ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" лютого 2023 р. Справа№ 910/3425/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Гаврилюка О.М.

Зубець Л.П.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ФТЛ Сервіс Україна"

на рішення Господарського суду міста Києва від 23.11.2022

у справі № 910/3425/22 (суддя: Привалов А.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ексімп Транс"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ФТЛ Сервіс Україна"

про стягнення 112 265,12 грн,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Ексімп Транс" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ФТЛ Сервіс Україна", в якому просить суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 112 265,12 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором перевезення вантажів у міжнародному автомобільному сполученні та по території України від 14.01.2022 №ФТЛВ00834, внаслідок чого виникла заборгованість в частині оплати наданих транспортно-експедиційних послуг по перевезенню вантажів у сумі 112 265,12 грн.

Крім того позивач просив стягнути з відповідача суму витрат, понесених на правову допомогу адвоката у розмірі 9 800,00 грн., а при задоволенні позову - додатково стягнути 3 000,00 грн. у якості відшкодування гонорару успіху, який має бути сплачений позивачем.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.11.2022 у справі № 910/3425/22 позов задоволено повністю.

Стягнуто з ТОВ "ФТЛ Сервіс Україна" на користь ТОВ "Ексімп Транс" 112 265,12 грн. заборгованості, 5 880,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу та судовий збір у розмірі 2 481,00 грн.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на тому, що позивачем належним чином доведено наявність у відповідача заборгованості по оплаті спірних послуг у заявленій до стягнення сумі. Частково задовольняючи вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції, встановивши відсутність у договорі вартості однієї години роботи адвоката, однак, приймаючи до уваги, що позовну заяву та відповідь на відзив були складені фахівцем з права, дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині покладення на відповідача 5 880,00 грн витрат на правничу допомогу (60% від заявленої позивачем суми) та відмовив у стягненні з відповідача витрат зі сплати гонорару успіху за прийняття рішення на користь позивача в сумі 3 000,00 грн з посиланням на те, що такі витрати не відповідають критерію розумності, оскільки не мають характеру необхідних, не містять обґрунтування обсягу фактичних дій представника позивача, які достатньою мірою можуть бути співвіднесені із досягненням успішного результату, у зв`язку з чим їх відшкодування з огляду на обставини даної справи матиме надмірний характер.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ТОВ "ФТЛ Сервіс Україна" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 23.11.2022 у справі № 910/3425/22 скасувати повністю та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції під час розгляду даної справи неправильно застосовано норми процесуального та матеріального права, що мало наслідком хибні висновки та ухвалення рішення, яке не ґрунтувалося на встановленні фактичних обставин справи. Так, апелянт вказує на те, що позивач не виконав належним чином свої зобов`язання за договором, що надає право затримати оплату послуг з перевезення вантажу та супутніх послуг (якщо такі будуть доведені належним чином, у зв`язку з чим позивач не набув право звернення за судовим захистом. Крім того, зауважує, що позивач взагалі не надав доказів того, що ним було своєчасно оформлено рахунки, акти виконаних робіт та контрольні листи прибуття/відбуття. Зазначає, що позивач не надав належні докази надсилання відповідачу та отримання останнім документів, оскільки чинним законодавством України не передбачено будь-яких інших способів підтвердження вмісту поштових відправлень, а отже відправлення цінним листом з описом вкладення через відділення "Укрпошти" є безальтернативним способом довести виконання обов`язку з відправлення визначеного договором пакету документів. Також вказує, що суд першої інстанції в даному випадку мав застосувати приписи законодавства, які регулюють взаємовідносини замовника та перевізника.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.12.2022 апеляційна скарга у справі № 910/3425/22 передана на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Гаврилюк О.М., Зубець Л.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.12.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "ФТЛ Сервіс Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 23.11.2022 у справі № 910/3425/22; справу № 910/3425/22 призначено до розгляду в порядку письмового провадження, без повідомлення (виклику) учасників справи; витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/3425/22.

Про перегляд справи в апеляційному порядку сторони повідомлялись шляхом надіслання копії ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі засобами електронного зв`язку, а також відомості щодо розгляду справи судом апеляційної інстанції було оприлюднено на офіційному вебсайті Судова влада України.

До Північного апеляційного господарського суду від Господарського суду міста Києва, на виконання вимог ухвали апеляційного суду від 12.12.2022, надійшли матеріали справи № 910/3425/22.

02.01.2023 до Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив ТОВ "Ексімп Транс" на апеляційну скаргу, у якому товариство проти її доводів заперечує, просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін. Свої доводи обгрунтовує тим, що укладений між сторонами договір є договором про надання послуг з елементами договорів міжнародного перевезення та транспортного експедирування. Тому, суд першої інстанції, врахувавши це, ухвалив абсолютно правильне, обґрунтоване, справедливе рішення, яким зобов`язав недобропорядного учасника ринку міжнародних перевезень розрахуватися за надані перевізником послуги. Також, позивач вказує, що позивач надав у справу докази направлення кореспонденції на адресу відповідача і в доданій до позову експрес-накладній "Нової пошти" вказано, що на адресу відповідача направлені саме документи. Водночас, з моменту отримання цих документів, тобто, за увесь період прострочення грошового зобов`язання (10 місяців) відповідач не заявив позивачу про наявність будь-яких перешкод в оплаті перевезення, приміром про те, що серед надісланих на оплату документів виявлена відсутність якогось документа, що є перешкодою для проведення оплати або про те, що отримані від позивача документи містять якісь недоліки, які перешкоджають відповідачу виконати свої грошові зобов`язання.

Крім того, позивач просить суд покласти на відповідача обов`язок відшкодування позивачу витрат на правову допомогу адвоката в сумі 5 700,00 грн., понесених у зв`язку з апеляційним переглядом рішення.

30.01.2023 на електронну адресу Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшли заперечення на відзив та додаткові пояснення щодо правових позицій касаційного господарського суду.

Відповідно до статті 269, частини 1 статті 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

За змістом частини 3 статті 270 ГПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною 10 цієї статті та частиною 2 статті 271 цього Кодексу.

Частиною 10 статті 270 ГПК України унормовано, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до частини 5 статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Оскільки сторони письмово висловили свою правову позицію з даного спору, а необхідності призначення справи до розгляду у відкритому засіданні судом не встановлено, ця постанова Північного апеляційного господарського суду прийнята за результатами дослідження наявних в матеріалах справи документів в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, 14.01.2022 між ТОВ "ФТЛ Сервіс Україна" (експедитор) та ТОВ "Ексімп Транс" (перевізник) укладено договір №ФТЛВ00834 перевезення вантажів у міжнародному автомобільному сполученні та по території України, за умовами якого даний договір регулює відносини сторін, що виникають в процесі надавання транспортно-експедиційних послуг, які полягають у плануванні, організації, здійсненні та забезпеченні перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів клієнтів експедитора автомобільним транспортом по території України, та/або на території іноземних держав.

Відповідно до пункту 2.3 договору перевезення виконуються відповідно до умов Конвенції про договір міжнародного дорожнього перевезення вантажів, Митної конвенції про міжнародне перевезення вантажів із застуванням МДП, Європейської угоди про міжнародне дорожнє перевезення небезпечних вантажів, а також інших нормативно-правових актів, що регулюють порядок здійснення автомобільних перевезень та надання транспортно-експедиційних послуг.

Згідно з пунктом 2.5 договору на кожне перевезення оформлюється транспортне замовлення (заявка), що складається у письмовій формі, підписується уповноваженою особою експедитора і передається перевізнику, в тому числі за допомогою факсимільного зв`язку або по електронній пошті. Замовлення (заявка є невід`ємною частиною даного договору. Замовлення (заявки) передані по факсу чи електронній пошті мають силу оригіналу, без обов`язкового передання їх оригіналів у майбутньому.

За умовами пункту 2.8 договору товарно-транспортна накладна, подорожній лист, міжнародна товарно-транспортна накладна (далі - CMR) встановленого зразка є основним документом відповідно до якого здійснюється перевезення та за яким відбувається здача-приймання вантажу. Підтвердженням факту надання послуги є оригінал CMR з відмітками відправника вантажу, перевізника (експедитора), одержувача вантажу та митних органів.

Розмір плати за перевезення визначається за згодою сторін та вказується в транспортному замовленні (заявці) і може змінюватися за взаємною письмовою згодою сторін в залежності від зміни умов перевезення вантажу (пункт 5.1 договору).

За змістом пункту 5.2 договору розрахунки між сторонами за договором відбуваються в безготівковому порядку, шляхом оплати експедитором, за рахунок коштів свого клієнта, однак не залежно від їх одержання, виставлених перевізником рахунків протягом 15-ти банківських днів з моменту отримання оригіналів наступних, оформлених належним чином, документів:

- рахунок за виконані послуги;

- оригінал CMR з підписом і печаткою вантажоодержувача, датою розвантаження та митних органів;

- акт виконаних робіт;

- податкова накладна (якщо перевізник платник ПДВ);

- контрольний лист прибуття/відбуття.

Договір набуває чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2022, а у частині грошових зобов`язань - до повного виконання (пункт 8.1 договору).

На виконання умов договору 14.01.2022 між сторонами було підписано три транспортні заявки №97828, № 97829 та №97830, за якими позивач зобов`язався здійснити перевезення вантажу - будівельні матеріали, за маршрутом м. Глівіце (Польща) - с. Зазим`я (Броварський р-н, Київська обл.). Вартість перевезення (фрахт) за кожною заявкою визначено в сумі 36 000,00 грн.

Позивач виконав взяті на себе зобов`язання щодо перевезення у визначені строки та за маршрутом, обумовленими вказаними вище транспортними заявками, вантажів в повному обсязі, що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями міжнародних товарно-транспортних накладних (CMR) з відміткою вантажоодержувача про одержання вантажу.

За умовами пункту 15 транспортних заявок від 14.01.2022 №97828, №97829 та №97830 200 злотих платить готівкою водій за замитнення, потім вказана сума додається до фрахту.

У пункті 22 транспортних заявок від 14.01.2022 №97828, №97829 та №97830 встановлено, що оплата здійснюється за фактом вивантаження авто впродовж 7 банківських днів по отриманню оригіналів (акт, рахунок, оригінал CMR та 2 копії CMR завірених печаткою перевізника), якщо отримувач вантажу не має претензій до цілісності вантажу. Оригінали зазначених документів досилаються поштою. Додаткові витрати (замитнення, платні печатки і т.п. - сплачуються окремо згідно з наданими квитанціями та домовленостями) (а.с. 10).

Таким чином, позивачем до вартості перевезення (фрахту) також були додані додатково понесені витрати у розмірі 200 польських злотих, перерахованих за курсом НБУ на день проведення платежу, у зв`язку з чим загальна сума вартості перевезень, здійснених позивачем за замовленням ТОВ "ФТЛ Сервіс Україна", склала 112 265,12 грн.

Позивач посилається на те, що на виконання пункту 5.2 договору та пункту 22 транспортних заявок від 14.01.2022 №97828, №97829 та №97830, ним 07.02.2021 на адресу відповідача за допомогою поштового перевізника ТОВ "Нова пошта" за експрес-накладною від 07.02.2021 №9836 направлені документи, які є підставою для здійснення оплати. Пакет документів за виконаними транспортними заявками від 14.01.2022 №97828, №97829 та №97830 відповідач отримав 08.02.2022, а відтак, починаючи з 09.02.2022 протягом 7 банківських днів у відповідача виник обов`язок щодо оплати наданих послуг з перевезення вантажів. Проте відповідач надані послуги не оплатив, з огляду на що позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Частиною 1 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (частина 2 статті 11 ЦК України).

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 статті 929 ЦК України встановлює, що за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов`язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов`язання, пов`язані з перевезенням.

Розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом. Якщо розмір плати не встановлений, клієнт повинен виплатити експедитору розумну плату (стаття 931 ЦК України).

Статтею 1 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" встановлено, що транспортно-експедиторська діяльність - це підприємницька діяльність із надання транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів. Транспортно-експедиторська послуга - це робота, що безпосередньо пов`язана з організацією та забезпеченням перевезень експортного, імпортного, транзитного або іншого вантажу за договором транспортного експедирування.

Згідно зі статтею 9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу. Платою експедитору вважаються кошти, сплачені клієнтом експедитору за належне виконання договору транспортного експедирування.

Замовлення на перевезення вантажів - це документ, який подає вантажовідправник перевізникові на доставляння обумовленої партії вантажів в узгоджені терміни (стаття 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 №363) (далі - Правила).

Приймання вантажу - це подання вантажовідправником підготовленого для відправлення вантажу та товарно-транспортних документів перевізнику з наступним навантаженням на транспортний засіб та оформлення документів про прийняття вантажу перевізником для відправлення. Здавання вантажу - це подання вантажоодержувачу перевізником вантажу, згідно з товарно-транспортним документом, з наступним розвантаженням і оформленням документів про його передачу вантажоодержувачу. Товарно-транспортна накладна - це єдиний для всіх учасників транспортного процесу документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, та є одним із документів, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, що може бути складений у паперовій та/або електронній формі та має містити обов`язкові реквізити, передбачені цими Правилами (стаття 1 Правил).

Відповідно до пункту 8.3 Правил при перевезеннях вантажів контроль за своєчасним прибуттям транспорту протягом дня, регулювання його розстановки, подачі під завантаження, використання транспорту, що звільнився, у зворотному напрямку, облік завантаження, часу прибуття та відправлення рухомого складу виконується перевізником або замовником залежно від прийнятої ними схеми перевезень.

Як зазначалось вище, на підставі договору відповідачу було надано послуги з перевезення на загальну суму в розмірі 112265,12 грн., що підтверджується долученими до матеріалів справи належними чином засвідченими копіями первинних документів.

Відповідачем, в свою чергу, оплату вказаних послуг не здійснено.

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, посилався на те, що позивач не надав належних доказів надіслання у визначений договором строк оригіналів документів, які є підставою для оплати наданих послуг, а також належними доказами не довів розмір додаткових витрат, понесених, у зв`язку з виконанням транспортних заявок від 14.01.2022 №97828, №97829 та №97830.

Як вже зазначалось, на виконання пункту 5.2 договору та пункту 22 транспортних заявок від 14.01.2022 №97828, №97829 та №97830, ним 07.02.2021 на адресу відповідача за допомогою поштового перевізника ТОВ "Нова пошта" за експрес-накладною від 07.02.2021 №9836 направлені документи, які є підставою для здійснення оплати. Пакет документів за виконаними транспортними заявками від 14.01.2022 №97828, №97829 та №97830 відповідач отримав 08.02.2022, а відтак, починаючи з 09.02.2022 протягом 7 банківських днів у відповідача виник обов`язок щодо оплати наданих послуг з перевезення вантажів. Проте відповідач надані послуги не оплатив, з огляду на що позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

За приписами статей 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Водночас, жодних листів або претензій відповідача, направлених позивачу, щодо виконання транспортних заявок від 14.01.2022 №97828, №97829, №97830 матеріали справи не містять.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що відповідач був зобов`язаний виконати свій обов`язок за спірними заявками та оплатити надані позивачем послуги, враховуючи те, що сам факт надання позивачем спірних послуг відповідач фактично не заперечує.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 112 265,12 грн.

Колегія суддів критично ставиться до доводів відповідача щодо відправлення позивачем визначеного договором пакету документів безпосередньо "Укрпоштою", оскільки а ні умовами договору, а ні умовами транспортних заявок, чітко не визначено підприємство поштового зв`язку через яке мають бути направлені відповідачу наведені документи.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу слід зазначити таке.

Частиною 1 статті 123 ГПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу, а також витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (пункти 1, 4 частини 3 статті 123 ГПК України).

Згідно з приписами частини 2 статті 16 ГПК України представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

При цьому частина 8 статті 129 ГПК України встановлює, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

З матеріалів справи вбачається, що у позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача суму витрат, понесених на правову допомогу адвоката у розмірі 9 800,00 грн, а при задоволенні позову - додатково стягнути 3 000,00 грн. у якості відшкодування гонорару успіху, який має бути сплачений позивачем

До позовної заяви позивачем були додані документи, які підтверджують понесення ним витрат на професійну правничу допомогу.

Отже, матеріалами справи підтверджується дотримання позивачем як строків подання попереднього (орієнтовного) розрахунок суми судових витрат, так і строків для подання доказів понесення таких витрат.

Частинами 1, 2 статті 126 ГПК України встановлено, що:

- витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави;

- за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 ГПК України).

На підтвердження факту понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу ним до матеріалів справи долучені належним чином засвідчені копії: договору про правову допомогу від 29.04.2022 укладеного між позивачем, як довірителем (клієнтом), та адвокатом Лозою В.М. як повіреним (адвокатом); акта приймання-передачі наданих послуг від 02.05.2022; квитанції до прибуткового касового ордера від 02.05.2022 №01-05.

Зі змісту укладеного між позивачем та адвокатом Лозою В.М. договору про правову допомогу від 29.04.2022 слідує, що за цим договором повірений зобов`язується від імені і за рахунок довірителя здійснити наступні дії: надати правову допомогу у спорі з відповідачем. З цією метою:

- здійснити огляд, вивчення та попередню правову оцінку документів та інших доказів за їх місцезнаходженням (4 год.);

- здійснити заходи досудового врегулювання, шляхом проведення переговорів на предмет повернення боргу (0,5 год.);

- провести аналіз судової практики (1 год.);

- провести арифметичні розрахунки (0,5 год.);

- підготувати пакет документів, необхідний для звернення до суду, підготувати позовну заяву (7 год.);

- вчинити інші дії необхідні для розгляду справи та її повного юридичного супроводу в т.ч. забезпечення примусового виконання судового рішення (4 год.) (пункт 1.1);

За здійснення дій, визначених у пункті 1.1 цього договору, довіритель сплачує повіреному винагороду в розмірі 9 800,00 грн. (пункт 2.1).

Розрахунок здійснюється в момент передачі довірителю підготовленої позовної заяви (пункт 2.2).

При задоволенні позову повірений отримує від довірителя премію (гонорар успіху) в сумі 3 000,00 грн. (пункт 2.3).

З наданого позивачем акта приймання-передачі наданих послуг від 02.05.2022 слідує, що позивачу надано, визначені в пункті 1.1 договору про правову допомогу від 29.04.2022, послуги на загальну суму 9 800,00 грн.

Вказані послуги позивачем оплачені, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера від 02.05.2022 №01-05.

Отже, матеріалами справи підтверджується факт надання позивачу адвокатом Лозою В.М. послуг на заявлену до стягнення суму.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з частиною 4 статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 ГПК України).

Відповідно до приписів частини 6 статті 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У розумінні положень частини 5 статті 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 ГПК України. Разом із тим, у частині 5 статті 129 ГПК України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Так, за змістом частини 5 статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 ГПК України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 ГПК України.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5, 6 статті 126 ГПК України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19.

До того ж у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін.

Таким чином, вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

Дослідивши надані позивачем докази на підтвердження витрат на правничу допомогу та враховуючи аргументи, наведені відповідачем у клопотанні про зменшення витрат на правничу допомогу, суд зазначає, що зазначені в акті послуги адвоката: вивчення та огляд документів та інших доказів за їх місцезнаходженням - 4 год. 05 хв.; аналіз судової практики - 1 год. 00 хв.; проведення арифметичних розрахунків - 0 год. 25 хв. охоплюються фактично однією послугою - підготовкою пакету документів, необхідних для звернення до суду, та підготовка позовної заяви.

Щодо здійснення заходів досудового врегулювання спору, шляхом проведення переговорів на предмет повернення боргу, дана послуга відповідно до матеріалів справи взагалі не має жодного документального підтвердження.

Також, в якості послуги адвоката визначено вчинення інших дій необхідних для повного юридичного супроводу справи в суді та на етапі примусового виконання судового рішення у кількості 4 год. 00 хв. Проте, на момент складання договору та акта приймання-передачі наданих послуг від 02.05.2022, дана послуга є абстрактною, оскільки на дату складання позовної заяви взагалі неможливо передбачити кількість часу, який буде витрачено на вчинення додаткових процесуальних дій на етапі примусового виконання судового рішення.

Таким чином, враховуючи відсутність у договорі вартості однієї години роботи адвоката, однак, приймаючи до уваги, що позовну заяву та відповідь на відзив були складені фахівцем з права, суд першої інстанції вважає обґрунтованим до стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 60% від заявленої позивачем суми, а саме - 5 880,00 грн.

Колегія суддів звертає увагу на те, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні професійних правничих витрат та гонорару успіху сторонами не оскаржується.

З огляду на викладене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який, дослідивши надані позивачем докази щодо обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт та їх вартості, клопотання про зменшення витрат на правову допомогу, дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині покладення на відповідача 5 880,00 грн. витрат на правову допомогу адвоката.

Усі інші доводи учасників справи, окрім викладених у мотивувальній частині постанови, суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про задоволення позову.

При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі "Серявін проти України" від 10.05.2011, пункт 58).

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у частині 1 статті 74 ГПК України.

Отже, за загальним правилом, обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Розподіл між сторонами обов`язку доказування визначається предметом спору.

Змагальність сторін є одним з основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Згідно зі статтею 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції під час розгляду даної справи неправильно застосовано норми процесуального та матеріального права, що мало наслідком хибні висновки та ухвалення рішення, яке не ґрунтувалося на встановленні фактичних обставин справи, - не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.

Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва від 23.11.2022 у справі № 910/3425/22 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів статті 277 ГПК України не вбачається. Скаржником не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Судовий збір, сплачений стороною у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, в порядку статті 129 ГПК України, покладається на апелянта (відповідача у даній справі).

Щодо витрат позивача на правову допомогу в суді апеляційної інстанції колегія суддів зазначає про наступне.

На підтвердження факту понесення позивачем вказаних витрат на професійну правничу допомогу ним до матеріалів справи долучені належним чином засвідчені копії: договору про правову допомогу від 26.12.2022 №5 укладеного між позивачем та адвокатом Лозою В.М.; акта приймання-передачі наданих послуг від 27.12.2022 №5; квитанції до прибуткового касового ордера від 27.12.2022 №08-12.

Зі змісту укладеного між позивачем та адвокатом Лозою В.М. договору про правову допомогу від 26.12.2022 №5 вбачається, що за цим договором повірений зобов`язується від імені і за рахунок довірителя здійснити наступні дії - надати правову допомогу у спорі з відповідачем під час апеляційного перегляду рішення.

За здійснення дій, визначених у пункті 1.1 цього договору довіритель сплачує повіреному винагороду в розмірі 5 700,00 грн. (пункт 2.1).

Розрахунок здійснюється в момент передачі довірителю підготовленого відзиву на апеляційну скаргу (пункт 2.2).

З наданого позивачем акта приймання-передачі наданих послуг від 27.12.2022 №5 слідує, що позивачу надано визначені в пункті 1.1 договору про правову допомогу 26.12.2022 №5 послуги на загальну суму 5 700,00 грн.

Вказані послуги позивачем оплачені, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера від 27.12.2022 №08-12.

Відповідач жодних заперечень про розмір витрат на послуги адвоката в суді апеляційної інстанції не надав.

З огляду на викладене вище, враховуючи, що розмір витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи, є доведеним, документально обґрунтованим та таким, що відповідає критерію розумної необхідності цих витрат, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині покладення на відповідача 5 700,00 грн. витрат на правову допомогу адвоката.

Судові витрати зі сплати судового збору, що були понесені стороною в суді апеляційної інстанції, в порядку статті 129 ГПК України, покладаються на апелянта (відповідача у даній справі).

Керуючись ст. ст. 129, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ФТЛ Сервіс Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 23.11.2022 у справі № 910/3425/22 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 23.11.2022 у справі № 910/3425/22 залишити без змін.

3. Судовий збір, сплачений стороною у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "ФТЛ Сервіс Україна".

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ФТЛ Сервіс Україна" (02002, місто Київ, вулиця Євгена Сверстюка, будинок 11; ідентифікаційний код 40826406) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ексімп Транс" (46016, місто Тернопіль, вулиця Симоненка, будинок 4, квартира 188; ідентифікаційний код 38535484) 5 700 (п`ять тисяч сімсот) грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

5. Доручити Господарському суду міста Києва видати накази на виконання постанови Північного апеляційного господарського суду.

6. Справу № 910/3425/22 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, що визначені в частині 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді О.М. Гаврилюк

Л.П. Зубець