СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2023 року м. Харків Справа № 905/1076/21

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий: судді:Зубченко І.В. (доповідач), Радіонова О.О., Чернота Л.Ф.
при секретарі судового засідання: Склярук С.І.
за участю представників:
від позивача:не з`явився
від відповідача:не з`явився
від третьої особи:не з`явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства Маріупольський морський торговельний порт, м.Маріуполь Донецької області (вх.№222 Д/3 від 21.01.2022р.)
на рішення господарського суду Донецької області
ухвалене15.12.2021р. (повний текст складено та підписано 24.12.2021р. у м.Харкові)
у справі№905/1076/21 (суддя Чернова О.В.)
за позовом Державного підприємства Маріупольський морський торговельний порт, м.Маріуполь Донецької області
до Державної митної служби України, м.Київ, в особі відокремленого підрозділу Донецької митниці, м.Маріуполь Донецької області
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій та Луганській областях, м.Харків
про зобов`язання укласти договір

В С Т А Н О В И В:

Державне підприємство Маріупольський морський торговельний порт, м.Маріуполь Донецької області, позивач, звернулось до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Азовської митниці Держмитслужби, м.Маріуполь Донецької області, про зобов`язання укласти договір №18-03-19/11/21 на відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням орендованих приміщень, у редакції позивача.

Позовні вимоги обґрунтовані ухиленням відповідача від укладання договору на відшкодування витрат Державного підприємства Маріупольський морський торговельний порт, пов`язаних з утриманням орендованих приміщень, що є об`єктом оренди за договором оренди нерухомого майна №4573/2010 від 23.10.2010р., укладеного між відповідачем та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 11.06.2021р., зокрема, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях, м.Харків.

Ухвалою місцевого господарського суду від 07.07.2021р., зокрема, замінено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача у справі №905/1076/21 - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях () його правонаступником Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Донецькій та Луганській областях ().

Ухвалою господарського суду Донецької області від 10.08.2021р. замінено відповідача у справі Азовську митницю Держмитслужби його правонаступником Державною митною службою () в особі Донецької митниці ().

Рішенням господарського суду Донецької області від 15.12.2021р. (повний текст складено та підписано 24.12.2021р.) у справі №905/1076/21 у задоволенні позовних вимог відмовлено. В основу рішення покладено висновки суду про те, що Державним підприємством Маріупольський морський торговельний порт не доведено (не обґрунтовано) ціну договору, як істотну умову договору.

Не погодившись із зазначеним рішенням, Державне підприємство Маріупольський морський торговельний порт звернулося до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, згідно з резолютивною частиною якої просить рішення господарського суду Донецької області від 15.12.2021р. у справі №905/1076/21 скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

На переконання апелянта, оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим з огляду на не з`ясування господарським судом Донецької області обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, встановленим обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. При цьому скаржник зауважує наступне:

- місцевий господарський суд фактично визнав обов`язок відповідача укласти договір, проте відмовив у задоволенні позову з огляду на недоведеність позивачем ціни договору;

- Закон України «Про житлово-комунальні послуги», на який посилається господарський суд Донецької області, не регулює спірні правовідносини, оскільки Державне підприємство Маріупольський морський торговельний порт не надає комунальні послуги, а договір, що є предметом розгляду у справі, стосується відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням орендованих приміщень;

- при вирішенні питання щодо наявності обов`язку відповідача відшкодувати витрати позивача застосуванню підлягає Закон України «Про оренду державного та комунального майна» з урахуванням положень типового договору оренди індивідуально визначеного майна (нерухомого або іншого), що належить до державної власності, та примірного договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю, затверджених наказом Фонду державного майна України №1774 від 23.08.2000р.;

- місцевий господарський суд ототожнив Державне підприємство Маріупольський морський торговельний порт з Адміністрацією морських портів. Водночас, не дивлячись на те, що обидва підприємства відносяться до сфери управління Міністерства інфраструктури України, вказані підприємства є окремими юридичними особами;

- зазначаючи, що Державне підприємство Маріупольський морський торговельний порт не підтвердило суми фактичних витрат за договором за період з січня по листопад 2021р., суд підміняє переддоговірний спір на спір про стягнення заборгованості за вже укладеним договором;

- при розгляд справи судом першої інстанції порушено принцип змагальності сторін. Значна частина наданих позивачем документів не прийнята судом до уваги;

- за висновками суду належними доказами ціни спірного договору є акти про відшкодування витрат, які підтверджують фактичні витрати порту по неукладеному договору. Однак, лише після укладення договору позивач зможе оформити відповідні акти;

- послуги, відображені у спірному договорі, не відносяться до спеціалізованих послуг, які підлягають державному регулюванню, оскільки не передбачені Переліком спеціалізованих послуг, що надаються у морському порту суб`єктами природних монополій, які підлягають державному регулюванню, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України №405 від 03.06.2013р.;

- сума витрат, що підлягає відшкодуванню за 2021р., повинна бути скоригована за фактичним споживанням комунальних послуг.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.01.2022р. вищевказана апеляційна скарга передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (доповідач) Барбашова С.В., судді Медуниця О.Є., Істоміна О.А.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 26.01.2022р. витребувано у господарського суду Донецької області матеріали справи №905/1076/21 та відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження матеріалів справи.

Після надходження матеріалів справи ухвалою суду від 03.02.2022р. поновлено позивачу пропущений строк на апеляційне оскарження рішення; відкрито апеляційне провадження у справі №905/1076/21 з розгляду апеляційної скарги Державного підприємства «Маріупольський морський торговельний порт» на рішення господарського суду Донецької області від 15.12.2021р. у справі №905/1076/21; запропоновано іншим учасникам справи у строк до 17.02.2022р. (включно) подати до суду відзиви на апеляційну скаргу; призначено справу №905/1076/21 до апеляційного розгляду на 22.02.2022р. о 12:30год.

11.02.2022р. відповідачем через систему «Електронний суд» надано відзив на апеляційну скаргу (у межах визначеного судом строку), за змістом якого заявник просить апеляційну скаргу Державного підприємства «Маріупольський морський торговельний порт» на рішення господарського суду Донецької області від 15.12.2021р. у справі №905/1076/21 залишити без задоволення, оскаржуване рішення залишити без змін.

Відповідач вважає доводи апелянта безпідставними та необґрунтованими, оскільки останні не підтверджуються жодними доказами та не спростовують викладених у судовому рішенні висновків. На переконання Донецької митниці, мотиви апеляційної скарги фактично зводяться до мотивів, викладених у позовній заяві, висновки по яким були зроблені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні. У свою чергу, рішення господарського суду Донецької області від 15.12.2021р. є обґрунтованим, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, на переконання відповідача, підстави для його скасування відсутні.

В обґрунтування власної незгоди із доводами позивача, викладеними в апеляційній скарзі, відповідач зазначив наступне:

- твердження скаржника про безпідставність застосування положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та необхідність застосування положень Закону України «Про оренду державного та комунального майна» ґрунтуються на довільному тлумаченні позивачем положень законодавства та суперечать змісту спірних правовідносин і наявним у справі доказам. Сферою застосування Закону України «Про житлово-комунальні послуги» є, у тому числі, комунальні послуги, які отримує відповідач у спірних правовідносинах. Витрати позивача на утримання орендованих відповідачем приміщень включають у себе комунальні послуги, які надаються Державним підприємством «Маріупольський морський торговельний порт» як суб`єктом надання таких послуг (електропостачання, водопостачання та водовідведення, вивіз побутових відходів тощо), з урахуванням особливостей укладення та виконання договорів оренди об`єктів портової інфраструктури, що перебувають у державній власності, балансоутримувачем яких виступає позивач;

- зауваження позивача про те, що судом помилково ототожнено Державне підприємство «Маріупольський морський торговельний порт» з Адміністрацією морських портів України, а також орендоване державне майно з комунальним, формально є обґрунтованим, проте, не вказує на незаконність рішення, не впливає на застосовність висновків суду і не свідчить про неправильне тлумачення господарським судом Донецької області законів;

- судом першої інстанції вірно встановлено, що предметом договору на відшкодування витрат, пов`язаних із утриманням орендованих приміщень, є фактичні витрати понесені балансоутримувачем. Відтак, визначаючи ціну договору у редакції, наданій позивачем, на балансоутримувача покладений обов`язок доведення належними доказами суми фактичних витрат, необхідних для виконання договору. Надані позивачем письмові пояснення та додані до них документальні докази не містять відомостей, які підтверджено бухгалтерськими документами про фактичні витрати на здійснення обслуговування технологічних мереж, а отже не пояснюють природу включення до тарифів на електро-, тепло-, і водопостачання та водовідведення такої складової як витрати на утримання технологічних мереж;

- у пункті 6.1 Проекту договору позивач наполягає на включенні до договору умови про застосування умов договору до правовідносин, які виникли з 01.01.2021р. При цьому згідно з п.2.7 Проекту договору сума витрат, що підлягають відшкодуванню за 2021 рік, повинна бути скоригована за фактичним споживанням комунальних послуг. Враховуючи, що позов пред`явлено у червні 2021р., а розгляд справи по суті здійснювався вже у грудні 2021р., то дана умова передбачає фактичне

відшкодування вже понесених Державним підприємством «Маріупольський морський торговельний порт» з початку року витрат. З огляду на це у позивача була реальна можливість підтвердити документально фактично понесені ним витрати за спожиті орендарем послуги, починаючи з січня 2021р., з метою надання суду можливості перевірити ціну, як істотну умову договору, та обґрунтованість включення до договору умови, передбаченої пунктом 6.1 Проекту;

- позивач в апеляційній скарзі стверджує, що на підтвердження ціни договору ним було надано копії відповідних наказів Державного підприємства «Маріупольський морський торговельний порт», в яких затверджено тарифи на послуги водопостачання та водовідведення, електро- та теплопостачання та інші докази, однак вони не були прийняті судом до уваги. У свою чергу, відповідні накази є локальними актами позивача та не можуть в односторонньому порядку встановлювати обов`язки для інших суб`єктів господарювання, зокрема, відповідача, без надання останнім відповідного погодження;

- самостійно встановлені позивачем у власних локальних актах тарифи є істотно завищеними, порівняно з тарифами інших постачальників комунальних послуг.

Регіональне відділення Фонду державного майна України по Донецькій та Луганській областях своїм правом, наданим ст.263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), не скористалося, відзиву на апеляційну скаргу не надало.

На підставі розпорядження керівника апарату Східного апеляційного господарського суду від 21.02.2022р., у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді-члена колегії Медуниці О.Є., відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для розгляду справи №905/1076/21 сформовано склад колегії суддів: головуючий суддя (доповідач) Барбашова С.В., судді Істоміна О.А., Стойка О.В.

У судовому засіданні 22.02.2022р. представник відповідача підтримав доводи, що викладені у відзиві на апеляційну скаргу. Просив залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін. Позивач та третя особа участь своїх представників у судовому засіданні не забезпечили.

Судова колегія дійшла висновку про об`єктивну неможливість вирішення справи по суті у першому судовому засіданні, а тому з метою забезпечення рівності прав учасників справи на справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спору у даній справі, визнала за можливе на стадії її розгляду по суті оголосити перерву в судовому засіданні до 22.03.2022р.

У свою чергу, відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022р. «Про введення воєнного стану в Україні» та Указів Президента України №133/2022 від 14.03.2022р., №259/2022 від 18.04.2022р., №341/2022 від 17.05.2022р., №573/2022 від 12.08.2022р., №757/2022 від 07.11.2022р. «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» починаючи з 24.02.2022р. на території України діє режим воєнного стану. У зв`язку з наведеним судове засідання, призначене на 22.03.2022р., не відбулося.

У зв`язку з перебуванням у відпустці головуючого судді (доповідача) Барбашової С.В., на підставі розпорядження керівника апарату Східного апеляційного господарського суду від 19.12.2022р., згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя (доповідач) Зубченко І.В., судді Радіонова О.О., Чернота Л.Ф.

Відповідно до ч.14 ст.32 ГПК України у разі зміни складу суду на стадії підготовчого провадження розгляд справи починається спочатку, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. У разі зміни складу суду на стадії розгляду справи по суті суд повторно розпочинає розгляд справи по суті, крім випадку, коли суд ухвалить рішення про повторне проведення підготовчого провадження.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 21.12.2022р. справу №905/1076/21 за апеляційною скаргою Державного підприємства «Маріупольський морський торговельний порт» на рішення господарського суду Донецької області від 15.12.2021р. (повний текст складено та підписано 24.12.2021р.) прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя (доповідач) Зубченко І.В., судді Радіонова О.О., Чернота Л.Ф.; призначено розгляд справи №905/1076/21 на 08.02.2023р. об 11:15год.

У судове засідання Східного апеляційного господарського суду 08.02.2023р. учасники справи повноважних представників не направили, про наявність поважних причин неявки суд завчасно не повідомили.

Відповідно до ч.11 ст.270 ГПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки в судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними. Колегія суддів зазначає, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Судом враховано принцип ефективності судового процесу, який діє у господарському судочинстві і направлений на недопущення затягування процесу, а також положення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що справа має бути розглянута судом у розумний строк.

Керуючись наведеними приписами законодавства, зважаючи на наявність достатніх матеріалів для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, враховуючи, що учасники справи належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, явка представників учасників справи в судове засідання не була визнана судом обов`язковою, приймаючи до уваги, що позиція Державного підприємства Маріупольський морський торговельний порт викладена безпосередньо в апеляційній скарзі, а позиція Донецької митниці - у відзиві на апеляційну скаргу, судова колегія визнала за можливе розглянути справу №905/1076/21 за відсутністю представників учасників справи.

Відповідно до ст.269 ГПК України дискреційні повноваження суду апеляційної інстанції щодо обсягів перегляду справ обмежуються доводами та вимогами апеляційної скарги (ч.1). Виключення з цього правила можливе лише у разі, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч.4).

Відповідно до ст.ст.222, 223 ГПК України та п.17.7 Перехідних положень ГПК України запис судового засідання за допомогою засобів технічної фіксації не здійснювався, складено протокол.

У судовому засіданні 08.02.2023р. проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Розглянувши матеріали господарської справи, апеляційну скаргу, відзив на неї, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції зазначає наступне.

Як установлено господарським судом Донецької області та вбачається з матеріалів справи, 23.12.2010р. між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Донецькій області (далі - орендодавець) та Східною митницею (далі - орендар) укладено договір оренди №4573/2010 нерухомого майна, що належить до державної власності, (далі договір оренди) за умовами п.1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне майно - нежитлові вбудовані приміщення (далі - майно) загальною площею 380,30кв.м, які розташовані на першому та другому поверхах будівлі КПП №1 за адресою: м.Маріуполь, пр.Адмірала Луніна, 99, що знаходяться на балансі Державного підприємства Маріупольський морський торговельний порт (далі - балансоутримувач). Залишкова вартість майна на 01.06.2010р. становить 324.994,01грн.

Відповідно до п.1.2 договору оренди майно передається в оренду з метою розміщення митного поста Азов-порт.

Пунктом 5.11 договору оренди сторони погодили, що орендар зобов`язаний здійснювати витрати, пов`язані з утриманням орендованого майна. Протягом 15 робочих днів після підписання цього договору укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю.

Договір оренди укладено строком на 2 (два) роки, що діє з 23.12.2010р. до 22.12.2012р. включно (п.10.1 договору оренди).

Згідно з п.10.4 договору оренди, у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, договір уважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором.

Відповідно до розділу 12 договору оренду додатки до цього договору є його невід`ємною і складовою частиною. До цього договору додаються: розрахунок орендної плати; акт приймання-передавання орендованого майна.

У якості додатку 2 до договору оренди сторонами підписано акт приймання-передавання від 23.12.2010р.

Договір оренди та додатки до нього підписані уповноваженими представниками сторін без зауважень та скріплені печатками сторін.

Листом №558/10/05-70-03 від 29.01.2016р. відповідач звертався до позивача з пропозицією про внесення змін до договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, №4573/2010 від 23.12.2010р., зокрема, виключити п.5.11 договору оренди.

Державне підприємство Маріупольський морський торговельний порт листами №35-04/109 від 24.03.2016р. та №35-04/110 від 24.03.2016р., а також Донецька митниця Державної фіскальної служби України листом №1536/9/05-70-03-3 від 28.03.2016р. зверталися до Міністерства інфраструктури України та Регіонального відділення Фонду державного майна України у Донецькій області про надання погодження запропонованих змін до договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, №4573/2010 від 23.12.2010р.

Зі змісту листа Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області №18-05/03497 від 29.06.2016р. убачається, що Міністерство інфраструктури України листом №5808/16/10-16 від 08.06.2016р. повідомило про відмову у внесенні змін у договір оренди №4573/2010 від 23.12.2010р.

Листом №35-09/190 від 07.06.2016р. Державне підприємство Маріупольський морський торговельний порт відмовилося від внесення змін до договору оренди.

За результатами звернень Донецької митниці Державної фіскальної служби України Міністерство фінансів України листом №34-010-11-10/15271 від 09.06.2017р. надало відповідь, що витрати на функціонування пунктів пропуску через державний кордон, включаючи плату за отримані комунальні послуги, мають здійснюватися за рахунок і в межах видатків, передбачених Законом України про Державний бюджет України для розпорядників бюджетних коштів, на яких покладено обов`язок з утримання пунктів пропуску, з відповідною бюджетною програмою, і враховувати при формуванні показників проекту Державного бюджету на відповідний рік.

Листом №8622/10/05-70-03-03 від 29.12.2017р. відповідач повторно звернувся до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області з пропозицією щодо внесення змін до договору оренди №4573/2010 від 23.12.2010р.

Листом №18-03-22-09 від 03.12.2020р. позивач звернувся до відповідача з проханням надати довідку із зазначенням чисельності працівників Азовської митниці Держмитслужби, графіку роботи, переліку офісного та комунально-побутового електрообладнання (кількість та потужність обладнання, час використання), що знаходяться в орендованих приміщеннях будівлі КПП-1, а також надати інформацію щодо фактичного використання Митницею 380,30кв.м площ, переданих у оренду (офіс, склад, побутові приміщення тощо та для розміщення яких підрозділів), для визначення витрат з утримання орендованих приміщень та складання калькуляцій вартості комунальних послуг на 2021р.

На вказаний запит відповідач надав інформаційну довідку про чисельність посадових осіб, які розміщуються в орендованому приміщені підприємства, графік їх роботи, перелік офісного та побутового обладнання, що перебуває в їх користуванні.

Державне підприємство Маріупольський морський торговельний порт неодноразово зверталося до відповідача з пропозицією укласти договір на відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням орендованих приміщень, зокрема, листами №35-04/40 від 09.02.2016р., №11-04/34 від 25.01.2017р., №11-24/18 від 05.03.2019р., №11-24/11 від 20.02.2020р., №18-03/323 від 10.02.2021р.

Разом з тим, за результатами розгляду проекту договору відповідач відмовлявся від укладення вказаного договору, про що свідчать наявні у матеріалах справи листи №858/10/05-70-10 від 22.02.2016р., №679/10/05-70-03 від 08.02.2017р., №1888/10/05-70-03 від 13.03.2019р., №7.1-08-1/7.1-21/13/801 від 25.02.2020р., №7.1-08-1/7.1-21/13/869 від 17.02.2021р.

Відмова відповідача укласти з позивачем договір на відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням орендованого приміщення, стала підставою звернення Державного підприємства Маріупольський морський торговельний порт з розглядуваним позовом до суду.

Східний апеляційний господарський суд, дослідивши правову природу спірних правовідносин з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, надаючи оцінку всім обставинам справи, оцінивши надані сторонами на підтвердження їх вимог докази, зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.

Згідно з приписами ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі з договорів.

Частиною 1 ст.173 Господарського кодексу України (далі ГК України) встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст.174 ГК України).

У силу ст.179 ГК України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями (ч.1). Укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування (ч.3).

Відповідно до ч.7 ст.179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

За умовами ч.1 ст.627 ЦК України відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Положеннями ст.14 ЦК України унормовано, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушеною до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

Згідно з приписами ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частиною 1 ст.640 ЦК України передбачено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття (ч.1 ст.641 ЦК України).

Статтею 649 ЦК України встановлено, що розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування та в інших випадках, встановлених законом, вирішуються судом. Розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору не на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, можуть бути вирішені судом у випадках, встановлених за домовленістю сторін або законом.

Спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов`язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору (ч.1 ст.187 ГК України).

Зі змісту зазначеної статті вбачається, що переддоговірним є спір, який виникає у разі, якщо сторона ухиляється або відмовляється від укладення договору в цілому або не погоджує окремі його умови. При цьому передати переддоговірний спір на вирішення суду можливо лише тоді, коли хоча б одна із сторін є зобов`язаною його укласти через пряму вказівку закону, або на підставі обов`язкового для виконання акта планування. В інших випадках спір про укладення договору чи з умов договору може бути розглянутий господарським судом тільки за взаємною згодою сторін або якщо сторони зв`язані зобов`язанням укласти договір на підставі існуючого між ними попереднього договору.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.05.2018р. у справі №61/341.

Таким чином, згідно з приписами законодавства, на розгляд суду може бути переданий переддоговірний спір у випадках, якщо це: 1) спір, що виник при укладанні договору за державним замовленням; 2) якщо це договір, укладення якого є обов`язковим на підставі закону; 3) в інших випадках, встановлених законом; 4) інші переддоговірні спори, якщо це передбачено угодою сторін, або на підставі укладеного між сторонами попереднього договору.

Відповідно до ч.2 ст.10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (у редакції, чинній на момент укладення договору №4573/2010 від 23.12.2010р.) укладений сторонами договір оренди в частині істотних умов повинен відповідати типовому договору оренди відповідного майна. Типові договори оренди державного майна розробляє і затверджує Фонд державного майна України, типові договори оренди майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, затверджують відповідно Верховна Рада Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування.

Отже, законом в імперативному порядку було визначено необхідність дотримання при укладенні договору оренди державного майна певних істотних умов, які визначаються Типовим договором оренди державного майна, розробленим та затвердженим Фондом державного майна України.

Типовим договором оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності, було передбачено як істотну умову договору оренди обов`язок орендаря здійснювати витрати, пов`язані з утриманням орендованого майна, та протягом 15 робочих днів після підписання цього договору укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю (аналогічні умови викладені у п.5.11 договору оренди).

Таким чином, переддоговірний спір щодо укладення з балансоутримувачем орендованого державного майна договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг законодавцем віднесено до категорії переддоговірних спорів (укладення договору є обов`язковим в інших випадках, передбачених законом). Ухиляння сторони договору оренди від прийнятих на себе зобов`язань, визначених договором оренди на підставі типового договору, затвердженого компетентним державним органом відповідно до вимог спеціального закону, надає право третій особі відповідно до ст.511 ЦК України вимагати такого виконання зобов`язаною особою (орендарем) у судовому порядку. Відтак згідно з ч.3 ст.179 ГК України такі переддоговірні спори можуть розглядатися судами.

У прохальній частині позовної заяви Державне підприємство Маріупольський морський торговельний порт просить зобов`язати відповідача укласти відповідний договір. У свою чергу, господарський суд Донецької області дійшов вірного висновку про те, що визначення позивачем предмета спору "про зобов`язання відповідача укласти договір у певній редакції" є письмовим волевиявленням позивача щодо вступу у зобов`язальні правовідносини шляхом укладення такого договору за рішенням суду про укладення договору відповідно до ст.187 ГК України.

Отже, між позивачем та відповідачем виникли правовідносини з оренди державного майна, які регулюються нормами Закону України «Про оренду державного та комунального майна», згідно з ч.2 ст.17 якого методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються для об`єктів, що перебувають у державній власності, Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України №786 від 04.10.1995р. затверджено Методику розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, згідно з п.3 якої до плати за оренду індивідуально визначеного майна не включаються витрати на утримання орендованого майна та плата за послуги, які відповідно до укладених угод зобов`язуються надавати орендарю державне підприємство, організація, господарське товариство, на балансі яких перебуває це майно.

Таким чином, на законодавчому рівні розмежовано нарахування, пропорції та розподіл орендної плати і витрат на утримання орендованого майна, що підлягають сплаті на підставі відповідних типових договорів, укладених з орендарем окремо щодо оренди та щодо витрат на утримання майна і надання комунальних послуг.

Східний апеляційний господарський суд зазначає, що відповідний договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю мав бути укладений між відповідачем, як орендарем, та позивачем, як балансоутримувачем нерухомого майна, що належить до державної власності, виходячи як з умов укладеного договору оренди №4573/2010 від 23.12.2010р. (п.5.11 договору оренди), які є обов`язковими для виконання відповідно до положень ст.629 ЦК України, так і виходячи з норм діючого спеціального законодавства з питань оренди державного майна.

Разом з тим, згідно з ч.1 ст.641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Аналіз названих положень законодавства свідчить про необхідність надання правової оцінки істотним умовам договору на відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням орендованих приміщень, у запропонованій позивачем редакції.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України Про житлово-комунальні послуги (у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин між сторонами за редакцією договору) комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник (ч.ч.1, 2 ст.19 Закону України Про житлово-комунальні послуги).

Істотними умовами договору на надання житлово-комунальних послуг є, зокрема, вичерпний перелік житлово-комунальних послуг, тарифи та їх складові на кожну з цих послуг, загальна вартість послуг.

За змістом апеляційної скарги Державне підприємство Маріупольський морський торговельний порт наголошує на тому, що Закон України «Про житлово-комунальні послуги» не регулює спірні правовідносини, оскільки Державне підприємство Маріупольський морський торговельний порт не надає комунальні послуги, а договір, що є предметом розгляду у справі, стосується відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням орендованих приміщень.

Спростовуючи зазначені твердження судова колегія зауважує на наступному. Відповідно до ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Споживачем житлово-комунальних послуг визнається фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Згідно з положеннями названого Закону України до комунальних належать: послуги з постачання та розподілу природного газу, електричної та теплової енергії, гарячої води, централізованого водопостачання та водовідведення, поводження з побутовими відходами, до житлових послуга з управління багатоквартирним будинком.

Отже, сферою застосування даного Закону є, у тому числі, комунальні послуги, які отримує відповідач у спірних правовідносинах. Підтвердженням цьому є проект договору в запропонованій позивачем редакції, на укладанні якого він наполягає. Так, згідно з п.1.1 договору «балансоутримувач забезпечує обслуговування (прибирання приміщень загального користування та прибудинкової території, охорону приміщення, вивіз відходів, надання комунальних послуг)…».

Поряд із цим, наявні в матеріалах справи копії наказів Державного підприємства Маріупольський морський торговельний порт, зокрема, №688 від 10.12.2020р. «Про зміну тарифу на надання послуг з постачання теплової енергії», також є підтвердженням того, що позивач є надавачем комунальних послуг.

Форма та зміст (умови) примірного договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю затверджені наказом Фонду державного майна України №1774 від 23.08.2000р. «Про затвердження договорів оренди».

Згідно з ч.5 ст.180 ГК України ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України.

Державні регульовані ціни запроваджуються Кабінетом Міністрів України, органами виконавчої влади, державними колегіальними органами та органами місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень у встановленому законодавством порядку (ч.1 ст.191 ГК України).

Відповідно до ч.1 ст.632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Як убачається з наданої позивачем редакції договору, орендар бере на себе обов`язок відшкодувати витрати балансоутримувача, пов`язані зі сплатою податку на земельну ділянку, на якій розташована будівля, прибиранням приміщень загального користування та прибудинкової території, вивозу відходів, що утворюються в процесі діяльності орендаря, охороною приміщень будівлі, що здійснюється відділом внутрішньої охорони порту пропорційно до займаної орендарем площі у будівлі, витрати, пов`язані з тепло, водо, електрозабезпеченням орендованого приміщення та прийманню стоків (п.1.4 договору).

У п.п.2.6-2.7 договору в редакції позивача визначено, що витрати балансоутримувача, що підлягають відшкодуванню за цим договором, розраховуються на підставі діючих тарифів на комунальні послуги, а також надбавок, що зумовлюються вартістю витрат балансоутримувача з передачі комунальних послуг через мережі балансоутримувача, які визначаються калькуляцією балансоутримувача.

Сума витрат, що підлягає відшкодуванню за 2021р., становить 671.146,64грн., у тому числі ПДВ 111.857,77грн., та складається з: витрат на утримання орендованих приміщень 319.062,24грн., у тому числі ПДВ 53.177,04грн. (КЕКВ 2240); витрат по сплаті земельного податку 11.883,36грн., у тому числі ПДВ 1.980,56грн.; витрат з електрозабезпечення приміщення 150.284,30грн., у тому числі ПДВ 25.047,38грн. (КЕКВ 2273); витрат з водопостачання і водовідведення 7.339,68грн., у тому числі ПДВ 1.223,28грн. (КЕКВ 2272); витрат з теплопостачання 182.577,06грн., у тому числі ПДВ 30.429,51грн. (КЕКВ 2271). Сума витрат, що підлягає відшкодуванню за 2021р., повинна бути скоригована за фактичним споживанням комунальних послуг.

Як вірно встановлено господарським судом Донецької області, предметом договору на відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням орендованих приміщень, є фактичні витрати, понесені балансоутримувачем. У зв`язку із чим, визначаючи ціну договору у редакції, наданій позивачем, на балансоутримувача покладений обов`язок доведення належними доказами суми фактичних витрат, необхідних для виконання договору.

За умовами п.п.2.1, 2.2 договору в редакції позивача розрахунковим періодом є календарний місяць. Оплата наданих послуг здійснюється орендарем на підставі актів на відшкодування витрат та рахунків, що виставляються балансоутримувачем, не пізніше десяти календарних днів з дня отримання включно.

У свою чергу, Державним підприємством Маріупольський морський торговельний порт не надано належних та допустимих у контексті норм ГПК України доказів на підтвердження суми фактично понесених витрат балансоутримувачем, які підлягають відшкодуванню відповідачем, з січня по листопад 2021р. Зазначені обставини виключають можливість здійснення перевірки правомірності визначення ціни договору в сумі 671.146,64грн.

Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23.01.2019р. у справі №355/385/17 та від 18.04.2018р. у справі №753/11000/14-ц зробив висновок про те, що особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний із неясністю такої умови.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 01.06.2021р. у справі №916/770/19 зробив правовий висновок, відповідно до якого тягар доведення відповідності понесених балансоутримувачем фактичних витрат, необхідних для виконання договору, покладається на балансоутримувача.

Приймаючи до уваги, що Державним підприємством Маріупольський морський торговельний порт не надано суду належних доказів на підтвердження обґрунтованого визначення ціни договору в наданій позивачем редакції, господарський суд Донецької області дійшов вірного висновку про те, що ціна договору, як істотна умова договору, є недоведеною, що, у свою чергу, є підставою для відмови у визнанні укладеним договору на відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням орендованих приміщень, у редакції, наданій позивачем.

Східний апеляційний господарський суд приймає до уваги доречні послання скаржника про те, що місцевий господарський суд при постановленні оскаржуваного рішення безпідставно ототожнив Державне підприємство Маріупольський морський торговельний порт з Адміністрацією морських портів. Разом з тим, за висновками судової колегії, зазначене не вплинуло на правомірність висновків суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги відхиляються судовою колегією як такі, що спростовані викладеними вище висновками Східного апеляційного господарського суду та не доводять наявності правових підстав для задоволення вимог апеляційної скарги Державного підприємства Маріупольський морський торговельний порт за наведеними в ній мотивами.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Відтак, враховуючи, що апеляційний господарський суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, які (доводи і вимоги апеляційної скарги) у даному випадку не підтверджують ухвалення оскаржуваного рішення із порушеннями, визначеними ст.277 ГПК України в якості підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, а підстав для виходу за межі апеляційних доводів і вимог у порядку ч.4 ст.269 цього Кодексу апеляційним судом встановлено не було, апеляційна скарга Державного підприємства Маріупольський морський торговельний порт підлягає залишенню без задоволення, оскаржуване рішення - без змін.

За змістом ст.129 вказаного Кодексу такий результат апеляційного перегляду має наслідком віднесення на рахунок скаржника витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.129, 269, 270, 273, 275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства Маріупольський морський торговельний порт, м.Маріуполь Донецької області, на рішення господарського суду Донецької області від 15.12.2021р. (повний текст складено та підписано 24.12.2021р.) у справі №905/1076/21 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 15.12.2021р. (повний текст складено та підписано 24.12.2021р.) у справі №905/1076/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

У судовому засіданні 08.02.2023р. проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Повний текст постанови складено та підписано 13.02.2023р.

Головуючий суддя І.В. Зубченко

Суддя О.О. Радіонова

Суддя Л.Ф. Чернота