ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КІРОВОГРАДСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2023 рокум. Кропивницький Справа № 912/1550/22

Господарський суд Кіровоградської області у складі судді Закуріна М.К., розглянув справу

за позовом заступника керівника Новоукраїнської окружної прокуратури в інтересах держави в особі

позивача Міністерства освіти і науки України,

до:

відповідача-1 Регіонального відділення Фонду державного майна по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях,

відповідача-2 Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська тепло енергетична компанія»,

про визнання недійсним договору оренди майна та зобов`язання повернути майно,

за участю:

- третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, Професійно-технічного училища № 16 м. Мала Виска,

- секретаря судового засідання Ліподат Я.В.,

- прокурора Топонар Н.С. позивача - не з`явився, відповідача-1 - Павловської С.С., відповідача-2 - Бірюкова А.О., третьої особи - не з`явився,

та

у с т а н о в и в:

ДІЇ ТА АРГУМЕНТИ ПРОКУРОРА

28.10.2022 заступник керівника Новоукраїнської окружної прокуратури (надалі Прокурор) звернувся з позовом в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України (надалі а Міністерство) до Регіонального відділення Фонду державного майна по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях (надалі Відділення Фонду), а також Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська тепло енергетична компанія» (надалі Товариство) та просить суд:

- визнати недійсним договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, № 42-34/21 від 10.12.2021, укладений між Відділенням Фонду та Товариством;

- зобов`язати Товариство повернути державне майно, що перебуває в управлінні Міністерства, приміщення котельні (комори) площею 122 кв. м, яке знаходиться за адресою: Кіровоградська область, Новоукраїнський район, м. Мала Виска, вул. Шевченка, 56/1; в оперативне управління балансоутримувачу Професійно-технічному училищу № 16 м. Мала Виска (надалі Училище).

Обґрунтовуючи позовні вимоги Прокурор вказав, що:

- позовна заява вжита як захід прокурорського реагування та направлена на захист економічних інтересів держави, оскільки Позивач не вжив своєчасні та необхідні заходи щодо захисту державного майна від нецільового його використання;

- приміщення котельні є державною власністю та перебуває в управлінні Міністерства і обліковується на балансі Училища;

- 10.12.2021 без належного дозволу від Міністерства Відділення Фонду уклало з Товариством договір оренди № 42-34/21, за яким передало у користування приміщення котельні;

- така передача суперечить відповідному порядку передачі державного майна в оренду, оскільки не була погоджена з Міністерством, та є порушенням положень статті 6 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», пунктів 30, 32 частини 1 статті 6 Закону України «Про управління об`єктами державної власності»;

- Училище являється бюджетною установою, закладом освіти, а тому згідно з частиною 4 статті 80 Закону України «Про освіту» його майно не підлягає використанню для видів діяльності, які не пов`язані з освітою;

- Товариство не використовує орендоване майно в освітній діяльності та при укладенні договору не вказувало на неї, а тому майно фактично використовується не за освітнім призначенням;

- при передачі майна в оренду визначення його вартості здійснене з порушенням статті 8 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», оскільки за договором вона окреслена як балансова залишкова вартість у сумі 53517 грн, але відповідно до листа Училища за вих. № 189 від 05.10.2021 залишкова та ринкова вартість становила 372125,15 грн;

- неправомірне визначення вартості майна вплинуло на визначення розміру орендної плати, яка у зв`язку з цим значно занижена;

- у зв`язку з допущеними порушеннями при укладенні договору він є недійсним за статтями 203, 215 Цивільного кодексу України, а саме як такий, що суперечить актам цивільного законодавства;

- за наслідками недійсного правочину Товариство зобов`язане повернути орендоване майно; правовою підставою повернення є положення частини 1 статті 785 ЦК України.

ДІЇ ТА АРГУМЕНТИ МІНІСТЕРСТВА

Міністерство підтримує позовні вимоги Прокурора, просить позов задовольнити та зазначає, що:

- у його управлінні перебуває державне майно Училища, у тому числі котельня;

- передача майна в оренду здійснена без погодження з ним, оскільки листом № 1/221-22 від 06.01.2022 воно не надало відповідний дозвіл, а тому порушена встановлена законом процедура передачі майна в оренду;

- за статтями 79, 80 Закону України «Про освіту» майно закладів освіти може передаватися в оренду виключно з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням освітнього процесу, а тому робота котельні, як складової цілісного майнового комплексу Училища та яка виконує функцію теплового опалення, може бути забезпечена самим Училищем;

- котельня є частиною майнового комплексу Училища, а тому складає майно об`єкту освіти і не може відокремлюватися від нього за своїм функціональним призначенням; невикористання його Училищем не свідчить про неприналежність його до об`єкта освіти;

- при укладенні договору неправомірно визначена вартість майна, оскільки в порушення статті 8 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» не була здійснена її переоцінка.

ДІЇ ТА АРГУМЕНТИ ВІДДІЛЕННЯ ФОНДУ

Відділення Фонду позовні вимоги не визнає та вказує, що:

- при укладенні договору була дотримана відповідна процедура, у тому числі включення майна до Переліку, встановленого Порядком передачі в оренду державного та комунального майна, за наказом № 12/02-584 від 26.10.2021; включення майна до Переліку відбулося за ініціативою самого Училища;

- договір оренди укладений за результатами проведеного аукціону та визначення переможця і на час його проведення будь-які заперечення від Міністерства щодо оренди не надходили;

- довідкою № 168 від 19.10.2021 Училище визначило залишкову вартість майна у сумі 53517 грн, а тому відображення у договорі оренди цієї вартості відповідає приписам частин 1, 2 статті 8 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»;

- визначення вартості майна за ринковою вартістю при укладенні договору не застосовувалося, оскільки підстави для цього були відсутні, що відповідає частині 4 статті 8 вказаного Закону.

ДІЇ ТА АРГУМЕНТИ ТОВАРИСТВА

Товариство позовні вимоги не визнає та вказує, що:

- заперечення на передачу майна в оренду Міністерство надало не у встановлений законом строк, а тому на підставі пункту 2 статті 6 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» Відділення Фонду до моменту отримання заперечення вважало погодженим дозвіл щодо передачі майна в оренду;

- майно котельні, як предмет оренди, не пов`язане із навчально-виховною, навчально-виробничою, науковою діяльністю Училища, а тому могло передаватися в оренду на загальних підставах;

- орендна плата за договором фактично є додатковим джерелом доходу Училища, що відповідає частині 4 статті 61 Закону України «Про освіту»;

- функціонально котельня призначена для вироблення теплової енергії, а тому окремо не може використовуватися у навчальному чи виховному процесі;

- Позивач не довів, що укладений договір порушує його права.

ПРЕДМЕТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН

З огляду на зміст викладених обставин, предмет заявлених вимог та позицій сторін, суд вважає, що з метою вирішення спору повинен надати, серед інших, відповіді на основні питання спору (з урахуванням послідовності їх установлення), а саме:

- чи наявні підстави для прокурорського представництва?

- чи допущені при укладені спірного договору порушення діючого законодавства та чи є вони підставою для визнання договору недійсним?

- чи порушені права позивача оспорюваним договором, з урахуванням того, що він не є учасником договору?

- чи є (у випадку позитивних відповідей на попередні питання) обраний Прокурором спосіб захисту порушених прав належним та ефективним, з огляду на заявлення вимог про недійсність лише до двох учасників договору, при укладенні його трьома?

- чи є (у випадку позитивних відповідей на попередні питання) обраний Прокурором спосіб захисту порушених прав в частині вимоги про повернення майна належним та ефективним у зв`язку з необхідністю вчинення дій на користь особи, яка не має статусу сторони у справі (на користь Училища)?

Визначена судом послідовність надання відповідей на питання (при усвідомлені відсутності необхідності встановлювати підставність заявлених вимог при неправильному способі захисту) пов`язана з тим, що окреслення правильності способу захисту порушених прав у цьому спорі можливе лише за наслідками установлення правомірності заявлених вимог, оскільки Прокурор позовні вимоги заявив в інтересах особи, яка не є учасником договору, а вимоги в частині зобов`язання повернути майно обґрунтував загальними положеннями про наслідки припинення договору найму (які не стосуються реституції).

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ ТА РІШЕННЯ СУДУ

Ухвалою від 31.10.2022 суд відкрив провадження у справі за правилами загального провадження та сторонам установив строки для надання процесуальних заяв.

Підготовче провадження суд здійснив у засіданнях, які відбулися 30.11.2022, 21.12.2022 та 25.01.2023.

Під час підготовчого провадження Товариство подало клопотання про залишення позову без розгляду з обґрунтуванням недотримання Прокурором положень статті 23 Закону України «Про прокуратуру» щодо повідомлення Міністерства про подачу позову до суду в його інтересах. Зокрема, вказало, що Прокурор повідомлення про звернення до суду з позовом направив 20.10.2022, а вже 24.10.2022 датував сам позов і звернувся до суду. При цьому Прокурор не надав Міністерству можливості самостійно звернутися до суду.

Суд прийняв це клопотання до розгляду та розглянув перед початком розгляду справи по суті, оскільки воно фактично є частиною правової позиції Товариства щодо заявленого до нього позову та висловлення відповідних заперечень з прокурорського представництва.

За результатами розгляду суд відмовив у його задоволенні, виходячи з того, що за змістом абзацу 2 частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» обов`язком Прокурора є попередньо, до звернення до суду з позовом, повідомити про це відповідного суб`єкта владних повноважень.

У справі суд установив, що Міністерство отримало відповідне повідомлення Прокурора 24.10.2022, а з позовом до суду Прокурор звернувся 26.10.2022, що слідує з поштової квитанції № 300 (т. 1, а.с. 120).

Отже, Прокурор дотримався правових норм, а з урахуванням листа Міністерства за вих. № 1/11818-22 від 07.10.2022 (т. 1, а.с. 104-105), в якому воно висловилося про відсутність ініціативи у самостійному зверненні до суду з позовом, його звернення 26.10.2022 без очікування реакції Міністерства є логічним.

Розгляд справи по суті суд здійснив у судовому засіданні, яке відбулося 15.02.2023. Справа розглянута без участі представника Міністерства та Училища, оскільки вони у засідання не прибули, хоча належним чином були повідомлені про судовий розгляд.

УСТАНОВЛЕНІ ОБСТАВИНИ

Відповідно до Статуту Професійно-технічного училища № 16 м. Мала Виска у редакції 2018 року (т. 1, а.с. 79-100):

- ПТУ № 16 м. Мала Виска підпорядковане Міністерству освіти і науки України; є державним закладом професійної освіти (пункту 1.1.);

- майно Училища є об`єктами державної власності, що закріплюється за ним на праві оперативного управління; функції управління майном здійснює центральний орган виконавчої влади у сфері освіти і науки (пункт 7.9.).

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 312341157 від 13.10.2022 (т. 1, а.с. 106) вбачається, що у Реєстрі наявні відомості під реєстраційним номером 31 щодо державної реєстрації права власності з-поміж інших на котельню (літера «К»); вона є частиною комплексу будівель, які знаходиться за адресою: Кіровоградська область, м. Мала Виска, вул. Шевченка, б. 56, корп. 1; відноситься до державної власності; власником є Міністерство освіти і науки України.

10.09.2021 ТОВ «Українська тепло енергетична компанія» відповідно до листа за вих. № 7 (т. 1, а.с. 178) звернулося до Регіонального відділення Фонду державного майна по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях та ПТУ № 16 м. Мала Виска, в якому висловило зацікавленість в оренді приміщення котельні, площею 122 кв. м, яка знаходиться за адресою: Кіровоградська область, м. Мала Виска, вул. Шевченка, б. 56, корп. 1; з метою надання послуг теплопостачання, та просило включити майно до переліку Першого типу.

15.09.2021 РВ ФДМ по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях листом за вих. № 16/2-02-2244 (т. 1, а.с. 179) здійснило запит інформації від ПТУ № 16 м. Мала Виска щодо характеристики відповідного майна, його первісної та залишкової вартості.

Відповідно до наказу директора ПТУ № 16 м. Мала Виска № 75-к від 20.09.2021 (т. 1, а.с. 180) Училищем наданий дозвіл на передачу в оренду приміщення котельні.

Листом за вих. № 189 від 05.10.2021 (т. 1, а.с. 181) ПТУ № 16 м. Мала Виска повідомило РВ ФДМ по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях про: намір передати приміщення котельні (комори) в оренду; прохання включити його до переліку Першого типу із цільовим призначенням для забезпечення повітряно-температурного режиму.

Відповідно до наданої ПТУ № 16 м. Мала Виска РВ ФДМ по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях довідки № 168 від 19.10.2021 (т. 1, а.с. 184): воно являється балансоутримувачем котельні; первинна вартість об`єкту складає 107035 грн, залишкова вартість 53517 грн, ринкова вартість 372125,15 грн станом на 30.09.2021.

10.11.2021 ТОВ «Українська тепло енергетична компанія» звернулося до РВ ФДМ по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях із заявою № 22 (т. 1, а.с. 125) про передачу приміщення котельні в оренду.

Як слідує із протоколу електронного аукціону № LLE001-UA-482 (т. 1, а.с. 186-187), сформованого 24.11.2021 та проведеного 25.11.2021 Товариством з обмеженою відповідальністю «Національна електронна біржа» на замовлення організатора РВ ФДМ по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, був здійснений аукціон з оренди приміщення котельні (комори), площею 122 кв. м, яка знаходиться за адресою: Кіровоградська область, м. Мала Виска, вул. Шевченка, б. 56, корп. 1. Переможцем аукціону стало ТОВ «Українська тепло енергетична компанія».

26.11.2021 ПТУ № 16 м. Мала Виска звернулося з листом за вих. № 348 (т. 1, а.с. 54) до Департаменту освіти і науки Кіровоградської обласної державної адміністрації про надання дозволу на укладення з ТОВ «Українська тепло енергетична компанія» договору оренди приміщення котельні, площею 122 кв. м, яка знаходиться за адресою: Кіровоградська область, м. Мала Виска, вул. Шевченка, б. 56, корп. 1.

10.12.2021 РВ ФДМ по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, виступаюче у якості орендодавця, ПТУ № 16 м. Мала Виска, як балансоутримувач, та ТОВ «Українська тепло енергетична компанія», як орендар, уклали договір оренди № 42-34/21 (т. 1, а.с. 191-204) за умовами якого:

- Орендодавець і Балансоутримувач передають, а Орендар приймає у строкове платне користування майно зазначене у пункті 4 Розділу І (пункт 1.1. Розділу ІІ);

- об`єктом оренди є нежитлове приміщення котельні, площею 122 кв. м, яка знаходиться за адресою: Кіровоградська область, м. Мала Виска, вул. Шевченка, б. 56, корп. 1 (пункт 4.1. Розділу І);

- балансова залишкова вартість, визначена на підставі фінансової звітності балансоутримувача, складає 53517 грн без ПДВ (пункт 6.1. Розділу І);

- цільове призначення майна виробництво та постачання теплової енергії (пункт 7.1.1.);

- місячна орендна плата 535,17 грн без ПДВ (пункт 9.1. Розділу І);

- договір дії договору до 09.12.2026 (пункт 12.1. Розділу І).

У той же день (10.12.2021) РВ ФДМ по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, ПТУ № 16 м. Мала Виска та ТОВ «Українська тепло енергетична компанія» склали й підписали акт приймання-передачі (т. 1, а.с. 205-206) орендованого майна.

06.01.2022 Міністерство освіти і науки України надіслало Департаменту освіти і науки Кіровоградської обласної державної адміністрації листа за вих. № 1/221-22 (т. 1, а.с. 72), в якому висловило заперечення (не надало дозвіл) щодо передачі в оренду приміщення котельні, площею 122 кв. м, яка знаходиться за адресою: Кіровоградська область, м. Мала Виска, вул. Шевченка, б. 56, корп. 1.

ОЦІНКА УСТАНОВЛЕНИХ ОБСТАВИН ТА ЗАКОНОДАВСТВА

Щодо прокурорського представництва

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді урегульовано у статті 23 Закону України «Про прокуратуру». Ця стаття визначає, що таке представництво полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина 1); прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (частина 3); наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді; прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва; прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта владних повноважень (абзаци перший - третій частини 4).

У свою чергу, частиною 3 статті 53 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а за абзацом другим частини 5 цієї ж статті у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

Відповідно до положень частини четвертої статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: у чому полягає порушення інтересів держави; необхідність їх захист; визначені законом підстави для звернення до суду прокурора; зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Поряд з цим, Верховним Судом (у постанові колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.12.2018 у справі № 922/901/17, у постанові колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 924/1256/17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18) надані правові висновки стосовно застосування вказаних правових положень щодо прокурорського представництва, основними з яких є:

- обов`язок прокурора обґрунтувати та довести підстави для представництва, у тому числі у чому полягає бездіяльність компетентного органу;

- необхідністю представництва є недотримання таким органом розумного строку на звернення до суду із позовом;

- розумність строку повинна визначатися судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту, а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Отже, з огляду на викладене, прокурор повинен дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься у позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Таким чином, з огляду на вказані правові положення та висновки Верховного Суду стосовно їх застосування, суд вважає, що:

- Прокурор у справі має обґрунтувати та довести підстави для представництва, у тому числі повноважність Позивача представляти інтереси держави у спірних правовідносинах та його бездіяльність у виконанні наявних повноважень;

- бездіяльність Позивача наявна у тому випадку, коли він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не зверталися до суду з відповідним позовом у розумний строк;

- розумність строку повинна визначатися судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту, а також таких чинників, як значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

У спорі Прокурор визначив Міністерство у якості органу, який мав здійснювати захист інтересів держави, а тому суд надає оцінку повноважності відповідного представництва.

Згідно з пунктом 1 «Положення про Міністерство освіти і науки України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 № 630, Міністерство освіти і науки України є центральним органом виконавчої влади. Міністерство є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах освіти і науки, наукової, науково-технічної діяльності, інноваційної діяльності в зазначених сферах, трансферу (передачі) технологій, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю закладів освіти, підприємств, установ та організацій, які надають послуги у сфері освіти або провадять іншу діяльність, пов`язану з наданням таких послуг, незалежно від їх підпорядкування і форми власності.

За змістом підпункту 89 пункту 4 Положення Міністерство здійснює управління об`єктами державної власності, що належать до сфери його управління.

З викладених правових положень слідує, що Міністерство освіти і науки України є центральним органом виконавчої влади та у нього наявні правомочності на управління об`єктами державної власності, які належать до сфери його управління.

У даному випадку спірне майно належить до сфери управління Міністерства освіти і науки України, а тому Міністерство повноважне представляти інтереси держави у спірних правовідносинах як державний орган та може бути позивачем у суді у випадку, коли це необхідно для реалізації відповідних повноважень задля забезпечення виконання функцій держави.

Листом № 12.53-63-3515вих-22 від 08.09.2022 (т. 1, а.с. 101-103) керівник Новоукраїнської окружної прокуратури звернувся до Міністерства про надання інформації щодо вжитих заходів по визнанню недійсним спірного договору оренди та вказав на порушення, які допущені при його укладенні.

Згідно з листом № 1/118-22 від 07.10.2022 (т. 1, а.с. 104-105) Міністерство повідомило Прокурора, що ним не вживалися заходи контролю, оскільки воно не є розпорядником відповідної інформації, та висловило пропозицію щодо самостійного прокурорського реагування.

Як слідує з листа заступника керівника Новоукраїнської окружної прокуратури за вих. № 12.53-63-4205вих-22 від 20.10.2022 (т. 1, а.с. 37-38) Прокурор повідомив Міністерство про звернення до суду в його інтересах стосовно визнання недійним договору, укладеного між Відділенням Фонду та Товариством.

З викладеного слідує, що Позивач не вжив належні та необхідні заходи для визнання недійсним договору оренди та повернення орендованого майна, а тому суд висновує, що Прокурор довів наявність бездіяльності Міністерства у зверненні до суду з позов для захисту інтересів держави в суді. Більш того, такі заходи Міністерство не вжило у розумні строки, оскільки у первісному листі (за вих. № 1/11818-22 від 07.10.2022) взагалі висловилося про відсутність ініціативи у самостійному зверненні до суду з позовом та поклалося на прокурорське представництво.

Таким чином, Прокурор, здійснюючи представництво держави, з метою захисту її економічних інтересів, які полягають у контролі за недопущенням завдання майнових збитків, правомірно звернувся до суду з позовом в особі Міністерства, як органу, який повноважений виконувати функції держави у спірних правовідносинах.

Щодо недійсності договору

Установлені судом обставини наявності укладеного договору, свідчать про виникнення між його учасниками майново-господарських зобов`язань, у силу яких у відповідності до приписів статей 173, 174, 175 Господарського кодексу України одна сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони, а інша (управнена) сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Зміст та умови договору, аналіз правовідносин та господарсько-договірних зобов`язань (майново-господарських зобов`язань у відповідності до частини 1 статті 179 ГК України), які виникли між учасниками на його підставі, з огляду на вказані правові положення, свідчать, що за своєю юридичною природою між ними укладений договір оренди майна.

Так, стаття 283 ГК України визначає, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності» (частина 1); у користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ) (частина 2); об`єктом оренди можуть бути: державні та комунальні підприємства або їх структурні підрозділи як цілісні майнові комплекси, тобто господарські об`єкти із завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг), відокремленою земельною ділянкою, на якій розміщений об`єкт, та автономними інженерними комунікаціями і системою енергопостачання; нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення); інше окреме індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення, що належить суб`єктам господарювання (частина 3); до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частина 3 статті 5 ГК України урегульовує, що суб`єкти господарювання та інші учасники відносин у сфері господарювання здійснюють свою діяльність у межах встановленого правового господарського порядку, додержуючись вимог законодавства.

Відтак, при укладенні договору оренди ці суб`єкти повинні дотримуватися й іншого законодавства, яке регулює орендні правовідносини.

Зокрема, орендоване майно є державним майном, а тому на спірні правовідносини поширюється дія Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (№ 157-ІХ від 03.10.2019) та Закону України «Про управління об`єктами державної власності» (№ 185-V від 21.09.2006) в редакціях станом на час укладення договору оренди.

За змістом Закону України «Про оренду державного та комунального майна»:

- об`єктами оренди з-поміж інших є нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення, а також їх окремі частини) (частина 1 статті 3);

- суб`єктами орендних відносин з-поміж інших є: орендар; орендодавець; балансоутримувач; уповноважений орган управління (частина 1 статті 4);

- орендодавцями серед інших є Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва - щодо нерухомого майна (будівель, споруд, їх окремих частин), що є державною власністю (частина 2 статті 4);

- етапність передачі в оренду державного та комунального майна передбачає: прийняття рішення щодо наміру передачі майна в оренду; внесення інформації про потенційний об`єкт оренди до ЕТС; прийняття рішення про включення потенційного об`єкта оренди до одного із Переліків; опублікування інформації про потенційний об`єкт оренди, щодо якого прийнято рішення про включення до одного з Переліків, в ЕТС; розміщення в ЕТС оголошення про передачу майна в оренду; проведення аукціону на право оренди майна або передача об`єкта в оренду без проведення аукціону, укладення та публікація в ЕТС договору оренди (частина 1 статті 5);

- ініціаторами оренди майна можуть бути потенційний орендар, балансоутримувач, уповноважений орган управління та/або орендодавець (частина 1 статті 6);

- потенційний орендар, зацікавлений в одержанні в оренду нерухомого або індивідуально визначеного майна, звертається до орендодавця із заявою про включення цього майна до Переліку відповідного типу згідно з Порядком передачі майна в оренду; орендодавець протягом трьох робочих днів з дати отримання відповідної заяви передає її балансоутримувачу такого майна; за результатами розгляду заяви (крім випадків, передбачених абзацом п`ятим частини другої статті 6 цього Закону) балансоутримувач протягом 10 робочих днів з дати отримання такої заяви приймає одне з таких рішень: рішення про намір передачі майна в оренду; рішення про відмову у включенні об`єкта до відповідного Переліку в разі наявності однієї з підстав, передбачених статтею 7 цього Закону. У разі якщо відповідно до законодавства, статуту або положення балансоутримувача уповноважений орган управління, до сфери управління якого належить балансоутримувач, має надавати згоду на розпорядження майном балансоутримувача, балансоутримувач протягом 40 робочих днів з дати отримання заяви потенційного орендаря приймає одне з таких рішень: рішення про намір передачі майна в оренду, погоджене уповноваженим органом управління; рішення про відмову у включенні об`єкта до відповідного Переліку в разі наявності однієї з підстав, передбачених статтею 7 цього Закону. Відсутність погодження або відмови у погодженні уповноваженого органу управління протягом 40 робочих днів з дати отримання заяви потенційного орендаря вважається погодженням уповноваженого органу управління рішення балансоутримувача про намір передачі майна в оренду (частина 2 статті 6);

- вартістю об`єкта оренди для цілей визначення стартової орендної плати є його балансова вартість станом на останнє число місяця, який передує даті визначення стартової орендної плати (частина 1 статті 8);

- балансоутримувач потенційного об`єкта оренди обов`язково здійснює переоцінку такого об`єкта у разі, якщо: у об`єкта оренди відсутня балансова вартість; залишкова балансова вартість об`єкта оренди дорівнює нулю; залишкова балансова вартість об`єкта оренди становить менше 10 відсотків його первісної балансової вартості (балансової вартості за результатами останньої переоцінки) (частина 2 статті 8);

- вартість об`єкта оренди встановлюється на рівні його ринкової (оціночної) вартості, за умови наявності однієї з таких підстав: об`єктом оренди є єдиний майновий комплекс державного або комунального підприємства; об`єкт оренди пропонується для передачі в оренду без проведення аукціону; об`єкт оренди використовується на підставі договору оренди, укладеного без проведення аукціону або конкурсу, і орендар бажає продовжити договір оренди на новий строк (частина 4 статті 8);

- договір оренди формується на підставі примірного договору оренди, що затверджується Кабінетом Міністрів України - щодо майна державної власності (частина 1 статті 16);

- договір оренди підлягає нотаріальному посвідченню, якщо строк, на який укладається цей договір, перевищує п`ять років (частина 3 статті 16);

- орендна плата визначається за результатами аукціону (частина 2 статті 17).

У свою чергу, Законом України «Про управління об`єктами державної власності» встановлено, що:

- суб`єктами управління об`єктами державної власності є з-поміж інших міністерства (далі уповноважений орган управління) (частина 1 статті 4);

- уповноважений орган управління надає орендодавцям об`єктів державної власності згоду на оренду державного майна і пропозиції щодо умов договору оренди, які мають забезпечувати ефективне використання орендованого майна та здійснення на орендованих підприємствах технічної політики в контексті завдань галузі (пункт 30 частини 1 статті 6).

Отже, ключовим у контексті спірних правовідносин є:

- забезпечення етапності передачі майна в оренду;

- дотримання законодавчого порядку отримання балансоутримувачем майна від уповноваженого органу управління, до сфери управління якого він належить, дозволу на передачу майна в оренду;

- прийняття балансоутримувем рішення про намір передачі майна в оренду, погоджене уповноваженим органом управління;

- відсутність погодження або відмови у погодженні уповноваженого органу управління протягом 40 робочих днів з дати отримання заяви потенційного орендаря вважається погодженням уповноваженого органу управління рішення балансоутримувача про намір передачі майна в оренду.

Суд також вважає, що законодавча конструкція абзацу 4 частини 2 статті 6 Закону № 157-ІХ полягає у прийнятті балансоутримувачем рішення про намір передати майно в оренду за двох умов: а) коли станом на час прийняття такого рішення вже наявний (отриманий) дозвіл (рішення про передачу погоджене) уповноваженого органу управління (таким чином отримання дозволу повинне передувати прийняттю рішення); б) коли станом на час прийняття рішення уповноважений орган управління майном не повідомив балансоутримувача про погодження або відмову у погодженні, тобто у балансоутримувача відсутня інформація про наданий дозвіл або про відмову у ньому, та при цьому сплили 40 робочих днів, з дати отримання заяви потенційного орендаря про намір оренди (рішення приймається без дозволу або інформації про наданий дозвіл).

Отже, оскільки ініціатором оренди за спірним договором виступало Товариство то суб`єкти орендних відносин, якими були Відділення Фонду (як орендодавець), Училище (як балансоутримувач) та Товариство (як орендар), повинні були дотримуватися положень частини 1 статті 5 та частини 2 статті 6 Закону № 157-ІХ у питанні отримання дозволу безпосередньо від органу управління майном (Міністерства) та прийняття рішення лише за наслідками отриманого дозволу, або зі сплином 40 робочих днів при відсутності інформації про наданий дозвіл або відмову у ньому.

З наказу Училища № 75-к від 20.09.2021 слідує, що дозвіл на передачу в оренду приміщення котельні наданий ним до моменту звернення до Міністерства за отриманням дозволу, оскільки відповідно до листа Училища за вих. № 348 від 26.11.2021 з проханням надати дозвіл воно звернулося лише 26.11.2021. Більш того, Училище за дозволом звернулося не безпосередньо до Міністерства, як органу управління майном, а до Департаменту освіти і науки Кіровоградської обласної державної адміністрації, що не відповідає положенням пункту 1.1. Статуту ПТУ № 16 м. Мала Виска та пункту 3 частини 1 статті 6 Закону України «Про управління об`єктами державної власності».

З наведеного суд виснує, що Училище прийняло рішення про намір передати майно в оренду без попереднього отримання дозволу від Міністерства (у тому числі з можливістю застосування сплинності 40 робочих днів з моменту звернення потенційного орендаря) а Відділення Фонду, як державний орган, який виступає у якості орендодавця державного майна, не забезпечило дотримання відповідної процедури передачі майна в оренду, чим порушили вимоги частини 1 статті 5, абзацу 4 частини 2 статті 6 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та пункту 30 статті 6 Законом України «Про управління об`єктами державної власності», а тому процедура укладення спірного договору оренди не була дотримана. При цьому, суд враховує, що у подальшому Міністерство не надало дозвіл на укладення договору.

Частина 1 статті 286 ГК України надає визначення орендній платі нею є платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Орендна плата відповідно до частини 1 статті 284 того ж Кодексу є істотною умовою договору.

У контексті наведених положень статті 8 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» розмір орендної плати залежить від вартості майна, яке передається в оренду. Цією статтею урегульовано порядок визначення вартості.

Головними умовами (порядком, алгоритмом) визначення вартості є:

- вартістю об`єкта оренди є його балансова вартість станом на останнє число місяця, який передує даті визначення стартової орендної плати;

- балансоутримувач обов`язково здійснює переоцінку такого об`єкта у разі, якщо: у об`єкта оренди відсутня балансова вартість; залишкова балансова вартість об`єкта оренди дорівнює нулю; залишкова балансова вартість об`єкта оренди становить менше 10 відсотків його первісної балансової вартості;

- вартість об`єкта оренди встановлюється на рівні його ринкової (оціночної) вартості, за умови наявності однієї з таких підстав: об`єктом оренди є єдиний майновий комплекс державного або комунального підприємства; об`єкт оренди пропонується для передачі в оренду без проведення аукціону; об`єкт оренди використовується на підставі договору оренди, укладеного без проведення аукціону або конкурсу, і орендар бажає продовжити договір оренди на новий строк.

Таким чином:

- вартість об`єкта оренди визначається на рівні балансової вартості у випадках, коли не потребується здійснення переоцінки;

- переоцінка потребується, з-поміж інших випадків, коли залишкова балансова вартість об`єкта оренди становить менше 10 відсотків його первісної балансової вартості;

- ринкова вартість застосовується лише у певних випадках.

У довідці № 168 від 19.10.2021 Училище повідомило Відділення Фонду, що первісна балансова вартість об`єкта складала 107035 грн, а залишкова 53517 грн.

Відтак, залишкова балансова вартість об`єкта оренди є більшою ніж 10 % від первісної балансової вартості (107035 грн х 10 % = 10703,50 грн; 53517 грн більше ніж 10703,50 грн), а тому переоцінка об`єкту оренди не потребувалася, а у випадку її проведення такі дії не відповідали б положенням частини 2 статті 8 Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

З цього суд виснує, що Відділення Фонду не допустило порушень законодавства при визначенні як вартості об`єкта оренди, так і орендної плати.

Попередньо суд вказав, що за пунктом 1.1. Статуту ПТУ № 16 м. Мала Виска Училище є державним навчальним закладом, а тому його діяльність у контексті використання державного майна з метою надання освітніх послуг регулюється також положеннями Закону України «Про освіту» та постановою Кабінету Міністрів України № 796 від 27.08.2010 «Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися закладами освіти, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної і комунальної форми власності».

Зокрема, статтею 80 цього Закону встановлено, що:

- до майна закладів освіти та установ, організацій, підприємств системи освіти належать з-поміж інших нерухоме та рухоме майно, включаючи будівлі, споруди, комунікації, обладнання; майно закладів освіти та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених законодавством (частина 1);

- об`єкти та майно державних закладів освіти не підлягають приватизації чи використанню для провадження видів діяльності, не передбачених спеціальними законами, крім надання в оренду з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу, з урахуванням визначення уповноваженим органом управління можливості користування державним або комунальним нерухомим майном відповідно до законодавства (частина 4).

У свою чергу, відповідно до підпункту 2 пункту 8 «Переліку платних послуг, які можуть надаватися закладами освіти, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної та комунальної форми власності», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 796 від 27.08.2010, заклади освіти можуть надавати в оренду будівлі, споруди, окремі тимчасово вільні приміщення і площі, інше рухоме та нерухоме майна або обладнання, що тимчасово не використовується у освітній, навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності, у разі, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у закладі (установі) освіти.

У пункті 63 постанови від 14.04.2021 у справі 917/782/20 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду наддав правовий висновок щодо застосування законодавства про додаткові джерела фінансування навчальних закладів та вказав, що як додаткові джерела фінансування навчальних закладів законом передбачається можливість залучати, у тому числі, доходи від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання; проте надання в оренду таких приміщень, споруд, обладнання, що тимчасово не задіяні, дозволяється лише для їх використання, пов`язаного з навчально-виховним процесом відповідного навчального закладу, за умови, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі.

Відповідно до пункту 69 тієї ж постанови при передачі майна в оренду є обов`язкове використання об`єктів освіти і науки, що фінансуються з бюджету, за цільовим призначенням, тобто тісну пов`язаність з навчально-виховним процесом мети такого використання (в тому числі на умовах оренди). Невикористання певного приміщення навчальним закладом не свідчить про неприналежність цього приміщення до об`єкта освіти.

Подібні правові висновки викладені також у постановах Верховного Суду від 30.01.2018 у справі № 905/1266/17, від 10.04.2018 у справі № 906/165/17, від 04.07.2018 у справі № 902/653/17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17.

Таким чином, Училище вправі надавати в оренду майно, яке перебуває у нього на балансі, в оренду, з урахуванням позиції уповноваженого органу управління, але лише з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу.

У спорі об`єктом оренди є котельня, яка являється складовою частиною цілісного майнового комплексу будівель Училища, та виконує функцію забезпечення тепловою енергією приміщень будівлі. Відповідне цільове призначення котельні (виробництво і постачання теплової енергії) визначене і у пункту 7.1.1. спірного договору оренди.

Відтак, котельня приймає участь в обслуговуванні учасників освітнього процесу, а Училище самостійно має можливість забезпечувати тепловою енергією власні приміщення без передачі котельні в оренду іншій особі. У зв`язку з цим, фактично в оренду передане майно, при використанні якого, Училище самостійно може забезпечувати обслуговування учасників освітнього процесу.

Викладені обставини свідчать, що при прийнятті Училищем та Відділенням Фонду рішення про надання котельні в оренду були допущені положення частини 4 статті 80 Закону України «Про освіту» та підпункту 2 пункту 8 «Переліку платних послуг, які можуть надаватися закладами освіти, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної та комунальної форми власності», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 796 від 27.08.2010.

За наслідками наведених висновків суд вважає заперечення Товариства щодо непов`язаності котельні із навчальною діяльністю Училища необґрунтованими.

Наведені обставини та висновки в узагальненому вигляді вказують на наявність порушень діючого законодавства при прийнятті рішення про передачу майна в оренду, а саме:

- частини 1 статті 5, абзацу 4 частини 2 статті 6 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», пункту 30 статті 6 Законом України «Про управління об`єктами державної власності»,

- частини 4 статті 80 Закону України «Про освіту» та підпункту 2 пункту 8 «Переліку платних послуг, які можуть надаватися закладами освіти, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної та комунальної форми власності», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 796 від 27.08.2010.

У позові Прокурор вказав, що укладений договір оренди є недійсним на підставі положень статей 203 та 215 ЦК України, а саме «як такий, що суперечить актам цивільного законодавства». Фактично Прокурор, хоча і не вказав на конкретну частину статті 203 ЦК України, за якою договір є недійсним, але його посилання на суперечність договору актам цивільного законодавства вказують на відповідну підставу недійсності, котра наявна в частині 1 цієї статті.

Зокрема, за частиною 1 статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У свою чергу, згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України: підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина 1); якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина 3).

Отже, частинами 1 статей 203 та 215 ЦК України встановлені підстави недійсності правочину, а саме у випадку, коли його зміст не відповідає актам цивільного законодавства.

Відтак, оскільки договір оренди державного майна укладається за результатами проведення відповідної процедури, його укладення нерозривне із відповідністю такої процедури вимогам законодавства.

У спорі суд установив, що при укладенні оспорюваного договору були допущені порушення положень частини 1 статті 5, абзацу 4 частини 2 статті 6 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», пункту 30 статті 6 Законом України «Про управління об`єктами державної власності», частини 4 статті 80 Закону України «Про освіту» та підпункту 2 пункту 8 «Переліку платних послуг, які можуть надаватися закладами освіти, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної та комунальної форми власності», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 796 від 27.08.2010, а тому їх наявність є наслідком недійсності договору за частиною 1 статті 203 та частиною 1 статті 215 ЦК України.

Щодо неефективності обраного способу захисту

Суд установив, що спірний договір укладений між трьома учасниками: Училищем (як балансоутримувачем), Відділенням Фонду (як орендодавцем) та Товариством (як орендарем). Тобто ці учасники у відповідності до частини 4 статті 179 та частини 1 статті 180 ГК України є його сторонами. При цьому Міністерство не є учасником договору.

Частина 1 статті 20 ГК України зобов`язує державу забезпечувати захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання. Зокрема, за частиною 2 цієї ж статті кожний суб`єкт господарювання має право на захист своїх прав та законних інтересів, які захищаються, з-поміж інших способів, шляхом визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню також загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено, зокрема, право кожної особи на судовий захист шляхом визнання недійсним правочину.

Попередньо наведеними положеннями статей 203 та 215 ЦК України визначені загальні умови недійсності правочинів. Поряд з цим, частина 3 статті 215 надає право одній із сторін або іншій заінтересованій особі у випадку, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, заперечувати його дійсність на підставах, встановлених законом.

У пункті 51 постанови від 02.09.2022 у справі № 125/2157/19 Велика Палата Верховного Суду надала правовий висновок стосовно застосування наведених правових норм та вказала, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним:

- необхідним є: пред`явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою до іншої сторони чи сторін правочину; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення того, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду;

- за результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, у чому полягає його порушення, і в залежності від цього у який ефективний спосіб порушене право може бути захищено.

Відтак, пред`явлення позову про недійсність правочину полягає у можливості звернення до суду: однієї із сторін правочину до іншої (або інших); заінтересованою особою до сторін правочину. Тому суб`єктний склад учасників спору (справи) повинен відповідати цим принципам.

Ще однією обставиною, яка впливає на визначення суб`єктного складу учасників спору є положення статтею 216 ЦК України, яка окреслює загальний майновий наслідок недійсності правочину реституцію.

Зокрема, Прокурор у якості правової підстави заявленої вимоги про зобов`язання Товариства повернути орендоване майно Училищу послався на частину 1 статті 216, частину 1 статті 785 та частину 2 статті 795 ЦК України.

З цього приводу суд вказує, що обов`язок повернути майно, який наявний у частині 1 статті 785 та частині 2 статті 795 ЦК України, являється наслідком припинення договору найму. Аналогічний обов`язок передбачений частиною 1 статті 25 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», зокрема у разі припинення договору оренди орендар зобов`язаний протягом трьох робочих днів з дати припинення договору повернути орендоване майно в порядку, визначеному договором оренди.

Безпосередньо умови (випадки, підстави) припинення договору оренди перелічені у частинах 1, 2 та 4 статті 24 того ж Закону. Так, договір оренди припиняється у разі: закінчення строку, на який його укладено; укладення з орендарем договору концесії такого майна; приватизації об`єкта оренди орендарем (за участю орендаря); припинення юридичної особи - орендаря або юридичної особи - орендодавця (за відсутності правонаступника); смерті фізичної особи - орендаря; визнання орендаря банкрутом; знищення об`єкта оренди або значне пошкодження об`єкта оренди; за згодою сторін; за рішенням суду та з інших підстав, передбачених цим Законом або договором; за умови встановлення факту надання орендарем недостовірної інформації про право бути орендарем відповідно до положень частин третьої і четвертої статті 4 цього Закону.

Наведені умови вказують, що їх наявність є підставою для припинення договору оренди, та до їх складу не входить випадок «визнання договору недійсним». Отже, наведені правові норми не регулюють правовідносини, які виникають за наслідками визнання договору оренди недійсним.

Натомість наслідки повернення майна за результатами визнання договору недійсним встановлені частиною 1 статті 216 ЦК України. За правилами цієї статті недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю; у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

У пунктах 54-56 вказаної постанови від 02.09.2022 у справі № 125/2157/19 Велика Палата Верховного Суду надала правовий висновок стосовно застосування статей 215, 216 ЦК України та вказала, що:

- вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину;

- оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину і хоча й не була титульним володільцем відчуженого майна, однак вважає своє право власності на це майно порушеним або вважає порушеним інше речове право на відчужене майно;

- оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа;

- за відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі;

- самі по собі дії осіб, зокрема щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права;

- вимоги особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України) та застосування реституції, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину;

- застосування реституції, як наслідку недійсності правочину, насамперед відновлює права учасників цього правочину;

- інтерес іншої особи полягає в тому, щоб відновити свої права через повернення майна відчужувачу;

- якщо повернення майна його відчужувачу не відновлює права позивача, то судом може бути застосований інший ефективний спосіб захисту порушеного права в рамках заявлених позовних вимог.

З викладеного слідує, що:

- вимога про застосування реституції направлена на відновлення прав учасників цього правочину, які існували до моменту його вчинення;

- відповідна вимога може бути заявлена не тільки стороною правочину, але й іншою зацікавленою особою;

- учасниками реституції є сторони недійсного правочину.

У спорі Прокурор звернувся з позовом в інтересах Міністерства, яке хоча і не є учасником спірного договору, але виконує подвійну функцію державного органу та власника майна, у зв`язку з чим є заінтересованою особою щодо спірних правовідносин. Таким чином, відповідне звернення щодо недійсності правочину і наслідків його недійсності є правомірним.

Проте, звернення Прокурора з позовними вимогами (які стосуються не тільки визнання недійсним договору, але й проведення реституції між Училищем та Товариством) лише до двох учасників оспорюваного договору не відповідає наведеним правовим приписам та зробленим висновкам.

У пунктах 57, 60 вказаної вище постанови від 02.09.2022 у справі № 125/2157/19 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що:

- вирішуючи позовні вимоги про визнання правочину недійсним у загальному розумінні, суд зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню (сторонами справи мають бути всі сторони правочину), та, встановивши факт пред`явлення позову до неналежного відповідача, відсутність клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем, незалучення до участі у справі співвідповідача, суд відмовляє в задоволенні позову саме із зазначених підстав;

- якщо під час розгляду позовних вимог про визнання правочину недійним суд встановить, що позов пред`явлено не до всіх учасників цього правочину, тобто встановить неналежний суб`єктний склад учасників справи, суд відмовляє в задоволенні позову із зазначеної підстави або за клопотанням сторони спору здійснює заміну відповідача на належного або залучає співвідповідача.

Суд враховує наведені висновки Великої Палати Верховного Суду при розгляді цієї справи та вказує на невідповідність учасників оспорюваного договору суб`єктному складу учасників самої справи.

Так, Училище у справі приймає участь у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Позивача. Відповідне залучення суд здійснив ухвалою від 31.10.2022 при відкритті провадження. При цьому при подачі позову Прокурор визначав Училище у часті позивача, але суд врахував відсутність у нього статусу державного органу, який повноважний виконувати функції у спірних правовідносинах, а тому такі вимоги залишив без розгляду (п. 5 ухвали від 31.10.2022).

Отже, Училище у справі має процесуальний статус третьої особи. Проте, цей статус не відповідає належному, оскільки Училище, як учасник спірного договору та реституції, повинне мати процесуальний статус відповідача. Такий статус визначається не тільки належністю його до учасників договору, але й допущення ним наведених порушень при вирішенні питання про надання дозволу на оренду, що при вирішенні спору впливає також на розподіл судових витрат (при визначенні осіб, з вини яких виник спір).

Поряд з цим, під час судового розгляду справи Прокурор не заявив клопотання про зміну процесуального статусу Училища з третьої особи на відповідача. Відсутність клопотання унеможливило залучення Училища до участі у справі у якості відповідача безпосередньо судом, оскільки у відповідності до частини 1 статті 48 ГПК України суд має таке право лише за клопотанням позивача.

Різниця в процесуальних статусах третьої особи (без самостійних вимог) та сторін (позивача, відповідача) у судовому процесі окреслюється у відповідних процесуальних правах та обов`язках відносно наявного спору. Ці права та обов`язки передбачені приписами статей 46 та 50 ГПК України.

За частинами першою та другою статті 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права й інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 Суд надав правовий висновок стосовно застосування правових положень щодо правильності, належності та ефективності обрання способів захисту, а саме:

- права захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права позивача; якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (пункт 6.5),

- розглядаючи справу суд має з`ясувати чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором, чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах (пункт 6.6),

- якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню; однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом (пункт 6.7.).

На підставі викладених правових положень та висновків суд виснує, що право прокурора (позивача) на заявлення конкретної позовної вимоги повинне узгоджуватися із правильністю, належністю та ефективністю обраного способу захисту порушених прав.

Частина перша статті 162 ГПК України регламентує, що у позовній заяві позивач (прокурор) викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Відповідно до пунктів 4, 5 частини третьої цієї ж статті позовна заява повинна містити, з-поміж іншого, спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них, а також виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

У справі Прокурор, при наявності трьох учасників оспорюваного договору, позовні вимоги про його недійсність спрямував лише до двох учасників, а при заявлені вимоги про здійснення реституції за участі двох учасників не визначив процесуальний статус стягувача Училища. Ці обставини вказують на неефективність обраного ним способу захисту порушених прав, оскільки вимоги про недійсність правочину повинні стосуватися всіх його учасників, а вимоги про реституцію сторін судового процесу.

ВИСНОВКИ СУДУ

На підставі викладеного, за результатами оцінки доказів, обставин справи та вказаних правових положень, суд вважає, що хоча при укладенні договору оренди Училище та Відділення Фонду і допустили порушення діючого законодавства, що могло б стати підставою для визнання його у судовому порядку недійсним та проведенні реституції, але Прокурор обрав спосіб захисту, який не відповідає належному, не є ефективним.

З огляду на зроблені висновки позовні вимоги не підлягають задоволенню.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Судовими витратами у справі є витрати Прокурора, які здійснені Кіровоградською обласною прокуратурою, на сплату судового збору відповідно до платіжного доручення № 1702 від 21.10.2022 у сумі 4962 грн, які відповідно до приписів статті 129 ГПК України підлягають покладенню на нього.

На підставі вказаних правових норм та керуючись статтями 238, 240 ГПК України ,

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 17.02.2023

Суддя М.К. Закурін

Копії рішення надіслати в електронній формі до Електронного кабінету заступнику керівника Новоукраїнської окружної прокуратури, Міністерству освіти і науки України та Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, а також паперові копії на поштову адресу ТОВ «Українська тепло енергетична компанія» (28200, Кіровоградська область, Кропивницький район, смт Новгородка, вул. Центральна, 17) та Професійно-технічному училищу № 16 м. Мала Виска (26200, Новоукраїнський район, м. Мала Виска, вул. Шевченка, 56/1).