ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" лютого 2023 р. Справа №914/1962/19

м. Львів

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого (судді-доповідача): Бойко С.М.,

суддів: Бонк Т.Б.,

Якімець Г.Г.,

секретар судового засідання Яремко О.А.,

явка учасників справи:

прокурор Рогожнікова Н.Б.

від позивача-1 Барнич Т.В. (виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань)

від позивача-2 не з`явилися

від третьої особи на стороні позивача не з`явилися

від відповідача-1 Єлєніна С.М. (ордер серія АА № 1235435 від 12.09.2022)

від відповідача-2 Ісаєнко О.В. (довіреність б/н від 17.08.2021)

розглянув апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури за № 15/4-872 вих-22 від 10.10.2022

на рішення Господарського суду Львівської області від 08.09.2022 суддя: Король М.Р. м. Львів, повний текст рішення складено 19.09.2022

за позовом заступника Генерального прокурора в інтересах держави в особі

Кабінету Міністрів України та Державної служби геології та надр України

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивачів: Фонду державного майна України

до відповідача-1 приватного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Надра України

до відповідача-2 товариства з обмеженою відповідальністю Джерело Єднання

про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна, застосування наслідків їх недійсності,

В С Т А Н О В И В:

короткий зміст позовних вимог.

У вересні 2019 року заступник Генерального прокурора України (далі - прокурор) звернувся до Господарського суду Львівської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та Державної служби геології та надр України з позовом до приватного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Надра України" (далі - ПрАТ "НАК "Надра України") та товариства з обмеженою відповідальністю "Джерело Єднання" (далі ТОВ «Джерело Єднання») про визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 09.11.2007 нежитлових приміщень, за адресою: будинки №№ 4 та 12, по вул. І. Франка, м. Моршин укладених між НАК "Надра України" та ТОВ "Джерело Єднання"; зобов`язання ТОВ "Джерело Єднання" повернути НАК "Надра України" державне нерухоме майно, а саме клуб-столову літ. "А-2", загальною площею 784,5 кв.м, до якої належать металева огорожа- 1, димова труба -2, що розташовані за адресою: м. Моршин, вул. І. Франка, 4, та будинок санаторію (спальний корпус) під літ. "А-3", загальною площею 1416,10 м2, будинок санаторію (лікувальний корпус) літ. "Б-3", загальною площею 450,10 м2; перехідну галерею літ. "В-1", загальною площею 33,20 м2, до яких належать металева огорожа -1; металевий резервуар -2, розташовані за адресою: м. Моршин, вул. І. Франка, 12.

Позовні вимоги обґрунтовані укладенням оспорюваних договорів з порушенням вимог законодавства, зокрема, статті 326 Цивільного кодексу України, статей 75, 139, 141, 145 Господарського кодексу України, статей 8, 9, 23 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", статті 6 Порядку відчуження об`єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.06.2007 № 803, особою, яка не мала права на відчуження державного майна, переданого їй у користування/управління власником в особі Кабінету Міністрів України, без дотримання установленого законом особливого порядку відчуження державного майна, за обставин продажу спірного майна за заниженою вартістю.

Отже, як зазначив прокурор, оспорювані договори підлягають визнанню недійсними в судовому порядку на підставі статей 203, 215 Цивільного кодексу України, статті 207 Господарського кодексу України, а сторони таких договорів згідно з абзацом 2 частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України мають повернути одне одному все, що отримали на їх виконання, зокрема, ТОВ "Джерело Єднання" має повернути НАК "Надра України" спірне нерухоме майно.

Підставою для поновлення строку позовної давності зазначено те, що Кабінет Міністрів України та Держгеонадра не були сторонами спірного договору, а тому не володіли інформацією про його укладення в 2007 році. Зазначає, що про порушення інтересів держави шляхом незаконного відчуження державного майна прокурору стало відомо в листопаді 2017 року під час розслідування кримінального провадження за фактом незаконної приватизації державного майна за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 233 КК України.

Короткий зміст судових рішень при первинному розгляді справи

Рішенням Господарського суду Львівської області від 30.06.2021, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 01.11.2021, позов задоволено. Визнано недійсними договори купівлі-продажу від 09.11.2007, укладені між відповідачами в справі. Зобов`язано ТОВ "Джерело Єднання" повернути ПрАТ "НАК "Надра України" державне нерухоме майно, здійснено розподіл судових витрат.

Постановою Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 13.01.2022, постанову Західного апеляційного господарського суду від 01.11.2021 і рішення Господарського суду Львівської області від 30.06.2021 у справі № 914/1962/19 скасовано, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду Львівської області з тих підстав, що визнаючи недійсними оспорювані договори як такі, що не відповідають вимогам закону, та застосовуючи наслідки їх недійсності, попередні судові інстанції не дослідили та не встановили обставини стосовно того, чи призведе задоволення таких вимог до відновлення або іншого ефективного захисту порушеного права держави щодо спірного майна, тобто чи зможе в практичному аспекті забезпечити і гарантувати позивачам поновлення порушеного права держави (відновлення володіння/повернення майна), оскільки застосування реституції приведе сторін договору в попередній стан і не матиме наслідком передання позивачам, які не є стороною цього правочину спірного майна.

У наведеному випадку наслідком недійсності оспорюваних договорів стало повернення спірного майна приватному акціонерному товариству (ПрАТ "НАК "Надра України").

Окрім того, судами не враховано, що строк позовної давності є матеріально правовою категорією, а не процесуальною, і не може бути поновленим судом. Водночас судом зазначено, що до висновку про поважність причин пропуску позовної давності суд може дійти лише після дослідження усіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі.

При новому розгляді рішенням Господарського суду Львівської області від 08.09.2022 відмовлено в позові з тих підстав, що Національна акціонерна компанія «Надра України» набула право власності на будівлі, які були їй передані Кабінетом Міністрів України, як внесок у статутний капітал.

Згідно з ч.1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Таким чином, після внесення майна до статутного фонду підприємства - це підприємство стає власником такого майна, володіє, користується та розпоряджається ним.

Статутом Національної акціонерної компанії «Надра України», право голови правління на укладення договорів, подібних спірним, не обмежено, а тому голова правління Національної акціонерної компанії «Надра України», підписуючи договори купівлі-продажу нежилих будівель, діяв від імені Національної акціонерної компанії «Надра України», у межах своїх повноважень, передбачених установчими документами компанії та законодавством України.

Оскільки судом встановлено, що спірні договори були укладені у повній відповідності до вимог чинного законодавства та статуту Компанії, і зміст спірних договорів відповідає вимогам чинного законодавства, а тому відсутні підстави для визнання їх недійсними.

Суд зазначив, що натомість, прокурором обрано неналежний спосіб захисту при поданні позову в інтересах акціонера про визнання правочинів недійсними з підстав заниження вартості майна та повернення його продавцю, оскільки тягар відповідальності в такому випадку покладається на добросовісного покупця, що не узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини щодо допустимих меж втручання держави у право власності особи.

Належним способом захисту для доведення факту продажу майна товариства за заниженою вартістю, що могло завдати збитків юридичній особі, може бути позов юридичної особи до її посадової особи (у тому числі посадової особи, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі діями (бездіяльністю) такої посадової особи, позов власника (учасника, акціонера) такої юридичної особи, поданий в її інтересах.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог, в зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги прокурор зазначає, що:

- судом першої інстанції не досліджено, що державне майно, передане НАК "Надра України" на праві господарського відання, а не на праві власності;

-судом першої інстанції помилково не взято до уваги те, що державне майно підлягає продажу лише на конкурентних засадах, за згодою уповноваженого органу Кабінету міністрів України та через чітко визначені національним законодавством процедури.

Зазначає, що акції компанії та державне майно, які передані до статутного фонду НАК «Надра України» не змінили свого правового режиму, залишаються державною власністю і стосовно них діють обмеження щодо вільного розпорядження, які передбачені для реалізації державного майна.

Таким чином апелянт вважає, що статутний фонд компанії створено на основі державного майна, тому остання повинна здійснювати свою діяльність з огляду на правовий режим державного майна, переданого їй у володіння, користування та з обмеженням правомочності на розпорядження майном.

Не відповідає дійсності висновок місцевого господарського суду про те, що рішення про надання згоди на відчуження спірного майна було прийнято спостережною радою у відповідності з вимогами законодавства, оскільки як вбачається з протоколів допиту члени спостережної ради ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такої згоди не надавали.

Відтак, вважає помилковими висновки місцевого господарського суду про те, що спірне майно є власністю НАК «Надра України» і вона має право на власний розсуд без погодження з Кабінетом Міністрів України вирішувати питання його відчуження.

Не погоджується з висновком суду першої інстанції, що прокурором обрано неналежний спосіб захисту порушеного права.

Посилається на те, що позовну вимогу пред`явлено до сторін недійсного правочину щодо майна, яке на час розгляду цієї справи перебуває в покупця (ТОВ «Джерело Єднання»), що узгоджується з вимогами ст. 216 ЦК України та правовою позицією Верховного Суду викладену в постанові від 14.11.2018 в справі № 910/29707/15.

Зазначає, що судом не враховано, що НАК «Надра України» здійснила продаж спірного майна за заниженою вартістю.

Підставою для поновлення строку позовної давності зазначає те, що Кабінет Міністрів України та Держгеонадра не є безпосередніми учасниками спірних правовідносин, не були сторонами спірного договору, а тому не володіли інформацією про укладення такого договору в 2007 році та про умови його виконання.

Узагальнені заперечення відповідача-2.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Джерело Єднання» погоджується з висновками місцевого господарського суду, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Господарського суду Львівської області без змін.

В обгрунтування заперечень на апеляційну скаргу зазначає, що спірна нерухомість була набута НАК «Надра України» у власність, як внесок до статутного фонду, тому на таке майно поширюється режим права власності, що унеможливлює застосовування статті 136, частини 3 статті 145 ГК України.

Також зазначає, що ТОВ «Джерело Єднання» здійснило капітальні вкладення в реконструкцію спірних приміщень на загальну суму 31 185 838,00 грн.; повернення спірних приміщень без відшкодування здійснених капітальних вкладень суперечить положенням статті 216 ЦК України.

Інші учасники справи не скористалися правом передбаченим ст. 263 ГПК України, відзиву на апеляційну скаргу не подали.

В судове засідання 01.02.2023 з`явився прокурор, представник позивача-1 та представники відповідача-1 та відповідача-2.

Позивач-2 та третя особа в судове засідання повторно не з`явилися, хоча належним чином повідомлені про час, дату та місце слухання справи, а тому в силу п. 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України суд розглядає справу за їх відсутності.

Прокурор та представник позивача-1 в судовому засіданні підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задоволити, пояснення надали аналогічні викладеним.

Представники відповідача-1 та відповідача-2 в судовому засіданні заперечили проти доводів апеляційної скарги, просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого господарського суду без змін.

Згідно з ст. 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора, представників позивача-1, відповідача-1 та відповідача-2, що з`явилися, дослідивши доводи наведені в апеляційній скарзі та заперечення наведені у відзиві, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні з викладенням мотивувальної частини рішення в редакції цієї постанови.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Як свідчать матеріали справи та установили суди попередніх інстанцій, згідно з Указом Президента України від 14.06.2000 № 802/2000 "Про заходи щодо підвищення ефективності управління підприємствами в галузі геології і розвідки надр" прийнято рішення про створення НАК "Надра України", у зв`язку з чим зобов`язано Кабінет Міністрів України, зокрема: 1) здійснити в установленому порядку заходи щодо створення цієї Компанії, у тому числі затвердити її статут; забезпечити формування статутного фонду Компанії. З цією метою, зокрема, визначити: відкриті акціонерні товариства, пакети акцій яких закріплено в установленому порядку в державній власності і які передаються до статутного фонду Компанії; державні та казенні підприємства, які підлягають перетворенню в державні акціонерні товариства, з наступною передачею акцій до статутного фонду Компанії; затвердити перелік державного майна, яке передається в користування Компанії для забезпечення її діяльності; 2) вирішити в установленому порядку питання щодо закріплення у державній власності 100 відсотків акцій компанії, а також недопущення відчуження цих акцій з державної власності, використання для формування статутних фондів будь-яких підприємств та передачі в управління будь-яким особам.

На виконання зазначеного Указу Президента України постановою Кабінету Міністрів України від 17.08.2000 № 1273 "Питання Національної акціонерної компанії "Надра України", було зобов`язано ФДМУ передати у місячний термін до статутного фонду НАК "Надра України" 100 відсотків акцій Державної акціонерної холдингової компанії "Укргеолреммаш" (пункт 1); затверджено переліки підприємств, які підлягають перетворенню у відкриті акціонерні товариства після виключення їх в установленому порядку з переліку підприємств, які не підлягають приватизації, з наступною передачею пакетів акцій до статутного фонду НАК "Надра України" згідно з додатком 1; державних підприємств, які підлягають перетворенню у відкриті акціонерні товариства з наступною передачею пакетів акцій до статутного фонду НАК "Надра України" згідно з додатком 2 (пункт 2); передано до статутного фонду НАК "Надра України" майно підприємств згідно з додатком 3 з наступним їх перетворенням у дочірні підприємства Компанії (пункт 4); встановлено, що 100 відсотків акцій НАК "Надра України" закріплюються у державній власності. Відчуження цих акцій з державної власності, використання для формування статутних фондів будь-яких підприємств та передача в заставу або управління будь-яким особам не допускається (пункт 5).

Згідно з додатком 3 до вказаної постанови до переліку підприємств, майно яких передається до статутного фонду НАК "Надра України" з наступним перетворенням їх у дочірні підприємства Компанії, включено, зокрема, Державне геологічне підприємство "Західукргеологія" (далі - ДГП "Західукргеологія").

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.09.2000 № 1460 було затверджено статут НАК "Надра України".

Відповідно до зазначеного статуту в редакції, чинній станом на 09.11.2007 (дату укладення оспорюваних договорів), було визначено наступне:

НАК "Надра України" заснована відповідно до Указу Президента України від 14.06.2000 № 802/2000. Компанія є відкритим акціонерним товариством (пункт 1);

- Компанія є юридичною особою відповідно до законодавства (пункт 10);

- засновником Компанії є держава в особі Кабінету Міністрів України (пункт 18);

- акціонерами Компанії є: держава в особі Мінприроди - до прийняття в установленому порядку рішення про приватизацію акцій Компанії, та в особі ФДМУ - після передачі йому акцій Компанії, визначених для продажу згідно з прийнятим в установленому порядку рішенням про їх продаж; юридичні особи різних форм власності та фізичні особи, що набули право власності на акції Компанії у процесі приватизації та на вторинному ринку цінних паперів (пункт 19);

- майно Компанії складається з основних фондів, обігових коштів, акцій (часток, паїв) у статутних фондах підприємств, а також фінансових та інших активів, відображених у бухгалтерському балансі Компанії. Майно Компанії формується, зокрема, за рахунок: майна, майнових та немайнових прав, переданих засновником у власність; майна, переданого засновником у користування (пункт 23);

- Компанія є власником, зокрема, майна, переданого засновником до статутного фонду Компанії як плату за її акції, у тому числі коштів, контрольних та інших пакетів акцій, цілісних майнових комплексів підприємств (пункт 24);

- Компанія володіє, користується та розпоряджається належним їй майном, вчиняючи стосовно нього будь-які дії, що відповідають визначеним цим статутом меті та основним завданням Компанії і не суперечать законодавству (пункт 25);

- майно, що є державною власністю і передане Компанії у користування та/або управління, не підлягає відчуженню. Користування та/або управління майном Компанії здійснюється відповідно до законодавства. Державні пакети акцій відкритих акціонерних товариств, які передані до статутного фонду Компанії, не підлягають відчуженню та не можуть бути предметом застави без прийняття відповідного рішення Кабінетом Міністрів України (пункт 26);

- Компанія стосовно державного майна, яке передане їй засновником до статутного фонду і включене до переліку об`єктів державної власності, що не підлягають приватизації, не може вчиняти дії, наслідком яких може бути відчуження майна, в тому числі передача його до статутного фонду інших господарських організацій, передача в заставу тощо (пункт 27).

Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, станом на 29.08.2007 єдиним засновником (учасником) Компанії був Кабінет Міністрів України.

За змістом ч.1 статті 136 Господарського кодексу України право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

Таким чином, "право господарського віддання" не є тотожним поняттю - права власності, оскільки перше є правовою формою реалізації права державної і комунальної власності спеціально створеними суб`єктами різних організаційно-правових форм, які у встановленому порядку набувають статусу юридичної особи. Отже, власником майна залишається держава.

Спільним наказом Міністерства екології та природних ресурсів України (далі - Мінекології) від 08.05.2001 № 179 та НАК "Надра України" від 15.05.2001 № 20 "Про передачу ДГП "Західукргеологія" до складу НАК "Надра України" та його майна до статутного фонду Компанії затверджено акт передавання-приймання майна ДГП "Західукргеологія" до статутного фонду НАК "Надра України" як цілісного майнового комплексу з об`єктами житлосоцпобуту, всіма вимогами та зобов`язаннями, у тому числі із заробітної плати, включаючи заборгованість та нарахування до неї (додаток 3); акт передавання-приймання майна ДГП "Західукргеологія" до статутного фонду НАК "Надра України" (додаток 4).

Згідно з актом передавання-приймання від 15.05.2001 № 1 (додаток 3) Мінекології передало, а НАК "Надра України" прийняло до складу компанії ДГП "Західукргеологія" як цілісний майновий комплекс разом з основними фондами, у тому числі з об`єктами житлосоцкультпобуту, переліченими в висновку експерта про вартість оцінюваних необоротних активів підприємства, іншими необоротними активами, оборотними активами, у тому числі об`єктами незавершеного виробництва, грошовими витратами тощо.

Актом передавання-приймання від 15.05.2001 № 2 (додаток 4) Мінекології передало, а НАК "Надра України" прийняло до статутного фонду компанії майно ДГП "Західукргеологія" загальною вартістю 99 001,2 тис. грн.

Інших документів, які би стосувалися передачі майна ДГП "Західукргеологія" до складу Компанії, сторони не надали.

Рішенням виконавчого комітету Моршинської міської ради від 13.10.2005 № 327 вирішено оформити право власності за НАК "Надра України" на спальний корпус, лікувальний корпус, клуб-столову, перехідну галерею, розташовані за адресою: м. Моршин, вул. І. Франка, 12, та провести реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна НАК "Надра України" ДП "Західукргеологія" санаторію "Геолог Прикарпаття".

На підставі зазначеного рішення 30.10.2006 Комунальним підприємством Львівської обласної ради "Стрийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації" прийнято рішення та проведено реєстрацію права власності за НАК "Надра України", видано свідоцтво про право власності від 30.10.2006 за № 822015, згідно із яким власником нерухомого майна, розташованого за адресою: м. Моршин, вул. І. Франка, 12, є НАК "Надра України", форма власності - державна. Також відповідно до свідоцтва про право власності від 01.11.2006 за № 822016, виданого на підставі вказаного рішення, власником майна, розташованого за адресою: м. Моршин, вул. І. Франка, 4, є НАК "Надра України", форма власності - державна.

09.11.2007 між НАК "Надра України" та ТОВ "Джерело Єднання" укладено договір купівлі-продажу нежилих приміщень, за умовами якого НАК "Надра України" продало, а ТОВ "Джерело Єднання" купило нерухоме майно, а саме нежитлову будівлю, позначену на плані: нежитлова будівля, клуб-столова літ. "А-2", збудована із цегли, загальною площею 784,50 кв.м, до якої належать: металева огорода 1, димова труба 2, розташовані за адресою: Львівська обл., Стрийський р-н, м. Моршин, вул. І. Франка, 4. Продаж вчинено за узгодженою сторонами вартістю 1 020 525,60 грн. Цей договір купівлі-продажу нежилих приміщень посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ткаченко Ю. В. 09.11.2007, зареєстровано у реєстрі за № 300.

Водночас 09.11.2007 між НАК "Надра України" та ТОВ "Джерело Єднання" укладено договір купівлі-продажу нежилих приміщень, згідно з яким НАК "Надра України" продало, а ТОВ "Джерело Єднання" придбало нерухоме майно, а саме нежитлові будівлі санаторію "Геолог Прикарпаття", позначені на плані: будинок санаторію (спальний корпус) літ. "А-3", збудований із цегли, загальною площею 1416,10 кв.м, будинок санаторію (лікувальний корпус) літ. "Б-3", збудований із цегли, загальною площею 450,10 кв.м; перехідна галерея літ. "В-1", збудована з цегли, загальною площею 33,20 кв.м, до яких належать металева огорода 1, металевий резервуар 2, розташовані за адресою: Львівська обл., Стрийський р-н, м. Моршин, вул. І. Франка, 12. Продаж вчинено за узгодженою сторонами вартістю 2 624 142,00 грн. Цей договір купівлі-продажу нежилих приміщень посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ткаченко Ю. В. 09.11.2007, зареєстровано у реєстрі за № 3020.

Відповідно до звіту про незалежну оцінку майна станом на 30.06.2007, складеним Товариством з обмеженою відповідальністю "Орбісс", покладеним в основу при визначенні ціни майна під час укладення договорів купівлі-продажу від 09.11.2007, загальна вартість спірного майна становила 3 037 223,00 грн. без урахування ПДВ.

Разом із тим згідно з висновком від 27.11.2017 № 458/459 судової оціночно-будівельної експертизи у кримінальному провадженні № 0003659 від 24.11.2016, складеним Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз, який долучено до матеріалів справи, дійсна ринкова вартість проданого за вказаними договорами майна станом на 19.11.2007 становила 5 679 132,00 грн.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.09.2000 № 1460 "Про затвердження статуту Національної акціонерної компанії "Надра України" визначено, що Національна акціонерна компанія "Надра України" є відкритим акціонерним товариством.

Постановою Кабінету Міністрів України в редакції від 31.08.2011 № 912 "Деякі питання Національної акціонерної компанії "Надра України", змінено тип з Відкритого акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія "Надра України" на Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія "Надра України".

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 22.05.2019 № 640 "Питання Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Надра України", змінено тип з Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Надра України" на приватне та перейменовано його в ПрАТ "НАК "Надра України".

Отже, з врахуванням вищевикладених доказів апеляційним судом встановлено, що власником майна, переданого до статутного фонду НАК "Надра України", є держава в особі Кабінету Міністрів України; на спірне майно, яке було відчужене за оспорюваними договорами купівлі-продажу, поширювався спеціальний режим, передбачений пунктами 26, 27 статуту НАК "Надра України"; спірне нерухоме майно в силу положень частини 3 статті 139 Господарського кодексу України та Державного класифікатора України Класифікація основних фондів, затвердженого наказом Держстандарту України від 19.08.1997 № 507, належить до основних фондів НАК "Надра України", які підлягають відчуженню за особливим порядком (стаття 145 Господарського кодексу України) або іншої процедури, визначеної згідно з чинним законодавством (відповідно до Порядку відчуження об`єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.06.2007 № 803, розробленого на виконання статті 5 Закону України "Про управління об`єктами державної власності"). Проте Кабінет Міністрів України як власник спірного державного майна, переданого до статутного фонду НАК "Надра України", та ФДМУ як центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері приватизації, будь-яких рішень про зміну правового режиму спірного майна та приватизацію до укладення оспорюваних договорів не ухвалювали.

За висновками попередніх судових інстанцій правлінням НАК "Надра України" 23.11.2007 було прийнято рішення про надання згоди на відчуження спірного майна всупереч вимогам чинного законодавства та обмеженням, встановленим у пункті 26 статуту Компанії про заборону відчужувати майно, що є державною власністю і передане Компанії у користування/управління, а отже, приймаючи вказане рішення, правління НАК "Надра України" діяло з перевищенням повноважень, без рішення власника майна (уповноваженого органу -Кабінету Міністрів України) про його продаж, що свідчить про відсутність волі держави на відчуження такого майна.

Таким чином, внаслідок укладення оспорюваних договорів порушено право власності держави в особі Кабінету Міністрів України, який згідно із законодавством здійснює повноваження щодо реалізації права держави як власника майна.

А тому висновки суду першої інстанції про перехід права власності від Кабінету міністрів України до НАК «Надра України» є помилковими, не відповідають встановленим обставинам по справі та вимогам діючого законодавства наведеного вище.

Як свідчать матеріали справи, предметом позову є вимоги прокурора, заявлені в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та Державної служби геології та надр України, до ПрАТ "НАК "Надра України" і ТОВ "Джерело Єднання" про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нежитлових приміщень від 09.11.2007, укладених між відповідачами, та зобов`язання ТОВ "Джерело Єднання" повернути НАК "Надра України" спірне державне нерухоме майно.

Апеляційним судом встановлено, що станом на час подання позову змінилася організаційно-правова форма господарювання НАК "Надра України» Відкритого акціонерного товариства (п. 1.1 Статуту затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.09.2000 №1460) на публічне акціонерне товариство НАК "Надра України» (п. 2 Статуту затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.09.2000 №1460 в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 31.08.2011 № 912) та на приватне акціонерне товариство НАК "Надра України» (статут затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 27.09.2000 №1460 в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 22.05.2019 № 640).

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника. Визначаючи вид вимоги, особа може зіткнутися з проблемою, коли одні й ті ж самі протиправні дії породжують виникнення різних цивільно-правових вимог до одного й того ж суб`єкта. Задоволення хоча б однієї з них позбавляє можливості пред`явлення іншої.

Отже, з`являється декілька шляхів досягнення кінцевої мети - відновлення порушеного права або захисту інтересу. Таке явище називається сompetition of claims (конкуренція позовів).

Конкуренція позовів визначається як конкуренція суб`єктивних цивільних прав (прав вимоги до порушника), що існують у рамках захисних цивільних правовідносин (складають зміст захисних зобов`язань) і реалізуються в судовому порядку, в результаті чого відбувається застосування відповідного способу захисту права чи інтересу.

Позивач має можливість обирати більш вигідний позов і долати обмеження, встановлені щодо іншої вимоги, яка ґрунтується на тих же самих фактах.

У випадку конкуренції складається нетипова для цивільного права ситуація, коли в результаті однієї й тієї ж самої протиправної поведінки виникають і паралельно існують декілька суб`єктивних прав, які мають одне і те ж саме призначення. Реалізація одного з таких прав призводить до припинення іншого, оскільки інтерес, що ним опосередковується, задовольняється в повному обсязі при здійсненні іншого конкуруючого права.

Конкуренція позовів існує там, де декілька позовів об`єднуються спільним для них всіх юридичним інтересом (de eadem re), який задовольняється здійсненням вже одного з цих позовів, що усуває ео ipso (внаслідок цього) усі інші як безцільні.

Вектори конкуруючих прав є однонаправленими і паралельними - права належать одній особі і спрямовані на задоволення одного й того ж самого інтересу. Задоволенням однієї з цих конкуруючих вимог знищувалася інша вимога, так як уявлялося неприпустимим двічі задовольняти один і той же інтерес.

Для захисту своїх майнових інтересів власник або суб`єкт іншого речового права може використовувати вимоги про визнання недійсною угоди з відчуження належної йому речі (якщо мова йде про оспорюваний правочин) або про застосування наслідків недійсності правочину (якщо мова йде про вчинення нікчемного правочину). В обох випадках загальним наслідком вчинення недійсної угоди стане реституція, яка полягає, зокрема у поверненні конкретної речі (предмета угоди) первинному власнику, ст.216 ЦК України.

При умові, якщо спір стосується правочину, укладеного самим власником, то його відносини з контрагентом мають договірний (зобов`язальний) характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Але якщо контрагент власника за недійсним правочином здійснив потім відчуження отриманої від власника речі третій особі, то у відносинах з таким новим набувачем колишній власник може використовувати тільки речово-правові способи захисту, бо вони не перебували у договірних (зобов`язальних) відносинах один з одним.

У справі, рішення якої є предметом перегляду, відбувається поєднання різних способів захисту прав власника: позивач заявляє зобов`язальну по суті вимогу (про реституцію речі) на підставі визнання недійсними угод (купівлі-продажу), укладених без його волевиявлення з третіми особами, тоді як у цих цілях йому надано право на віндикаційний (речово-правовий) позов.

Позивач обґрунтував свій інтерес у позові про визнання договорів недійсними, зокрема, тим, що власником майна, переданого до статутного фонду НАК "Надра України", є держава в особі Кабінету Міністрів України, а майно за спірними договорами вибуло в нього поза його волею.

Задоволення вимог до відповідачів про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна від 09.11.2007 року не зумовить бажаних для нього (держави в особі Кабінету міністрів України ) наслідків - повернення цього нерухомого майна у його власність з використанням двохсторонньої реституції в порядку визначеному ч.1 ст.216 ЦК України.

У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Статтею 216 Цивільного кодексу України унормовано загальні правові наслідки недійсності правочину. Так, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (частина 1). Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною (частина 2). Правові наслідки, передбачені частинами 1 та 2 цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів (частина 3). Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою (частина 5).

Тлумачення статті 216 Цивільного кодексу України свідчить, що слід відмежовувати правові наслідки недійсності правочину і правові наслідки виконання недійсного правочину; до правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків.

Реституція - це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий.

Метою проведення реституції є відновлення між сторонами такого собі status quo у фактичному та правовому становищі, що існував до вчинення правочину, шляхом так би мовити абсолютного знищення юридичного значення будь-яких дій, що вчинялися суб`єктами - учасниками недійсного правочину.

Отже, такий спосіб захисту порушеного права, як визнання недійсним правочину застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, яке існувало до укладання правочину. Застосування зазначених правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан, який мав місце до вчинення недійсного правочину, тобто має місце двостороння реституція.

Розглядаючи цей спір за цими позовними вимогами апеляційним судом встановлено, що визнаючи недійсними оспорювані договори як такі, що не відповідають вимогам закону до них, та застосовуючи наслідки їх недійсності, то такий спосіб захисту не призведе до відновлення або іншого ефективного захисту порушеного права держави щодо спірного майна, не зможе в практичному аспекті забезпечити і гарантувати позивачам поновлення порушеного права держави (відновлення володіння/повернення майна), зважаючи на те, що реституція у разі недійсності договору призведе до повернення у первісний стан сторін договору і не матиме наслідком передання позивачам, які не є стороною цього правочину, спірного майна, натомість у наведеному випадку наслідком недійсності оспорюваних договорів стане повернення спірного майна приватному акціонерному товариству (ПрАТ "НАК "Надра України").

У статті 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно зі статтею 45 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Таким чином, спосіб захисту, який обрав позивач, є неефективним, цей спосіб не відповідає завданням цивільного судочинства - ефективному захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів особи.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником правочину.

Виникнення права власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника не з його волі, іншим шляхом.

Положення частини першої статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №183/1617/16).

Більше того, судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №910/3009/18).

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) Європейський суд з прав людини (далі - Суд) вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту в спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа № 30210/96).

Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II).

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме у рішеннях від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) зазначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Таким чином, узагальнюючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що відповідач-1 не мав права відчужувати нерухоме майно за договорами купівлі-продажу від 09.11.2007 року, проте у задоволенні позову необхідно відмовити, оскільки позивач як власник наділений правом витребувати своє майно від добросовісного набувача без визнання за рішенням суду правочинів недійсними, оскільки добросовісність набуття майна можлива лише тоді коли майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, наслідком правочину, здійсненого з таким порушенням, є не двостороння реституція, а витребування майна із незаконного володіння (віндикація).

За змістом частин першої та другої статті 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно з практикою Великої Палати Верховного Суду, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Віндикаційний позов це позов неволодіючого власника про витребування майна від незаконно володіючого невласника.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц указала, що предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, що незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Таким чином, не є ефективним та належним способом захисту вимоги про визнання недійсним правочину за позовом заінтересованої особи яка не є стороною договору, а є власником майна.

При перевірці ефективного способу захисту слід встановлювати обставини справи, зокрема щодо правових підстав набуття майна та характеру взаємовідносин між суб`єктами правовідносин. Враховуючи правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду у справах № 338/180/17, № 569/17272/15-ц, № 487/10132/14-ц, № 210/4458/15-ц, № 610/1030/18 № 145/2047/16-ц, № 469/1044/17 необхідно встановити дійсного власника майна.

Судами встановлено, що власником майна, переданого до статутного фонду НАК "Надра України", є держава в особі Кабінету Міністрів України.

За наявності цих обставин позивач, як власник майна, не позбавлений права звернутися з вимогою, зокрема, про витребування майна в кінцевого набувача (ТОВ «Джерело Єднання») і саме такий спосіб захисту може бути належним та ефективним у спірних правовідносинах. Однак вказане не означає, що позивач зобов`язаний використати цей спосіб захисту.

Отже, за наявності вказаних обставин належним способом захисту може бути витребування майна з чужого незаконного володіння (ст.388 ЦК України).

Доводи апелянта, що продаж спірного майна відбувся за меншою, ніж ринкова вартість майна на момент його реалізації, у випадку, що майно вибуло поза волею власника при висновку апеляційного суду щодо неефективного способу захисту, а також питання щодо застосування та визнання поважною причиною пропуску строку на звернення прокурора з позовом, не аналізується судом.

Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Подібний висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21), від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20 (провадження № 12-61гс21).

З огляду на викладене висновки місцевого господарського суду про те, що спірні договори були укладені у повній відповідності до вимог чинного законодавства та статуту Компанії, зміст спірних договорів відповідає вимогам чинного законодавства, а тому відсутні підстави для визнання їх недійсними, а також про те, що прокурором обрано неналежний спосіб захисту при поданні позову в інтересах акціонера про визнання правочинів недійсними з підстав заниження вартості майна та повернення його продавцю, оскільки тягар відповідальності в такому випадку покладається на добросовісного покупця, що не узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини щодо допустимих меж втручання держави у право власності особи, є безпідставними в цьому спорі, де застосовано позивачем неефективний спосіб захисту порушеного права для відновлення майнового права держави в особі Кабінету Міністрів України і тому підстави у відмові в позові судом першої інстанції підлягають виключенню з його мотивувальної частини оскаржуваного рішення в повному об`ємі, відповідно до підстав у відмові в позові сформульованих апеляційним судом.

З урахуванням викладеного апеляційний господарський суд залишає без оцінки доводи апеляційної скарги, які стосуються підстав відмови в позові сформульованих судом першої інстанції та які підлягають виключенню з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції, оскільки спосіб захисту обраний позивачем є неефективним та не призведе до відновлення прав, в разі їх порушення іншою особою.

Таким чином, касаційний господарський суд у постанові від 13.01.2022 скасовуючи рішення Господарського суду Львівської області від 30.06.2021 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 01.11.2021, вказав на необхідність при перевірці ефективного способу захисту встановлювати обставини справи, зокрема щодо правових підстав набуття майна та характеру взаємовідносин між суб`єктами правовідносин. Проте судом першої інстанції не в повному об`ємі виконані вказівки Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду, що викладені в постанові від 13.01.2022 в цій справі, що призвело до неправильного висновку щодо відмови в позові.

Ухвалене рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального права, а тому воно підлягає зміні з викладенням підстави відмови в позові в редакції цієї постанови та виключення мотивів відмови в позові в ньому зазначених.

Висновок апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги.

Перевіривши застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених ним обставин та в межах доводів апеляційної скарги прокурора, апеляційний суд дійшов до висновку про те, що спосіб захисту обраний позивачем є неефективним та не призведе до відновлення прав.

З цих підстав апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури за № 15/4-872вих-22 від 10.10.2022 слід задоволити частково, рішення Господарського суду Львівської області від 08.09.2022 у справі № 914/1962/19 слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови, а резолютивну частину рішення Господарського суду Львівської області від 08.09.2022 у справі № 914/1962/19 слід залишити без змін.

Статтею 277 ГПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судові витрати в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи залишення апеляційної скарги без задоволення, суд дійшов до висновку про покладення на апелянта судового збору в розмірі 133 543,47 грн., який сплачений згідно з платіжним дорученням за № 4216 від 04.10.2022.

Керуючись ст. ст. 226, 236, 269, 275, 277, 278, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури за № 15/4-872вих-22 від 10.10.2022 задоволити частково.

Рішення Господарського суду Львівської області від 08.09.2022 у справі № 914/1962/19 в частині викладення підстав відмови в позові заступника Генерального прокурора в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та Державної служби геології та надр України за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивачів: Фонду державного майна України до приватного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Надра України та до товариства з обмеженою відповідальністю Джерело Єднання про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна, застосування наслідків їх недійсності змінити, шляхом викладення його мотивувальної частини у редакції цієї постанови, в решті рішення Господарського суду Львівської області залишити без змін.

Судові витрати в розмірі 133 543,47 грн. покласти на апелянта.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно з ст.ст. 286-289 ГПК України.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий-суддя С.М. Бойко

Судді Т.Б. Бонк

Г.Г. Якімець

Повний текст постанови складено 13.02.2023