ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" лютого 2023 р. Справа №914/634/22

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді Кравчук Н.М.

суддів Скрипчук О.С.

Матущак О.І.

секретар судового засідання Гавриляк І.В.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Концертно-спортивний комплекс «Львів» б/н від 29.08.2022 (вх. № ЗАГС 01-05/2156/22 від 31.08.2022)

на рішення Господарського суду Львівської області від 02.08.2022 (суддя Запотічняк О.Д., повний текст складено 10.08.2022)

у справі № 914/634/22

за позовом: Керівника Галицької окружної прокуратури міста Львова в інтересах держави в особі Львівської міської ради, м. Львів

до відповідача-1: Львівського комунального підприємства «Спортресурс» (надалі ЛКП «Спортресурс»), м. Львів

до відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю «Концертно-спортивний комплекс «Львів» (надалі ТОВ КСК «Львів»), м. Львів

про розірвання договору про спільну діяльність, припинення права постійного користування земельною ділянкою та повернення земельної ділянки

за участю учасників справи:

від прокуратури: Винницька Л.М. - прокурор

від позивача: Гордєєва О.В. - самопредставництво

від відповідача-1: Гелемей Ю.М. - адвокат

від відповідача-2: Жбадинський В.О. - адвокат

ВСТАНОВИВ:

Керівник Галицької окружної прокуратури міста Львова звернувся до Господарського суду Львівської області в інтересах держави в особі Львівської міської ради з позовом до ЛКП «Спортресурс» та ТОВ «КСК «Львів» про розірвання договору про спільну діяльність, припинення права постійного користування земельною ділянкою та повернення земельної ділянки.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 02.08.2022 у справі № 914/634/22 позовні вимоги задоволено. Розірвано договір про спільну діяльність від 12.05.2009, укладений між ТОВ «КСК «Львів» та ЛКП «Спортресурс». Припинено право постійного користування ЛКП «Спортресурс» земельною ділянкою з кадастровим номером :05:003:0112 площею 2,2371 га, яке виникло на підставі Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серія ЯЯ №177046. Зобов`язано ТОВ «КСК «Львів» повернути Львівській міській раді спірну земельну ділянку, передану згідно з актом приймання-передачі від 29.05.2009 на виконання договору про спільну діяльність. Стягнуто з ЛКП «Спортресурс» на користь Львівської обласної прокуратури судовий збір в розмірі 3721,50 грн. Стягнуто з ТОВ «КСК «Львів» на користь Львівської обласної прокуратури судовий збір в розмірі 3721,50 грн.

Приймаючи рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що матеріалами справи підтверджується факт невиконання умов договору про спільну діяльність від 12.05.2009, так, зокрема, ТзОВ КСК Львів щодо будівництва концертно-спортивного комплексу, що є істотним порушенням умов договору, оскільки позбавляє Львівську міську раду можливості отримувати доходи від експлуатації запланованих об`єктів будівництва та невиконання ЛКП Спортресурс п.3.2 ухвали Львівської міської ради №1790 від 15.05.2008, відповідно до якої ЛКП Спортресурс було зобов`язано укласти інвестиційну угоду та подати її на затвердження на сесію ЛМР. Окрім того, судом встановлено, що спірну земельну ділянку позивача використовує третя особа, облаштувавши автостоянку. Таким чином, оскільки відповідачі 1, 2 не виконали взяті на себе зобов`язання згідно з договором про спільну діяльність та використовували вказану земельну ділянку не за цільовим призначенням, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для розірвання договору, припинення права постійного користування на земельну ділянку та повернення земельної ділянки позивачу.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ТОВ «КСК «Львів» подало апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано надані ним докази та аргументи, судове рішення винесено з неповним з`ясуванням усіх обставин справи. Зокрема, скаржник зазначає, що судом першої інстанції не враховано того, що Львівська міська рада не є стороною спірного договору, а відтак, не вправі вимагати розірвання договору. Окрім того, судом не вказано в чому полягає шкода, завдана Львівській міській раді, оскільки з аналізу ст.657 ЦК України вбачається, що іншим критерієм істотного порушення договору закон визначає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладені договору. Також суд не вказав, в чому полягає порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача та яким чином задоволення позовних вимог може поновити порушені права позивача.

Представники скаржника в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримали повністю. На підтвердження своїх доводів долучили до матеріалів справи письмові пояснення (зареєстровані в канцелярії суду за вх№ 01-04/6464/22 від 10.11.2022), в яких, зокрема, зазначають про те, що судом першої інстанції не вірно застосовано ст. 143 Земельного кодексу, оскільки припинення права постійного користування, як того вимагає стаття, є використання земельної ділянки не за цільовим призначенням, тобто, з іншою метою, ніж та, що встановлена договором, проте, апелянт стверджує, що він фактично не міг використовувати земельну ділянку та відповідно розпочати будівельні роботи, оскільки земельна ділянка використовувалася третіми особами.

Прокурор в судовому засіданні проти доводів скаржника заперечив з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу (зареєстрований в канцелярії суду за вх№ 01-04/5517/22 від 03.10.2022), просить суд оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник позивача в судовому засіданні проти доводів скаржника заперечив в усному порядку, просить суд оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідач-1 відзиву на апеляційну скаргу не подав, в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав в усному порядку, просить рішення суду першої інстанції скасувати, а апеляційну скаргу задовольнити.

Встановивши обставини справи, вивчивши апеляційну скаргу, здійснивши оцінку доказів, що містяться в матеріалах справи, заслухавши учасників справи, Західний апеляційний господарський суд встановив таке.

Ухвалою Львівської міської ради від 07.04.2005 № 2220 надано ТОВ «Автолюбитель-Плюс» в оренду терміном на 1 рік земельну ділянку площею 1.7813 га на вул. Торф`яній, 12 у м. Львові для обслуговування автостоянки (а.с. 46).

25.05.2005 укладено договір оренди землі.

Ухвалою Львівської міської ради від 26.01.2006 № 3149 погоджено ЛКП «Спортресурс» місце розташування земельної ділянки і надано дозвіл на виготовлення проекту відведення земельної ділянки площею 2,4761 га на пр. В. Чорновола - вул. Торф`яній у постійне користування для будівництва та обслуговування концертно-спортивного комплексу (а.с. 47).

Ухвалою Львівської міської ради №1790 від 15.05.2008 припинено ТОВ «Автолюбитель-Плюс» право користування земельною ділянкою площею 1.7813 га на вул. Торф`яній, 12 у м. Львові, затверджено ЛКП «Спортресурс» проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,2371 га на пр. В. Чорновола -вул. Торф`яній і надано її в постійне користування для будівництва та обслуговування концертно-спортивного комплексу за рахунок земель, що не надані у власність або користування, за функцією використання - землі змішаного використання (а.с. 48).

Цільове призначення земельної ділянки за кадастровим номером :05:003:0112 - для будівництва та обслуговування концертно-спортивного комплексу.

23.12.2008 ЛКГ «Спортресурс» видано Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ № 177046.

Крім того, п.3.2. вказаної ухвали Львівської міської ради №1790 від 15.05.2008 зобов`язано ЛКП «Спортресурс» укласти інвестиційну угоду та подати її на затвердження на сесію Львівської міської ради.

З метою підтримки діяльності організацій та підприємств з інвестування у збереження комунального майна, відповідно до ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» ухвалою Львівської міської ради № 2519 від 19.03.2009 ТОВ КСК «Львів» та ЛКП «Спортресурс» було погоджено укладення договору про спільну діяльність (п.1 ухвали а.с. 51-53).

Вказаною ухвалою Львівської міської ради ТОВ «КСК «Львів» також зобов`язано завершити будівництво концертно-спортивного комплексу протягом 3 років з дати підписання договору про спільну діяльність та після завершення будівництва концертно-спортивного комплексу з метою розвитку масових видів спорту серед дітей та юнацтва забезпечити реалізацію соціальних програм шляхом укладення відповідного договору з ЛКП «Спортресурс».

На виконання зазначеної вище ухвали між ЛКП «Спортресурс» та ТзОВ «КСК «Львів» було підписано договір про спільну діяльність від 12.05.2009 (а.с. 38).

У розділі 1 договору про спільну діяльність зазначено, що сторони об`єднують свої матеріальні, фінансові, технічні, управлінські, трудові та інші ресурси для здійснення спільної діяльності, спрямованої на підготовку проектно-кошторисної документації, початок будівництва, будівництво та завершення будівництва концертно-спортивного комплексу на земельній ділянці площею 2,2371 га на пр. В. Чорновола - вул. Торф`яній у м. Львові.

Згідно з п.2.3.2 договору сторони зобов`язуються щорічно погоджувати план спільної господарської діяльності на наступний рік.

Відповідно до п.10.1 вказаного договору - договір укладений на термін будівництва концертно-спортивного комплексу і набирає чинності з часу його підписання сторонами.

На виконання умов договору ЛКП «Спортресурс» було передано земельну ділянку площею 2,2371 га на просп. В. Чорновола - вул. Торф`яній у м. Львові, як внесок до спільної діяльності з метою спорудження концертно-спортивного комплексу, що підтверджується актом приймання-передачі від 29.05.2009 (а.с. 35).

Згідно наданої Львівською міською радою інформації інших угод на виконання ухвали ЛМР №1790 від 15.05.2008 не укладалось (а.с. 45).

Водночас, прокурор зазначає, що з часу укладення договору про спільну діяльність від 12.05.2009 ні ТОВ «КСК «Львів», ні ЛКП «Спортресурс» не виконувало умов договору та не вчиняло жодних дій для реалізації мети вказаного договору, натомість, вказана земельна ділянка продовжувала використовуватись як автомобільна стоянка, що підтверджується, зокрема, актом обстеження земельної ділянки комунальної власності за кадастровим номером :05:003:0112 (а.с. 23-27).

Рішенням Господарського суду Львівської області від 11.12.2013 у справі № 914/2807/13, яке залишене без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 12.03.2014 встановлено обставини використання земельної ділянки на вул. Торф`яній, 12, в м. Львові площею 1,7775 га ТзОВ «Автолюбитель-Плюс» для обслуговування автостоянки без належних правових підстав. Вказаним рішенням зобов`язано ТзОВ «Автолюбитель-Плюс» усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою. Земельна ділянка площею 1,7775 га у м. Львові по вул. Торф`яній, 12, входить у межі земель відповідно до акту постійного користування, виданого КП ЛКП «Спортресурс». Як стверджує прокурор на виконання вказаного рішення було відкрито виконавче провадження, ТзОВ «Автолюбитель-Плюс» звільнило вказану земельну ділянку.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, з 2014 року до квітня 2022 року відповідачі 1, 2 не вжили жодних дій для підготовки чи будівництва передбаченого договором спортивно-розважального комплексу.

Станом на квітень 2022 року умови вищевказаного договору про спільну діяльність щодо будівництва концертно-спортивного комплексу не виконано. Доказів зворотнього матеріали справи не містять.

Враховуючи викладені обставини, прокурор звернувся до суду з позовом, в якому просить розірвати укладений між відповідачем-1 та відповідачем-2 договір про спільну діяльність №б/н від 12.05.2009, припинити право постійного користування ЛКП «Спортресурс» земельною ділянкою з кадастровим номером :05:003:0112 площею 2,2371 га, яке виникло на підставі Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серія ЯЯ №177046 та зобов`язати ТОВ «КСП «Львів» повернути Львівській міській раді спірну земельну ділянку, передану згідно з актом приймання-передачі від 29.05.2009 на виконання договору про спільну діяльність.

Щодо обґрунтованості підстав звернення прокурора з даним позовом:

Згідно з абз. 1-2 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Аналіз ч.3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

- у разі відсутності такого органу.

Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Суд звертає увагу, що упродовж тривалого часу до моменту звернення з позовом до суду, прокурором досліджувалось питання вчинення позивачем дій, спрямованих на захист прав та інтересів позивача, та здійснювалось листування стосовно відповідного питання.

Як вбачається з матеріалів справи, 24.03.2021 в.о. заступника керівника Галицької окружної прокурори міста Львова звернувся до Львівської міської ради, Управління земельних ресурсів Департаменту містобудування Львівської міської ради, Відділу самоврядування контролю за використанням та охороною земель у місті Львові Департаменту містобудування Львівської міської ради, Управління спорту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, Шевченківської районної адміністрації та до директора ЛКП, із запитами про надання інформації щодо використання земельної ділянки з кадастровим номером :05:003:0112 площею 2,2371 га для вивчення питання законності розпорядження та користування землями державної та комунальної власності (а.с. 21-22, 28-29, 31-34, 45, 55).

У відповідь на зазначений запит прокуратури, юридичний департамент Львівської міської ради, Управляння земельних ресурсів, Відділу самоврядування контролю за використанням та охороною земель у місті Львові, Управління спорту лише надали запитувану інформацію з додатками, Інформації щодо вжиття заходів, спрямованих на судовий захист прав та інтересів держави подано не було (а.с. 28-32).

Тобто, зі змісту листування вбачається, що перед зверненням до суду з позовом в інтересах позивача, в порядку дослідження підстав для представництва, прокурор звертався до позивача з інформацією щодо порушення інтересів держави та надавав можливість відреагувати на нього.

Однак, незважаючи на володіння позивачем інформацією порушення інтересів держави щодо використання земельної ділянки за договором про спільну діяльність, позивачем не вжито жодних ефективних заходів для захисту порушеного права, з позовом до суду не звертався, що підтверджується листом вих. №24-вих-97491 від 23.10.2021, в якому, зокрема, повідомлено про те, що у разі вжиття заходів цивільно-правового характеру прокуратурою, при наявності підстав, міською радою будуть підтримані позовні вимоги (а.с. 36).

Оскільки Львівська міська рада не ініціювалося питання звернення до суду з метою захисту прав та інтересів держави, 14.02.2022 прокурор повідомив позивача про вжиття заходів представницького характеру шляхом подання позову про розірвання договору та повернення земельної ділянки до суду (а.с. 68-69).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, зокрема, зазначено, що звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст.23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст.23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

З урахуванням встановлених обставин справи, вбачається, що позивач обізнаний про порушення прав та інтересів держави, а також про обізнаність із такими обставинами прокуратури. Відповіді позивача свідчать про свідоме нездійснення останнім дій по захисту прав та інтересів держави, які відповідно до обґрунтувань позовної заяви порушуються відповідачами. Доказів про наявність у позивача наміру пред`являти до відповідачів позов про розірвання договору про спільну діяльність, припинення права постійного користування земельною ділянкою та повернення земельної ділянки чи обрання іншого способу захисту не подано. Така поведінка позивача обґрунтовано зумовлює необхідність прокурора здійснювати захист прав та інтересів держави у визначеному законом порядку, щоб такі не залишились не захищеними.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що Львівська міська рада належним чином не здійснювала захисту інтересів держави в спірних правовідносинах, у зв`язку з чим у прокурора були обґрунтовані підстави для представництва в суді інтересів держави в особі Львівської міської ради за цим позовом.

При винесенні постанови колегія суддів керувалася таким.

За змістом ст. 11 ЦК України вбачається, що Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Предметом позовних вимог є розірвання договору про спільну діяльність, припинення права постійного користування та повернення земельної ділянки.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Загальні положення про спільну діяльність викладено у статтях 1130 та 1131 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.

Статтею 1131 ЦК України передбачено, що договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Отже, зі змісту вказаних законодавчих приписів вбачається, що за своєю суттю спільна діяльність на основі договору є договірною формою об`єднання осіб для досягнення спільної мети.

Як встановлено судом, на підставі ухвали Львівської міської ради №1790 від 15.05.2008 між ЛКП «Спортресурс» та ТОВ «КCК «Львів» було підписано договір про спільну діяльність, відповідно до якого сторони об`єднують свої матеріальні, фінансові, технічні, управлінські, трудові та інші ресурси для здійснення спільної діяльності, спрямованої на підготовку проектно-кошторисної документації, початок будівництва, будівництво та завершення будівництва концертно-спортивного комплексу на земельній ділянці площею 2,2371 га на пр. В. Чорновола - вул. Торф`яній у м. Львові.

Підстави для зміни або розірвання договору передбачені ст. 651 ЦК України і за загальним правилом, викладеним у частині першій цієї статті, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Про зміну або розірвання договору в порядку ч.1 ст. 651 ЦК України сторони вправі домовитися в будь-який час на свій розсуд (крім випадків, обумовлених законодавчо).

Водночас законодавець передбачає випадки, коли розгляд питання про внесення змін до договору чи про його розірвання передається на вирішення суду за ініціативою однієї із сторін. Так, за ч.2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.07.2019 у справі № 289/718/18).

У постанові Верховного Суду від 22.06.2020 у справі № 922/2216/19 зроблено висновок щодо критеріїв істотності порушення умов договору, як підстави дострокового розірвання договору на вимогу сторони в розумінні ст. 651 Цивільного кодексу України, як необхідної передумови розірвання договору в судовому порядку на вимогу однієї сторони. Зазначено, що істотним є таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. Водночас, йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

Згідно витягів з Державного земельного кадастру про земельну ділянку з кадастровим номером :05:003:0112 площею 2,2371 га, що за адресою: м. Львів, вул. Торф`яна, 12, судом встановлено, що така належить до комунальної власності. Цільове призначення вказаної земельної ділянки - для будівництва та обслуговування концертно-спортивного комплексу.

Відповідно до положень ч. 5 ст.16 та ч. 5 ст.60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.

Статтею 80 Земельного кодексу України встановлено, що самостійними суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

Отже, повноваження щодо розпорядження земельною ділянкою на проспекті В. Чорновола - вулиці Торф`яній належить до виключної компетенції Львівської міської ради.

Львівська міська рада є органом місцевого самоврядування, що представляє спільні інтереси територіальної громади міста, здійснює відповідно до закону від імені та в інтересах вказаної територіальної громади правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом.

Як вбачається з детальної інформації про юридичну особу з ЄДРПОУ засновником ЛКП «Спортресурс» є Львівська міська рада (а.с. 58-59). Майно підприємства є комунальною власністю громади міста Львова. Уповноважений орган має право контролювати виконання завдань, покладених власником на підприємство.

Отже, між суб`єктом господарювання ЛКП «Спортресурс» та Львівської міською радою, як засновником вказаного суб`єкта та органом місцевого самоврядування, наділеним господарською компетенцією, існують організаційно-господарські зобов`язання, виконання яких контролює Львівська міська рада.

За умовами п.4.4 договору про спільну діяльність від 19.03.2009 вкладом ЛКП «Спортресурс» (сторона 2 договору) у спільну господарську діяльність є право користування земельної ділянки для забудови (суперфіцій) (а.с. 37-38, 51-53).

Колегія суддів звертає увагу на те, що саме з метою будівництва у м. Львові концертно-спортивного комплексу та готелю було погоджено ЛКП «Спортресурс» місце розташування земельної ділянки і надано дозвіл на виготовлення проекту відведення земельної ділянки площею 2,4767 га пр. В.Чорновола-вул. Торф`яній (а.с. 47), яка в подальшому і була надана ЛКП «Спортресурс» в постійне користування саме для будівництва та обслуговування концертно-спортивного комплексу (а.с. 48).

В п.1 акту приймання-передачі від 29.05.2009 зазначено, що на виконання умов договору про спільну діяльність від 12.05.2009 ЛКП «Спортресурс» передало ТОВ КСК «Львів» земельну ділянку площею 2,2371 га на просп. В. Чорновола - вул. Торф`яній у м. Львові для забудови з метою спорудження концертно-спортивного комплексу (а.с. 35).

Відповідачі не заперечують та не спростовують того факту, що, отримавши відповідну згоду від позивача на будівництво та обслуговування концертно-спортивного комплексу, належних дозволів на виконання будівельних робіт, останні не виготовили, будівництво зазначеного об`єкту так і не розпочали, на даний час об`єкт не збудовано.

Також матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем п.3.2 ухвали Львівської міської ради №1790 від 15.05.2008, відповідно до якого ЛКП «Спортресурс» було зобов`язано укласти інвестиційну угоду та подати її на затвердження на сесію Львівської міської ради.

Виходячи зі змісту вищезазначених ухвал міської ради, з предмета та умов спірного договору, суд зазначає, що метою його укладення було спорудження концертно-спортивного комплексу для розвитку масових видів спорту серед дітей та юнацтва, забезпечення реалізацію соціальних програм. Тобто, під час погодження усіх необхідних документів для укладення договору, позивач розраховував на території міста одержати новий сучасний об`єкт інфраструктури з благоустроєм прилеглої території, створити нові робочі місця, забезпечити надходження податків та зборів до місцевого та державного бюджетів.

Суд наголошує на тому, що правочини, які вчиняються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути неправомірною та недобросовісною.

Проте, внаслідок невиконання відповідачами зобов`язань за договором від 12.05.2009 територіальна громада міста Львова не досягла соціально-економічного позитивного результату, на який розраховувала під час його укладення, адже зі спливом 13 років після укладення такого договору у місті вказане будівництво навіть не розпочате.

Отже, надаючи правову оцінку доказам, поданих сторонами, суд погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що матеріалами справи підтверджується факт невиконання умов спірного договору.

Оскільки Львівська міська рада, як власник майна земельної ділянки, яка надана в постійне користування ЛКП «Спортресурс» для будівництва та обслуговування концертно-спортивного комплексу і за волевиявленням якої, відповідно до п.1 ухвали Львівської міської ради від 19.03.2009 №2519 «Про погодження ЛКП «Спортресурс» укладення з ТОВ концертно-спортивним комплексом «Львів» договору про спільну діяльність» укладено оспорюваний договір, то відповідно може ініціювати питання про його розірвання в зв`язку з заподіянням істотної шкоди суспільному інтересу територіальної громади через його невиконання.

Застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом саме з підстави істотності допущеного порушення договору, визначеної через іншу оціночну категорію - значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за п. 6 ч.1 ст. 3 ЦК України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Наведеним спростовуються доводи скаржника про те, що Львівська міська рада не є стороною спірного договору, а відтак, не вправі вимагати розірвання договору та те, що судом не було вказано в чому полягає шкода Львівської місткої ради.

Порушення відповідачами умов, визначених договором, а також норм законодавства, зазначених вище, є підставою для задоволення позовних вимог про розірвання договору про спільну діяльність.

Пунктом 9.1 договору передбачено, що ТОВ КСК «Львів» (сторона -1) гарантує забезпечення збереження майна на термін дії цього договору та його використання за призначенням. Без письмової згоди іншої сторони жодна із сторін не має права передавати свої права по договору третій особі (п.11.2 договору).

Як зазначалося вище, цільове призначення земельної ділянки за кадастровим номером :05:003:0112 - для будівництва та обслуговування концертно-спортивного комплексу.

Тобто, зі змісту наведених умов договору слідує, що обов`язок сторони використовувати земельну ділянку за цільовим призначенням відповідно до умов договору повинен виконуватись ним безперервно, протягом усього строку дії договору.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи, спірна земельна ділянка використовується третіми особами ТОВ «Автотех К» для облаштування та обслуговування автостоянки, що підтверджується протокол огляду місця події від 07.05.2021, договором оренди від 01.01.2021, а також судовими рішеннями у господарській справі №914/2807/13 (а.с. 39-43).

Покликання скаржника на те, що не він не міг виконати умови договору, оскільки земельна ділянка станом з 2009 року перебувала у користуванні третьої особи -ТОВ «Автолюбительплюс», колегія суддів оцінює критично, адже, як зазначалося вище, судовим рішенням у господарській справі №914/2807/13 було зобов`язано ТОВ «Автолюбитель-плюс» усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою площею 1,7775 га по вул. Торфяній, 12 в м. Львові шляхом її звільнення (земельна ділянка на вул. Торф`яній,12, у місті Львові площею 1,7813 га, які орендував ТОВ «Автолюбитель-Плюс» за договором від 25.06.2005, входить в межі земельної ділянки площею 2,4761 га на пр. В.Чорновола - вул. Торф`яній, яка надана ЛКП "Спортресурс"). Вказаний спір був ініційований прокуратурою Шевченківського району м. Львова в інтересах Львівської міської ради та ЛКП «Спортресурс» за наслідками здійсненою прокуратурою перевірки та встановлення факту порушення земельного законодавства. Будь-яких доказів звернення КСК «Львів» до Львівської міської ради або до ЛКП «Спортресурс» про сприяння або не можливість здійснення будівництва скаржником не надано.

У силу частин 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Таким чином, суд констатує, що відповідачі упродовж дії договору не вживав всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання спірного зобов`язання, а отже, допустив істотне порушення умов договору у розумінні положень ч. 2 ст. 651 ЦК України та не довів належними та допустимими доказами відсутності вини у невиконанні такого зобов`язання.

Відповідно до ст. 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Відповідно до ч.1 ст. 96 Земельного кодексу України, землекористувачі зокрема зобов`язані: а) забезпечувати використання землі за цільовим призначенням та за свій рахунок приводити її у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком випадків незаконної зміни рельєфу не власником такої земельної ділянки; б) додержуватися вимог законодавства про охорону довкілля; в) своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату; г) не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; ґ) підвищувати родючість ґрунтів та зберігати інші корисні властивості землі; д) своєчасно надавати відповідним органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування дані про стан і використання земель та інших природних ресурсів у порядку, встановленому законом; е) дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Суд звертає увагу, що реалізація підстав припинення права власності на землю та права користування земельною ділянкою відбувається з настанням певних умов. При цьому припинення, як і набуття, одних прав може здійснюватися в добровільному порядку, а інших - при настанні спеціальних умов, які реалізуються лише у судовому порядку.

Таким чином, зазначена прокурором у позові підстава, а саме: використання земельної ділянки не за цільовим призначенням, відноситься як до визначених у п. ґ) ст. 141 ЗК підстав припинення права користування земельною ділянкою, так і визначених у п. а) ст.143 ЗК України підстав примусового припинення прав на земельну ділянку, яке здійснюється у судовому порядку.

Примусовий порядок припинення прав на землю закріплено в єдиній нормі земельного закону, що охоплює припинення як права власності на землю, так і права користування земельною ділянкою. В нормах ст. 141, ст. 143 Земельного кодексу України детально регламентуються особливості умов їх реалізації стосовно кожного способу припинення права на земельну ділянку та права землекористування. Проте, оскільки примусове припинення зазначених суб`єктивних прав на землю здійснюється не з волі її власників або землекористувачів, загальним для примусових підстав, які припиняють право власності на землю та право землекористування, є судовий порядок їх застосування.

Так, згідно зі ст. 141 Земельного кодексу України, підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини; ж) передача приватному партнеру, концесіонеру нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці, що перебуває в користуванні державного або комунального підприємства та є об`єктом державно-приватного партнерства або об`єктом концесії.

Нормами п. а) ст. 143 ЗК України окремо передбачені підстави примусового припинення прав на земельну ділянку, які здійснюється у судовому порядку у разі використання земельної ділянки не за цільовим призначенням.

Оскільки, як зазначалося вище, спірна земельна ділянка була надана ЛКП «Спортресурс» в постійне користування саме для будівництва та обслуговування концертно-спортивного комплексу, то з урахуванням встановлених обставин справи, беручи до уваги підстави для розірвання договору, суд вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про припинення права постійного користування на земельну ділянку, адже, відповідачі 1, 2 не виконали взяті на себе згідно договору про спільну діяльність зобов`язання та використовували вказану земельну ділянку не за цільовим призначенням.

На підтвердження вказаного, в матеріалах справи міститься договір оренди (майнового найму) нежитлового приміщення від 01.01.2921, у відповідності до якого ТОВ КСК «Львів» (орендодавець) надає ТзОВ «Автотех К» (орендарю) приміщення для здійснення діяльності з пошуку місць для стоянки автомобілів...за адресою м. Львів вул Торф`яна 12.

Щодо твердження скаржника, зазначених у письмових поясненнях у справі, що припинення права постійного користування, як того вимагає ст. 143 Земельного кодексу, є використання земельної ділянки не за цільовим призначенням, тобто, з іншою метою, ніж та, що встановлена договором, а не той факт, що скаржник фактично не міг використовувати земельну ділянку та відповідно розпочати будівельні роботи, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими з огляду на таке.

Стаття 96 Земельного кодексу зобов`язує землекористувачів забезпечувати використання землі за цільовим призначенням.

Як зазначалося вище, метою надання земельної ділянки було для здійснення будівництва визначеного договором об`єкта нерухомого майна, яка слугує загальносуспільному інтересу. Факт невиконання відповідних умов спірного договору щодо забудови земельної ділянки, а також використання її для облаштування автостоянки (тобто не за призначенням) було встановлено за наслідками розгляду даної справи. Відповідно використання земельної ділянки не за призначенням порушує принцип раціонального використання земель.

За встановлених у справі обставин і відповідно до положень статей 373, 374 ЦК України, ст. 1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" спірна земельна ділянка є об`єктом права власності територіальної громади, а правомочності щодо володіння та користування орендованою земельною ділянкою, як і правомочність розпорядження, є складовими права власності територіальної громади щодо цієї землі, яке включає право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Невиконання відповідачами протягом тривалого часу свого зобов`язання за договором щодо забудови спірної земельної ділянки завдає шкоду раді, з огляду на положення чинного законодавство у сфері благоустрою населених пунктів, які покладають на органи місцевого самоврядування обов`язок із вжиття заходів для раціонального використання території населеного пункту, належного утримання та охорони, створення умов щодо захисту і відновлення сприятливого для життєдіяльності людини довкілля (статті 1, 2, 10, 20 Закону України "Про благоустрій населених пунктів").

Наведені обставини були враховані судом першої інстанції при розгляді позовної вимоги про припинення права постійного користування.

Правильним є також висновок місцевого господарського суду про те, що вимога про повернення земельної ділянки є похідною від вимоги про розірвання договору. Оскільки передача спірної земельної ділянки відповідачу-2 відбулося за актом приймання-передачі від 29.05.2009 відповідно до умов договору про спільну діяльність від 12.05.2009, то це зумовлює і повернення цього об`єкта в тому ж порядку (а.с. 35).

При цьому, колегія суддів вважає, що прокурором правильно визначено спосіб захисту у спірних правовідносинах, оскільки наслідком розірвання договору буде фактичне повернення земельної ділянки у комунальну власність.

Твердження КСК «Львів», що поза увагою місцевого господарського суду залишилося питання наявності чи відсутності на спірній земельній ділянці об`єктів нерухомого майна, то суд апеляційної інстанції зазначає, що питання набуття права приватної власності на об`єкти нерухомого майна не є предметом розгляду даної справи. В даному випадку суд досліджує питання правомірності використання/не використання відповідачами спірної земельної ділянки у відповідності до умов договору про спільну діяльність.

Колегія суддів апеляційного суду також не вбачає порушень судом першої інстанції норм процесуального права, які-б були обов`язковими підставами для скасування оскаржуваного рішення.

Так, з матеріалів справи вбачається, що скаржник - юридична особа ТОВ КСК «Львів», зареєстрований за адресою: 79026, м. Львів, вул. Козельницька, буд.3, що підтверджується інформаційною довідкою з ЄДРПОУ (а.с. 56-57). Аналогічна адреса вказана в апеляційній скарзі самим скаржником (а.с. 142-146), а також у договорі про спільну діяльність від 12.005.2009 та договорі про оренду від 07.05.2021 (а.с. 37-41).

Тобто, іншої адреси ніж вказана скаржником (79026, м. Львів, вул. Козельницька, буд.3) матеріали справи не містять. Доказів повідомлення суд про зміну місцезнаходження юридичної адреси ТОВ КСК «Львів» немає.

Згідно з ч.7 ст. 120 ГПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Усі процесуальні документи суду, а також позовна заява з додатками були надіслані на адресу відповідача-2 ТОВ КСК «Львів»: 79026, м. Львів, вул. Козельницька, буд.3 (а.с. 77, 83, 85-87).

Проте, відповідач-2 явку уповноваженого представника в судові засідання жодного разу не забезпечив, поштове повідомлення про відправлення ухвали суду повернулося на адресу суду із відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 86-87).

Розгляд справи неодноразово відкладався, ухвалами суду явка уповноважених представників сторін не визнавалася обов`язковою (а.с. 104-105, 113-114).

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою.

У постанові Верховного Суду від 24.11.2022 у справі № 904/5431/21 вказано, що направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адреси сторін у справі є достатнім для того, щоб вважати повідомлення учасників справи належним.

Оскільки, як зазначалося вище, ухвалу суду першої інстанції від 06.04.2022, якою прийнято справу № 914/634/22 до провадження та призначено підготовче засідання, надіслано рекомендованою кореспонденцією за дійсною адресою відповідача-2 (а.с. 85-87), суд вважає, що судом вчинено всі можливі дії щодо належного повідомлення учасника справи про судове провадження.

Окрім того, суд звертає увагу скаржника на те, що усі процесуальні документи суду були оприлюднені в Єдиному державному реєстрі судових рішень, тому, скаржник, як зацікавлена особа, не був позбавлений можливості отримувати інформацію про стадії розгляду справи з Єдиного державного реєстру судових рішень.

За наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що в даному випадку розгляд справи за відсутності представника відповідача-2 не суперечить вимогам процесуального закону.

Щодо твердження скаржника про те, що позов про розірвання договору про спільну діяльність від 19.03.2009 поданий зі спливом строку позовної давності, в зв`язку з чим заявляє про застосування позовної давності до спірних правовідносин, то колегія суддів вважає такі твердження безпідставними з огляду на те, що такої заяви до суду першої інстанції подано не було.

Окрім того, слід звернути увагу, що використання відповідачами земельної ділянки всупереч її цільовому призначенню - це протиправні дії, які тривають у часі, існують на момент звернення позивача до суду та ухвалення судами рішень.

Отже, оскільки станом на момент подання даного позову договір про спільну діяльність не був розірваний, тому прокурор, Львівська міська рада протягом строку дії договору не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом, покликаним усунути нецільове використання земельної ділянки, зокрема і шляхом розірвання договору. Такий позов може бути пред`явлений протягом всього строку дії договору (та існування обумовленого таким договором обов`язку виконувати зобов`язання щодо цільового використання земельної ділянки).

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 86 ГПК України).

Таким чином суд зобов`язаній надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Водночас, частини 1,3,4 ст. 13 ГПК України регламентують, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Зважаючи на викладене, за результатами дослідження та оцінки за правилами статті 86 ГПК України зібраних у справі доказів та обставин у сукупності, з урахуванням ст.ст. 2, 13, 14 ГПК України, судом апеляційної інстанції встановлено, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтвердженими належними і допустимими доказами, в свою чергу відповідачами не спростовані, а відтак правомірно задоволені судом першої інстанції.

Згідно зі ст. ст. 73,74,77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Однак, апелянтом всупереч вищенаведеним нормам права, не подано доказів, які б спростували факти, викладені в позовній заяві, а доводи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують правомірність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Оскільки, апеляційна скарга до задоволення не підлягає, то відповідно понесені судові витрати на сплату судового збору за подання апеляційної скарги залишаються за скаржником.

Керуючись, ст.ст. 269, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Концертно-спортивний комплекс «Львів»» залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 02.08.2022 у справі № 914/634/22 залишити без змін.

3. Судовий збір за подання апеляційної скарги залишити за скаржником.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбаченні ст.ст.287-288 ГПК України.

5. Справу повернути до Господарського суду Львівської області.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст складено 15.02.2023.

Головуючий суддя Кравчук Н.М.

судді Скрипчук О.С.

Матущак О.І.