ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" лютого 2023 р. м. Київ Справа № 911/1821/22

Господарський суд Київської області у складі судді Д.Г.Зайця, за участю секретаря судового засідання Д.С.Бабяка, розглянувши матеріали справи

за позовом Фізичної особи-підприємця Науменка Олександра Миколайовича, Київська обл., Броварський р-н., с. Княжичі

до Броварської міської ради Броварського району Київської області, Київська обл., м. Бровари

про визнання права власності

представники:

від позивача - О.М.Науменко

від відповідача - не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця Науменка Олександра Миколайовича б/н від 21.09.2022 року (вх. №1582/22 від 26.09.2022 року) (далі - позивач) до Броварської міської ради Броварського району Київської області (далі - відповідач) про визнання права власності.

Ухвалою суду від 24.10.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №911/1821/22 за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 08.11.2022 року.

До суду від відповідача надійшло клопотання №1.12.4-15/01/14665 від 03.11.2022 року (вх. №15600/22 від 07.11.2022) про відкладення судового засідання.

У судовому засіданні 08.11.2022 року представник позивача проти задоволення клопотання відповідача не заперечував.

Ухвалою суду від 08.11.2022 року відкладено підготовче засідання на 06.12.2022 року.

До суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву №1.12.4-15/01/15246 від 17.11.2022 (вх. №16682/22 від 21.11.2022), згідно якого відповідач проти позову заперечує та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою суду від 06.12.2022 року відкладено підготовче засідання на 24.01.2023 року.

До суду від позивача надійшла відповідь на відзив б/н від 20.12.2022 року (вх. №19166/22 від 27.12.2022).

До суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив №1.12-4-15/01/667 від 16.01.2023 року (вх. №1028/23 від 19.01.2023).

У судовому засіданні 24.01.2023 року закрито підготовче провадження у справі №911/1821/22 та призначено розгляд справи по суті на 14.02.2023 року.

До суду від позивача надійшла заява б/н від 27.01.2023 року (вх. №1616/23 від 27.01.2023) про розгляд справи без участі представника позивача.

До суду від позивача надійшла заява б/н б/д (вх. №2862/23 від 14.02.2023), якою позивач долучив докази.

Позивач у судовому засіданні 14.02.2023 року позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач у судове засідання 14.02.2023 року не з`явився.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, яка ратифікована Україною 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Враховуючи достатність в матеріалах справи доказів для повного, всебічного та об`єктивного розгляду спору по суті у судовому засіданні 14.02.2023 року, відповідно до ч. 1 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Як зазначено позивачем, рішенням Княжицької сільської ради Броварського району Київської області №1045 (52-VII) від 20.09.2019 року затверджено виготовлений Державним підприємством «Київський інститут землеустрою» проект землеустрою щодо відведення Фізичній особі-підприємцю Науменку О.М. в оренду земельної ділянки площею 0,2312 га з кадастровим номером :01:052:0003 для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд будівельних організацій та підприємств (розміщення магазину-складу будівельних матеріалів по вул. Слави, 22-А в с. Княжичі Броварського району Київської області). Зі слів позивача, у зв`язку з майбутньою реформою адміністративно-територіального устрою щодо об`єднання територіальних громад, договір оренди зазначеної земельної ділянки між позивачем та Княжицькою сільською радою Броварського району Київської області укладено не було, а станом на день звернення до суду з позовом, територіальна громада с. Княжичі об`єдналася з територіальною громадою м. Бровари.

Позивач вказує, що в ході здійснення підприємницької діяльності, в 2021 році на зазначеній земельній ділянці останній користувався розташованим на ній складом-навісом, металевий каркас якого позивач заклав цегляними блоками з метою уникнення потрапляння снігу, оскільки, у складі-навісі зберігалась техніка позивача.

Згідно висновку Броварського районного відділу земельних ресурсів №214 від 19.11.2003 року позивачу погоджено місце розташування обстеженої земельної ділянки площею 0.23 га під розміщення магазину складу будівельних матеріалів. У вказаному висновку також зазначено, що на обстежуваній земельній ділянці знаходиться самовільно збудований склад-навіс з розгрузочною площадкою: склад із підсобним приміщенням площею 62,1 кв.м., розгрузочна площадка площею 42,04 кв.м., також розпочато будівництво приміщення, за що приватного підприємця Науменка О.М. притягнуто до адміністративної відповідальності.

Рішенням Княжицької сільської ради Броварського району Київської області №128 (ХІ-ХХІУ) від 27.11.2003 року приватному підприємцю Науменку О.М. затверджено матеріали погодження місця розташування земельної ділянки 0,23 га в с. Княжичі по вул. Слави, 22-а під розміщення магазину-складу будівельних матеріалів та надано дозвіл на виготовлення проекту відведення даної земельної ділянки.

Згідно з технічним паспортом, виготовленим Броварським міжміським бюро технічної інвентаризації на замовлення позивача станом на 07.02.2002 року склад-навіс розташований за адресою: Київська область, Броварський район, с. Княжичі, вул. Слави, 22-А, загальна площа складає 62,1 кв.м., інвентаризаційна вартість становить 10303,00 грн.

Відповідно до звіту про оцінку майна, виконаного Товариством з обмеженою відповідальністю «Кето Груп» на замовлення позивача станом на 26.07.2022 року ринкова вартість складу-навісу загальною площею 62,1 кв.м., розташованого за адресою: Київська область, Броварський район, с. Княжичі, вул. Слави, 22-А., становить 101300,00 грн.

Згідно листа Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області №50-06-129 від 10.01.2019 року щодо надання інформації з реєстру, зазначено, що відповідно до положень законів України «Про управління об`єктами державної власності», «Про Фонд державного майна України», постанов Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2005 року №1121 «Про затвердження Методики проведення інвентаризації об`єктів державної власності» та від 14 квітня 2004 року №467 «Про затвердження Положення про Єдиний реєстр об`єктів державної власності», Єдиний реєстр об`єктів державної власності (далі - Реєстр) формується та ведеться Фондом державного майна України (далі - Фонд) згідно з поданою суб`єктами управління інформацією щодо об`єктів державної власності. Таким чином, дії Фонду щодо внесення даних до Реєстру залежать від дій суб`єктів управління. Відомості про нерухоме майно за місцезнаходженням: Київська обл., Броварський р-н., с. Княжичі, вул. Слави, 22а від суб`єктів управління до Фонду, з метою внесення до Реєстру, не надавалися.

Оскільки, спірний склад-навіс є майном комунальної власності мешканців Броварської міської об`єднаної територіальної ради, представницьким органом якої є Броварська міська рада Броварського району Київської області, тому позивач звернувся з позовом до Броварської міської ради Броварського району Київської області, так як спірний об`єкт нерухомого майна знаходиться в межах її територіальної юрисдикції. Враховуючи викладене, позивач з посиланням на ч.ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України, просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на склад-навіс загальною площею 62,1 кв.м, розташований за адресою: Київська область, Броварський район, с. Княжичі, вул. Слави, 22-А, яким, зі слів позивача, він добросовісно, відкрито і безперервно володіє більше десяти років.

Заперечуючи проти позову, відповідач у відзиві зазначив, що нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має відповідний правовий режим, тобто, є об`єктом нерухомості який прийнято в експлуатацію. Зі слів відповідача матеріали справи не містять доказів які б підтверджували факт добросовісного заволодіння позивачем чужим майном та доказів, що позивач у законний спосіб заволодів складом-навісом, який ним не був побудований. Позивачем було розпочато самочинне будівництво у 2003 році, що підтверджується висновком Броварського районного відділу земельних ресурсів №214 від 19.11.2003 року, тому, на думку відповідача, правові підстави для визнання права власності за набувальною давністю на спірне майно відсутні. Крім того, надані позивачем докази свідчать про самовільне будівництво об`єкту та його експлуатацію. Отже, спірний об`єкт використовувався позивачем без введення його в експлуатацію, що є порушенням Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою КМУ №461 від 13.04.2011 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 та ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною 1 ст. 181 ЦК України визначено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Режим нерухомої речі може бути поширений законом на повітряні та морські судна, судна внутрішнього плавання, космічні об`єкти, а також інші речі, права на які підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Частиною 1 ст. 345 ЦК України визначено, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. У результаті придбання єдиного майнового комплексу державного (комунального) підприємства у процесі приватизації до покупця переходять всі його права та обов`язки.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 335 ЦК України, безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий. Безхазяйні нерухомі речі беруться на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вони розміщені. Про взяття безхазяйної нерухомої речі на облік робиться оголошення у друкованих засобах масової інформації. Після спливу одного року з дня взяття на облік безхазяйної нерухомої речі вона за заявою органу, уповноваженого управляти майном відповідної територіальної громади, може бути передана за рішенням суду у комунальну власність. Безхазяйні рухомі речі можуть набуватися у власність за набувальною давністю, крім випадків, встановлених статтями 336, 338, 341 і 343 цього Кодексу.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині 1 статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є, зокрема, фізичні особи та юридичні особи. Однак, не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Тому встановлення добросовісності залежить від підстав набуття майна.

При цьому, у випадку якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може застосувати унормований статтею 344 ЦК України спосіб набуття права власності, оскільки відсутня безумовна умова - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився би із ним власник.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, який різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), що перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк становить десять років.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх наведених умов у сукупності.

Зазначене узгоджується з позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 р. у справі № 910/17274/17.

Приписами ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач, обґрунтовуючи добросовісне володіння нежитловою будівлею, посилався на те, що починаючи з 2002 року він добросовісно та відкрито користується цим майном, однак, належних та допустимих доказів у підтвердження зазначених обставин до матеріалів справи не надано.

Так, позивачем не наведено жодних доводів та не надано відповідних доказів на обґрунтування обставин, за яких підстав ФОП Науменко О.М. отримав (зайняв) спірне майно, за наявності яких умов розпочав відкрите володіння ним, починаючи з 2002 року, та саме за площею складу із підсобним приміщенням - 62,1 кв.м., розгрузочною площадкою - 42,04 кв.м.

Докази, які б підтверджували, що позивач у законний спосіб заволодів будівлею, яка ним не була побудована, суду не надані. Доказів того, що позивач в момент заволодіння спірним майном не знав і не повинен був знати про незаконність такого заволодіння, матеріали справи не містять.

Крім того, як зазначалося вище, нерухоме майно може стати об`єктом набуття за давністю, оскільки, вважається, що таке майно існує, тобто, воно має відповідний правовий режим, є об`єктом нерухомості, який прийнятий в експлуатацію (п. 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 р. у справі № 910/17274/17).

Відтак, якщо будівля чи споруда не є об`єктом нерухомості, прийнятим в експлуатацію, право на яке зареєстроване в установленому порядку, то набути право власності за давністю володіння на таке майно неможливо.

Позивачем у позовній заяві зазначено, що в ході здійснення підприємницької діяльності, в 2021 році на земельній ділянці він користувався розташованим на ній складом-навісом, металевий каркас якого позивач заклав цегляними блоками з метою уникнення потрапляння снігу, оскільки, у складі-навісі зберігалась техніка позивача.

Згідно висновку Броварського районного відділу земельних ресурсів №214 від 19.11.2003 року зазначено, що на обстежуваній земельній ділянці знаходиться самовільно збудований склад-навіс з розгрузочною площадкою: склад із підсобним приміщенням площею 62,1 кв.м., розгрузочна площадка площею 42,04 кв.м., також, розпочато будівництво приміщення, за що приватного підприємця Науменка О.М. притягнуто до адміністративної відповідальності.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Відповідно до п.п. 3.6, 3.21 ДБН А.2.2-3-2014 Склад та зміст проектної документації на будівництво, замовник будівництва - фізична чи юридична особа, яка має у власності або у користуванні земельну ділянку для забудови чи володіє на законних підставах об`єктом будівництва, на якому має намір виконувати будівельні роботи. Реконструкція - це перебудова введеного в експлуатацію в установленому порядку об`єкта будівництва, що передбачає зміну його геометричних розмірів та/або функціонального призначення, внаслідок чого відбувається зміна основних техніко-економічних показників (кількість продукції, потужність тощо), забезпечується удосконалення виробництва, підвищення його технікоекономічного рівня та якості продукції, що виготовляється, поліпшення умов експлуатації та якості послуг. Реконструкція передбачає повне або часткове збереження елементів несучих і огороджувальних конструкцій та призупинення на час виконання робіт експлуатації об`єкта в цілому або його частин (за умови їх автономності).

Механізми набуття права на виконання підготовчих та будівельних робіт та прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, визначено Порядком виконання підготовчих та будівельних робіт, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №466 від 13.04.2011 та Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13.04.2011.

Статтею 32 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що усі об`єкти будівництва поділяються за такими класами наслідків: незначні наслідки (СС1), середні наслідки (СС2) та значні наслідки (ССЗ).

Згідно ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», замовник має право виконувати будівельні роботи після: 1) подання замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю - щодо об`єктів будівництва, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта та які не потребують отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об`єктів будівництва, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Форма повідомлення про початок виконання будівельних робіт та порядок його подання визначаються Кабінетом Міністрів України; 3) видачі замовнику органом державного архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт - щодо об`єктів, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками або підлягають оцінці впливу на довкілля згідно із Законом України «Про оцінку впливу на довкілля».

Згідно ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність», будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

З матеріалів справи вбачається, що позивачем здійснюючи мурування складу-навісу цегляними блоками порушено вимоги ст.ст. 31, 32, 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», п. 5 Порядку виконання підготовчих та будівельних робіт, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 року №466, ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність». При цьому, позивачем не спростовано підтвердженого висновку Броварського районного відділу земельних ресурсів №214 від 19.11.2003 року факту самовільного будівництва спірного об`єкта та його експлуатації.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Таким чином, визнання судом права власності на самочинно побудоване (реконструйоване) нерухоме майно можливо у тому разі, якщо в прийнятті такого об`єкта в експлуатацію було незаконно відмовлено та за умови дотримання певних законних вимог, які можуть бути прийняті в експлуатацію завершеного будівництва об`єкта.

З приводу посилань позивача у відповіді на відзив на те, що позивач почав користуватись безхазяйним спірним складом-навісом за часів дії Цивільного кодексу Української РСР, який не передбачав положень щодо прийняття нерухомого майна в експлуатацію, які передбачено частиною 2 ст. 331 Цивільного кодексу України (набрав чинність з 01.01.2004), суд зазначає наступне.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 375 ЦК України, право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Згідно ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними зрушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині 1 ст. 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Згідно ч. 3 ст. 376 ЦК України, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

При цьому, необхідно враховувати положення ч. 1 ст. 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, яка здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил під час будівництва об`єкта.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 року у справі №6-1328цс15.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Княжицької сільської ради Броварського району Київської області №128 (ХІ-ХХІV) від 27.11.2003 року позивачу було надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою що відведення земельної ділянки площею 0,23 га в с. Княжичі по вул. Слави. 22-А під розміщення магазину - складу будівельних матеріалів, при цьому, на земельній ділянці вже існував самовільно збудований склад-навіс з розгрузочною площадкою: склад із підсобним приміщенням площею 62,1 кв.м., розгрузочна площадка площею 42,04 кв.м., а також, розпочато будівництво приміщення, що підтверджується висновком Броварського районного відділу земельних ресурсів №214 від 19.11.2003 року. Проте, лише в 2019 році рішенням Княжицької сільської ради Броварського району Київської області №1045 (52-VII) від 20.09.2019 року затверджено виготовлений Державним підприємством «Київський інститут землеустрою» проект землеустрою щодо відведення Фізичній особі-підприємцю Науменку О.М. в оренду земельної ділянки площею 0,2312 га з кадастровим номером :01:052:0003 для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд будівельних організацій та підприємств (розміщення магазину-складу будівельних матеріалів по вул. Слави, 22-А в с. Княжичі Броварського району Київської області).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або втратила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 4 постанови від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою.

Враховуючи викладене, позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що спірний об`єкт існував до 2003 року та позивач знайшов його та користувався ним ще до 2003 року.

Позивачем не надано доказів того, що він звертався до відповідних органів з метою введення вказаного об`єкта в експлуатацію в порядку, визначеному законом, а наданий позивачем технічний паспорт на будинок, виготовлений на його замовлення, на переконання суду, лише фіксує наявність та/або відсутність об`єктів нерухомості за вказаною адресою, однак, не є доказом того, що будинок зведено із дотриманням технічних та будівельних норм. Крім того, суду не надано належних та допустимих доказів того, що позивачу було відмовлено компетентним органом у сфері містобудування у прийнятті до експлуатації спірного об`єкту нерухомості та доказів того, що збудований об`єкт не порушує права інших осіб і відповідає будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам, державним стандартам.

Таким чином, позивачем не доведено, що спірний об`єкт був побудований з дотриманням норм чинного на момент будівництва законодавства та введений в експлуатацію, тобто, набув статусу нерухомого майна.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 10.05.2018 р. у справі №920/726/17.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч.ч 1-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у частині 1 статті 74 ГПК України.

Отже, за загальним правилом, обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Розподіл між сторонами обов`язку доказування визначається предметом спору.

Згідно ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

При вирішенні питання щодо набувальної давності тягар доказування наявності всіх наведених вище умов для набуття права власності за набувальною давністю лягає на зацікавлену сторону - позивача.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що у даному випадку правові підстави для визнання за позивачем права власності на спірне майно за набувальною давністю відсутні, оскільки, останнім не надано достатніх належних і допустимих доказів на підтвердження обставин добросовісного володіння та користування з 2002 року складом-навісом площею 62,1 кв.м., та що зазначена будівля є об`єктом нерухомості, введеним в експлуатацію. Викладене свідчить про недоведеність наявності усієї сукупності необхідних передумов для визнання за позивачем права власності на вказане нерухоме майно за набувальною давністю в порядку ст. 344 ЦК України.

Таким чином, позовні вимоги є недоведеними, необґрунтованими і такими, що не підтверджені матеріалами справи, у зв`язку з чим у позові слід відмовити.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи документів, наданих та висловлених представниками позивача та третьої особи пояснень була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків стосовно відсутності підстав для задоволення позову не спростовує.

Таким чином, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог, судовий збір покладається судом на позивача.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст. ст. 123, 129, 233, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Фізичної особи-підприємця Науменка Олександра Миколайовича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) до Броварської міської ради Броварського району Київської області (07400, Київська область, м. Бровари, вул. Героїв України, 15, ) про визнання права власності відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом 20 днів з дня складення повного тексту рішення шляхом подання апеляційної скарги до Північного апеляційного господарського суду відповідно до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України з врахуванням п. 17.5 Розділу ХІ Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Дата підписання 17.02.2023 року.

Суддя Д.Г. Заєць