прокурором щонайменше суми збитків, понесених державою внаслідок укладення правочину на визначених сторонами умовах, та встановлення їх невигідності для держави.

При цьому судом встановлено факт виконання агротехнічних робіт відповідачем 2, як виконавцем, та прийняття їх відповідачем 1, як замовником. Доказів оплати таких робіт за рахунок бюджетних коштів прокурором не доведено, доказів на підтвердження таких обставин до матеріалів не надано.

Характер таких агротехнічних робіт (дискування, внесення мінеральних добрив, культивація) на полях відповідача 1 свідчить, що вони можуть бути виконані тільки в певний проміжок календарного часу, при підготовці та проведенні посівної на таких полях замовника. При цьому суд враховує, що прокурор не доводить недоцільність здійснення цих робіт у межах використання відповідачем 1 земельних ділянок закріплених за ним для їх використання при здійсненні статутної діяльності. Прокурор не зазначає ні про те, що агротехнічні роботи могли бути виконані ефективніше та економічно вигідніше у разі залучення іншого суб`єкта їх виконання, або їх вартість є необґрунтованою та перевищує ринкову.

Також судом враховуються, що відповідачем 2 виконано роботи, які є предметом Договору, які були прийняті відповідачем 1, що було оформлено підписаними обома сторонами Договору актами виконання робіт (надання послуг) на підставі договору №20-12/2020 від 29.12.2020. Доказів наявності у сторін будь-яких претензії одна до одної, пов`язаних з виконанням Договору №20-12/2020 від 29.12.2020 року в матеріалах справи відсутні, що в сукупності підтверджує факт виконання сторонами вказаного договору. Вказана обставина учасниками визнається та не оспорюється.

З урахуванням викладеного, суд констатує, що прокурором не визначено, в чому полягає неефективність використання бюджетних коштів та шкода бюджету.

При цьому, прокурором не враховано порушення прав та інтересів сторін Договору №20-12/2020, внаслідок оспорення його прокурором, з огляду на вже понесені сторонами витрати при виконанні таких робіт, а також повне виконання підрядних робіт відповідачем 2, їх прийняття замовником.

Положеннями абз. 2 ч. 1 ст. 216 ЦК України визначено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Тобто, навіть у разі визнання недійсним Договору №20-12/2020 від 29.12.2020 замовник не матиме змоги повернути результати робіт виконавцю чи оголосити на означені роботи нову закупівлю, проте зобов`язаний буде оплатити відповідачу 2 як підряднику виконані роботи, відповідно до приписів ст. 216 ЦК України, за цінами, які існують на момент відшкодування, що, враховуючи інфляційні процеси в державі може призвести до додаткових витрат бюджетних коштів.

Таким чином, суд висновує, що визначені прокурором інтереси держави, які порушені внаслідок недотримання визначеної законодавством процедури державної закупівлі, повинні мати матеріальний вираз, а обраний в даній справі прокурором спосіб захисту таких прав, без вимоги про застосування реституції або відшкодування шкоди чи збитків, не може забезпечити їх реального захисту (аналогічного висновку у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 22.06.2021 у справі № 922/2895/20).

Будь-яких вимог про відшкодування вартості в частині сплачених бюджетних коштів, власне як і факту сплати таких коштів відповідачу 2 прокурором не заявлено, як і не зазначено про необхідність відшкодування державі розміру понесених, на його думку, збитків, що свідчить про те, що обраний прокурором спосіб захисту за наявних у даній справі обставин не є ефективним, оскільки не забезпечить реального захисту економічних інтересів держави, порушення яких самим же прокурором обґрунтовано укладенням незаконного правочину та завдання шкоди бюджету у вигляді незаконних витрат.

Означена правова позиція за схожих обставин справи зазначена в постанові Верховного суду від 07.02.2022 у справі №925/958/20 та від 18.01.2023 року у справі №904/115/22, суд вважає її релевантною до застосування у спірних правовідносинах.

Суд, при цьому, погоджується з позицією прокурора про можливість заявлення самостійної позовної вимоги про визнання недійсним договору без вимоги про застосування наслідків його недійсності.

Водночас, з врахуванням встановлених обставин даної справи, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Згідно п. 2 ч.2 ст.16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним. Пункт 4 ч.2 зазначеної статті визначає такий спосіб захисту як відновлення становища, яке існувало до порушення.

Статтею 20 ГК України визначено, що держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання та споживачів. Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються, зокрема, шляхом установлення, зміни і припинення господарських правовідносин.

Тобто такий спосіб захисту порушеного права та інтересу, як визнання правочину недійсним, передбачений ч.2 ст. 20 ГК України та п. 2 ч.2 ст.16 ЦК України, а протилежний висновок не враховуватиме зазначених норм матеріального права, а також вимог ст. ст. 2, 14 ГПК України.

При цьому, тлумачення ст. 216 ЦК України свідчить, що слід відмежовувати правові наслідки недійсності правочину і правові наслідки виконання недійсного правочину.

До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Окрім цього якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною; правові наслідки виконання двостороннього недійсного правочину охоплюють собою двосторонню реституцію; законом можуть бути встановлені особливі умови застосування наслідків визначених в ст. 216 ЦК або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Таким чином, наслідками недійсності правочину є поновлення сторін у початковому становищі (двостороння реституція), тобто взаємне повернення переданого за недійсним правочином, яке може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за правочином, залишається у його сторони.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1 ст.216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Метою проведення реституції є відновлення між сторонами status quo у фактичному та правовому становищі, що існував до вчинення правочину, шляхом, так би мовити, абсолютного знищення юридичного значення будь-яких дій, що вчинялися суб`єктами - учасниками недійсного правочину.

Реституція - це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 у справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. За своєю суттю ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Тлумачення змісту частини першої статті 216 ЦК України свідчить, що недійсний правочин не створює для сторін тих прав і обов`язків, які він мав створювати, а породжує лише передбачені законом наслідки, пов`язані з його недійсністю.

Такі юридичні наслідки під час виконання сторонами недійсного правочину поєднуються з реституційними, які полягають у поверненні в натурі кожною стороною одна одній, одержаного ними на виконання цього правочину.

Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину.

При цьому, якщо у позові не заявлено вимоги про застосування двосторонньої реституції, суд має розглянути питання щодо ефективності способу захисту в цілому, і якщо проведення двосторонньої реституції не відновить права позивача, а погіршить його становище, або взагалі є неможливим, то це є підставою для відмови у задоволення позову про визнання договору недійсним, адже невідворотнім наслідком такого задоволення є двостороння реституція (постанова Верховного Суду від 21.09.2021 у справі №904/1907/15).

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Зазначені висновки суду відповідають правовій позиції Верховного суду, що викладена в постанові від 03.12.2021 у справі №906/1061/20 та постанові від 18.01.2023 року у справі №904/115/22.

З урахуванням викладеного, суд висновує, що порушення порядку проведення закупівлі не може бути виправлено шляхом визнання недійсним договору, враховуючи, що вирішуючи такий спір, суд не може застосувати наслідки недійсності оспорюваного правочину з власної ініціативи.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 18.01.2023 року у справі №904/115/22 у такому випадку застосування наслідків недійсності правочину може відповідати інтересам держави, якщо припиниться витрачання коштів відповідного бюджету внаслідок припинення спірного зобов`язання на майбутнє. Разом з цим у такому випадку прокурор має довести, що задоволення заявлених ним вимог дозволить у подальшому забезпечити можливість досягнення кінцевих результатів, які мав намір досягнути компетентний орган, оголошуючи публічну закупівлю, на більш вигідних для публічних інтересів умовах (п.5.48).

Резюмуючи наведене, суд вважає, що визнання недійсним вже виконаного договору не відновить порушені інтереси держави через неможливість проведення нового тендеру чи двосторонньої реституції (замовник не може повернути все, отримане за таким договором, і буде змушений компенсувати вартість отриманого іншій стороні договору за цінами, які існують на момент відшкодування), а прокурор одночасно з вимогою про визнання недійсним договору не заявляє вимоги про односторонню реституцію або відшкодування збитків чи стягнення всього, отриманого переможцем тендеру, в дохід держави.

Інших підстав заявленого позову, як-то наявності будь-яких інших порушень вимог Закону України «Про публічні закупівлі» при укладанні спірного договору, прокурором не заявлено, а відтак, в задоволенні позовних вимог в даній справі слід відмовити з мотивів та підстав наведених вище.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положеннями статей 13-14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 1 ст. 73 ГПК України унормовано, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)

Сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів про наявність інших обставин ніж ті, що досліджені судом, а відтак, розглянувши спір на підставі поданих позивачем доказів, суд дійшов висновку про недоведеність та безпідставність позовних вимог, а відтак в задоволенні позову слід відмовити.

Розподіл судових витрат.

Судові витрати по сплаті судового збору на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на прокурора в справі.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 126, 129, 221, 236, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні позовних вимог - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене в Західному апеляційному господарському суді в порядку, визначеному розділом IV Господарського процесуального кодексу України.

Вебадреса сторінки на офіційному вебпорталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається - http://court.gov.ua/fair/sud5008/ або http://www.reyestr.court.gov.ua.

Повне судове рішення складено та підписано 21.02.2023 року.

Суддя Л.В. Андрейчук