РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

17.01.2023Справа №910/2518/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Васильченко Т.В., за участю секретаря судового засідання Крисько О.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали справи №910/2518/21

За позовом Акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Горизонт»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

про визнання договору недійсним

Представники учасників справи:

від позивача: Варданян А.А.;

від відповідача: не з`явився;

від третьої особи: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерне товариство «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» (далі - відповідач) про визнання договору недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.06.2021 року закрито провадження у справі №910/2518/21 на підставі пункту 6 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку із припиненням юридичної особи відповідача.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 28.07.2021 року ухвалу Господарського суду міста Києва від 08.06.2021 у справі №910/2518/21 скасовано, справу передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

21.09.2021 року до Господарського суду міста Києва надійшли матеріали справи №910/2518/21.

За результатом автоматизованого розподілу судової справи №910/2518/21 між суддями, справу передано на розгляд судді Васильченко Т.В., що відображено у протоколі автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.09.2021 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.09.2021 року справу прийнято до провадження судді Васильченко Т.В. та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.11.2021 року витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Горизонт» належним чином засвідчені копії договору №148 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 30.10.2019 з всіма додатками до нього та доказами оплати, додаткової угоди від 31.10.2019 до договору №148 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 30.10.2019 та відкладено підготовче засідання.

23.11.2021 та 10.12.2021 року через відділ діловодства суду від ТОВ «Фінансова компанія «Горизонт» на виконання вимог ухвали Господарського суду міста Києва від 19.11.2021 року надійшли витребуванні документи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.12.2021 року замінено відповідача у справі №910/2518/21 Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський банк розвитку» його правонаступником Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Горизонт» та відкладено підготовче засідання.

13.01.2022 року через відділ діловодства суду від ТОВ «Фінансова компанія "Горизонт" надійшов відзив на позовну заяву з доказами його надсилання на адресу учасників справи, відповідно до якого відповідач проти задоволення позову заперечує у зв`язку з тим, що позивач звернувся до суду з позовом поза межами строків позовної давності, про застосування якої просить у відзиві, що згідно приписів статті 267 Цивільного кодексу України є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

04.02.2022 року через відділ діловодства суду від позивача надійшли письмові пояснення, в яких зауважено на тому, що доводи відповідача про застосування строків позовної давності до вимог про визнання недійсним кредитного договору не грунтуються на нормах матеріального права, оскільки неможливість здійснення Державним акціонерним товариством «Чорноморнафтогаз» належного захисту своїх інтересів в судовому порядку зумовлена дією форс-мажорних обставин, а саме: тимчасова окупація території АР Крим з 20.02.2014 року. Перебування ДАТ «Чорноморнафтогаз» під дією обставин непереборної сили з 27.02.2014 року підтверджується Сертифікатом про форс-мажорні обставини від 03.12.2014 року №2018, виданим Торгово-промисловою палатою України, а також Законом України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України», Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», відповідно до яких офіційною датою початку тимчасової окупації території АР Крим є 20.02.2014 року. Відтак, оскільки відповідно до частини 1 та 2 статті 263 Цивільного кодексу України, якщо пред`явленню позову перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія (непереборна сила), перебіг позовної давності зупиняється на весь час існування цих обставин, позивачем при зверненні до суду з позовом строк позовної давності не пропущений.

16.02.2022 року через відділ діловодства суду від позивача надійшли письмові пояснення, в яких зауважено на тому, що наявні в матеріалах справи докази, підтверджують замовлення позивачем кредитних коштів лише на суму 116677050,59 грн, а видача кредитних коштів в обсязі 167732615,13 грн була здійснена без будь-якого обґрунтування та письмового замовлення, що є порушенням вимог закону, а тому просить визнати недійсним кредитний договір, який укладений без дозволу уповноваженого органу управління позивача та без подальшого його схвалення, як такий, що вчинений з порушенням, в тому числі, вимог статті 7 Закону України «Про трубопровідний транспорт», оскільки є таким, що може призвести до відчуження майна державного підприємства.

У судовому засіданні 22.02.2022 оголошено перерву до 15.03.2022 року.

У той же час, Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

Статтею 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відтак, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та активними бойовими діями у Київській області та місті Києві судове засідання 15.03.2022 року не відбулось.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.05.2022 року призначено підготовче засідання у справі на 10.06.2022.

10.06.2022 року через відділ діловодства суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на період дії воєнного стану в Україні. Подане клопотання обґрунтоване тим, що з початку повномасштабного вторгнення ТОВ «ФК «Горизонт» припинило здійснювати свою господарську діяльність, а з 01.06.2022 року, у зв`язку зі скрутним фінансовим станом, всі працівники відправлені у відпусти без збереження заробітної плати. При цьому, наголошено на тому, що чоловіча частина працівників юридичного відділу, які мають свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю та мали б представляти інтереси товариства у суді, мобілізовано до лав ЗСУ або увійшли до складу ТрО.

У судовому засіданні 10.06.2022 року суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 ГПК України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про зобов`язання відповідача надати докази на підтвердження обставин, якими обґрунтовано клопотання про відкладення, у зв`язку з чим відкладено підготовче засідання у справі на 26.07.2022.

У судовому засіданні 26.07.2022 року суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 ГПК України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відмову у задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи на період дії воєнного стану в Україні. При цьому, виходячи з того, що судом здійснено усі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 Господарського процесуального кодексу України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи для розгляду по суті на 16.08.2022.

Розглянувши клопотання відповідача про відкладення розгляду справи на період дії воєнного стану, суд дійшов такого висновку.

Відповідно до частини 2 статті 202 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження.

Отже, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні, в той час як неявка у судове засідання однієї із сторін, належним чином повідомленої про час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи у судовому засіданні.

При цьому, частиною 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

У даному випадку суд, з метою дотримання процесуальних прав сторін, рівності сторін перед законом і судом, змагальності, дотримання принципів диспозитивності та пропорційності, закріплених положеннями статей 7, 8, 13-15 Господарського процесуального кодексу України, неодноразово відкладав розгляд справи та надавав таким чином відповідачу можливість забезпечити явку його уповноваженого представника у судові засідання.

Разом з цим, стаття 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» визначає, що в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Тобто, навіть в умовах воєнного стану конституційне право особи на судовий захист не може бути обмеженим.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» правосуддя на території, на якій уведено воєнний стан, здійснюється лише судами. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється.

З наведених приписів закону вбачається, що запровадження військового стану у країні не може слугувати самостійною та достатньою підставою для відтермінування вирішення спору (не здійснення розгляду справи), в той час як на момент подання відповідного клопотання в м. Києві та Київській області (за місцезнаходженням суду) бойові дії не велися.

При цьому, враховуючи обґрунтування поданого клопотання, судом було відкладено підготовчого засідання на тривалий час для надання доказів у підтвердження викладених обставин, втім станом на 26.07.2022 представником відповідача не подано жодних доказів в підтвердження наведених у ньому обставин.

У судовому засіданні 16.08.2022 суд, у відповідності до приписів статті 216 Господарського процесуального кодексу України, оголосив перерву до 06.09.2022.

Судове засідання, призначене на 06.09.2022 року, не відбулось у зв`язку з перебуванням судді Васильченко Т.В. на лікарняному, відтак ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.09.2022 судове засідання з розгляду справи по суті призначено на 18.10.2022 року.

Судове засідання, призначене на 18.10.2022, не відбулось у зв`язку з перебуванням судді Васильченко Т.В. у відпустці. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.12.2022 року судове засідання з розгляду справи по суті призначено на 20.12.2022.

20.12.2022 року через відділ діловодства суду надійшла письмова промова, за якою відповідач заперечує проти позову та вказує на те, що позивачем було обрано невірний спосіб захисту порушеного права, оскільки при заявлені позовної вимоги про визнання кредитного договору недійсним, позивачем не було одночасно заявлено вимогу про застосування наслідків його недійсності, а саме двосторонньої реституції, що, в свою чергу, свідчить про обрання позивачем неефективного способу захисту прав та інтересів. Крім того, відповідач зазначає про пропуск позивачем строків позовної давності при зверненні з даним позовом до суду, що згідно з положеннями статті 267 Цивільного кодексу України є підставою для відмови у позові.

У судовому засіданні 20.12.2022 суд, у відповідності до приписів статті 216 Господарського процесуального кодексу України, оголосив перерву до 17.01.2023 року.

У судовому засіданні 17.01.2023 позивач позовні вимоги підтримав, просив задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про хоча про час, місце та дату розгляду справи був повідомлений належним чином та у встановленому законом порядку, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, а у поданій до суду промові зауважив на неможливості відрядження до суду уповноваженої особи для представництва його інтересів.

Третя особа в судове засідання також не з`явилася, втім подала клопотання про розгляд справи без участі уповноваженого представника.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

За таких обставин, враховуючи, що відповідач вказав про неможливість забезпечити участь уповноваженого представника, втім подав письмову промову (по суті спору), а третя особа просила розгляд справи проводити за її відсутності, суд на місці постановив розгляд справи по суті проводити за їх відсутності.

На виконання вимог статті 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до статті 219 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 17.01.2023 відповідно до статті 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення позивача, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

18.07.2013 року між Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський банк розвитку» (позикодавець за договором) та Публічним акціонерним товариством «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» (позичальник за договором) було укладено кредитний договір про відкриття мультивалютної кредитної лінії №ККMV.142395.014 (надалі - договір), згідно з умовами пунктів 1.1.1, 1.1.2, 1.1.3 якого кредит надається у вигляді відновлювальної мультивалютної кредитної лінії з лімітом заборгованості у сумі 150000000,00 грн. Видача грошових коштів в рамках кредитної лінії передбачена в наступних валютах: гривня, долар США. Термін користування кредитом - до 17.07.2014 року. Процентна ставка: 18,3 % річних за кредитом у гривні; 11,3 % річних за кредитом у доларах США.

Пунктом 1.1.4 договору встановлено, що позичальник сплачує банку одноразово комісію за надання кредитних ресурсів 0,2 % відсотка від ліміту кредитної лінії, що зазначений в п.п. 1.1.1, з її сплатою позичальником у національній валюті України до отримання першого траншу кредитних коштів.

Відповідно до пункту 1.2 договору кредит надається на наступні цілі: придбання матеріалів, сировини, устаткування, оплата виконаних робіт і послуг, кредиторської заборгованості, виплата заробітної плати, оплата податків та інших обов`язкових платежів, рефінансування кредитної заборгованості.

Пунктом 2.1 договору передбачено, що видача кредиту здійснюється виключно після підписання договорів, які забезпечують виконання зобов`язань за цим договором на підставі заяви позичальника.

Згідно з пунктом 2.4 договору передбачено, що період сплати відсотків: з 1-го по 5-е число кожного поточного місяця, починаючи з дати підписання кредитного договору. Заборгованість за відсотками погашається в сумі залишку на 1-ше число кожного поточного місяця за попередній місяць, починаючи з дати підписання даного договору. При несплаті відсотків у зазначений строк, вони вважаються простроченими (крім випадків розірвання договору згідно з п. 6.1). Проценти нараховуються та сплачуються у тій валюті, в якій надано кредит.

Пунктом 2.7 договору встановлено, що розрахунок відсотків здійснюється до повного погашення заборгованості за кредитом, на суму залишку заборгованості за кредитом.

Згідно з пунктами 6.2, 6.4 договору за порушення строків погашення заборгованості за користування кредитом та п. п. 1.1.2, 4.2.2 банк нараховує позичальнику відсотки в розмірі подвійної процентної ставки, що встановлена п. 1.1.3 кредитного договору, від суми кредитної заборгованості за кожний день прострочення. За порушення строків сплати процентів за користування кредитом та/або комісії, відповідно банк має право нараховувати позичальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення.

Пунктом 7.1 договору визначено строк його дії, згідно якого цей договір набуває чинності з дати підписання та скріплення печатками сторін та діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором.

16.08.2013 року між Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський банк розвитку» та Публічним акціонерним товариством «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» було підписано додаткову угоду №1 до договору, якою сторони узгодили переліки документів, необхідних для підтвердження цільового використання кредиту.

04.10.2013 року між Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський банк розвитку» та Публічним акціонерним товариством «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» було підписано додаткову угоду №2 до договору, якою сторони визначили зобов`язання щодо збереження банківської таємниці.

На виконання умов договору, за період з 18.07.2013 року по 27.10.2014 року ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» надав, а ПАТ «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» отримав кредитні кошти у загальному розмірі 284409665,72 грн згідно виписки по рахунку за період з 18.07.2013 року по 27.10.2014 року.

В свою чергу, із зазначеної виписки вбачається, що за період дії договору ПАТ «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» частково сплатив ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» суму основної заборгованості за кредитом в розмірі 154156543,73 грн та суму відсотків за користування кредитом у розмірі 13594748,53 грн. Розмір заборгованості станом на 30.01.2017 року за кредитом становив 130083121,99 грн та заборгованості по відсоткам за користування кредитом 24511321,66 грн.

Дані обставини щодо умов виконання сторонами кредитного договору про відкриття мультивалютної кредитної лінії № ККMV.142395.014 від 18.07.2013 року встановлені рішенням Господарського суду Київської області від 04.08.2016 року та постановою Київського апеляційного господарського суду від 30.01.2017 року у справі №911/3648/14.

Частиною 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 в справі «Совтрансавто-Холдінг» проти України» та від 28.11.1999 року в справі «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Христов проти України» від 19.02.2009 та "Пономарьов проти України" від 03.04.2008).

В подальшому, між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» (первісний кредитор) та ТОВ «Фінансова компанія Горизонт» (новий кредитор) було укладено договір №148 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 30.10.2019 року. Згідно додатку до вказаного договору до нового кредитора перейшли права вимоги, у тому числі, до боржника - АТ «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» за кредитним договором №KKMV.142395.014 від 18.07.2013 року, який є предметом спору у даній справі.

Так, відповідно до додатку №1 до договору №148 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 30.10.2019 року до нового кредитора перейшли права вимоги, у тому числі, до боржника Акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» за кредитним договором №KKMV.142395.014 від 18.07.2013 року, загальний залишок заборгованості на дату укладення договору 146798446,53 грн, залишок по тілу кредиту 130083121,99 грн, залишок по відсотках за користування кредитом 16715324,54 грн.

Відтак, згідно приписів статей 512-514 Цивільного кодексу України ТОВ «Фінансова компанія "Горизонт" є правонаступником всіх прав та обов`язків ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» за кредитним договором №KKMV.142395.014 від 18.07.2013 року в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав за договором №148 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 30.10.2019 року.

Спір у справі виник з приводу того, що позивач вважає кредитний договір про відкриття мультивалютної кредитної лінії № ККMV.142395.014 від 18.07.2013 року таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, а саме: статтям 203, 215, 241 Цивільного кодексу України, статті 70 Закону України «Про акціонерні товариства», пунктам 3, 7 Порядку погодження залучення державними підприємствами, у тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 та більше відсотків акцій (часток) належать державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов`язаннями, частині 5 статті 7 Закону України «Про трубопровідний транспорт» та підпункту 14 пункту 9.5.5 Статуту ПАТ «ДАТ «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз», у зв`язку з чим просить визнати його недійсним з моменту укладення.

Так, позивач вказує на те, що Державним акціонерним товариством «Чорноморнафтогаз» як підприємством, утвореним внаслідок реорганізації державного підприємства «Чорноморнафтогаз», що провадить діяльність з транспортування магістральними трубопроводами і зберігання у підземних газосховищах, було укладено спірний правочин (кредитний договір), що створив реальні передумови для відчуження основних фондів (майна) позивача, а тому укладання такого договору заборонено згідно з приписами частини 5 статті 7 Закону України «Про трубопровідний транспорт». Позивач також вказує на те, що на момент погодження Міненерговугілля України умов спірного кредиту (позики) у ДАТ «Чорноморнафтогаз» був відсутній фінансовий план на 2013 рік і погодження умов оспорюваного договору відбувалось на підставі проекту фінансового плану підприємства на 2013 рік, що є порушенням вимог пункту 3 Порядку погодження залучення державними підприємствами, у тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 та більше відсотків акцій (часток) належать державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов`язаннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.2011 року №809 (далі - Порядок №809).

Крім того, позивач зазначає про те, що, оскільки згідно з умовами пункту 1.2 оспорюваного договору передбачено використання кредиту, в тому числі, на рефінансування кредитної заборгованості, що свідчить про те, що на момент погодження Міненерговугілля України умов кредитного договору у Державного акціонерного товариства «Чорноморнафтогаз» існувала заборгованість за іншими кредитами, то згідно з вимогами пункту 7 Порядку №809 реструктуризація боргових зобов`язань за кредитами (позиками) підлягала погодженню з Мінфіном або уповноваженим органом відповідно до цього Порядку шляхом подання техніко-економічного обґрунтування необхідності здійснення реструктуризації. Проте, Міненерговугіллям України або НАК «Нафтогаз України» не розглядалися техніко-економічні обґрунтування здійснення кредитної реструктуризації.

Позивач також зазначає, що спірний кредитний договір про відкриття мультивалютної кредитної лінії від 18.07.2013 року у сумі 150000000,00 грн в розумінні статті 70 Закону України «Про акціонерні товариства» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) та умов підпункту 14 пункту 9.5.5 Статуту ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» є значним правочином, а тому його вчинення мало відбуватися за погодженням з НАК «Нафтогаз України» в особі голови правління або особи, що виконує його обов`язки, втім протокольне рішення єдиного акціонера ДАТ «Чорноморнафтогаз» - Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» про надання згоди на укладання спірного договору на суму 150000000,00 грн не складалася та не приймалася, що є порушенням вимог статті 58, частини 4 статті 59, частини 4 статті 70 Закону України «Про акціонерні товариства» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).

Відповідач, в свою чергу, заперечив проти позову з підстав того, що на час звернення з даним позовом до суду позивачем пропущений строк позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем у відзиві на позовну заяву та обрання позивачем невірного способу захисту, оскільки пред`явлення позову про визнання договору недійсним без заявлення позовної вимоги про застосування до правовідносин сторін двосторонньої реституції є неефективним способом захисту.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічні приписи містяться у частині 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору заснована на свободі волевиявлення, а останнє, у свою чергу, спирається на свободу волі, що реалізується за допомогою диспозитивності норм цивільного права. Під диспозитивністю прийнято розуміти засновану на нормах даної галузі права юридичну свободу суб`єкта цивільних правовідносин здійснювати свої суб`єктивні права за своїм розсудом.

Таким чином, правовими засобами закріплення свободи договору традиційно розуміють норми-принципи, які проголошують свободу договору, свободу підприємницької діяльності та диспозитивні норми права, в яких втілено даний принцип.

За змістом частини 1 статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, сторони за результатом досягнення згоди з усіх істотних умов договору уклали кредитний договір про відкриття мультивалютної кредитної лінії №ККMV.142395.014 від 18.07.2013 року, який став обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі судового рішення.

Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.07.2021 у справі №911/2768/20 та від 30.06.2021 у справі №910/3140/19.

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, в разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №905/1227/17 та у постановах Верховного Суду від 14.12.2022 у справі №916/1674/18, від 17.08.2021 у справі №904/4885/20.

При цьому, невідповідність правочину актам законодавства як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином, не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов`язання) необхідно встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23.11.2022 у справі №920/948/21, від 01.11.2022 у справі №910/7853/21 та від 29.06.2022 у справі №902/882/21.

Відповідно до положень частини 1 статті 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Тобто, виходячи з наведених приписів, позивач, звертаючись із даним позовом до суду з вимогою про визнання недійсним договору, зобов`язаний довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними, саме на момент його вчинення.

Як зазначає позивач та вбачається з матеріалів справи, оспорюваний кредитний договір про відкриття мультивалютної кредитної лінії №ККMV.142395.014 від 18.07.2013 року був укладений за наслідками проведення Комітетом конкурсних торгів ДАТ «Чорноморнафтогаз» процедури закупівлі фінансових послуг, згідно з протоколом №145-у від 20.02.2013 року (із змінами та доповненнями від 02.04.2013, 15.04.2013, 13.05.2013, 10.06.2013) та протоколом №432-у від 25.06.2013 року.

За наслідками розкриття пропозицій конкурсних торгів, що оформлено протоколом №432-у від 25.06.2013 року, та акцепту пропозиції конкурсних торгів, про що на офіційному веб-порталі Міністерства економічного розвитку і торгівлі України було зроблено повідомлення №147838, 04.07.2013 року ДАТ «Чорноморнафтогаз» звернувся до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України із листом №05/3-2721 щодо закупівлі фінансових послуг.

Листом №04/12-2101 від 12.07.2013 року Міністерство енергетики та вугільної промисловості України погодило залучення кредитних коштів ДАТ «Чорноморнафтогаз» у ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» шляхом укладання кредитної угоди з дотриманням таких умов: вид кредиту - мультивалютна відновлювальна кредитна лінія з лімітом кредитування еквівалентним 150000000,00 грн.; мета кредиту - придбання матеріалів, сировини, обладнання, оплати виконаних робіт та послуг, кредиторської заборгованості, виплати заробітної плати, сплати податків та інших обов`язкових зборів, рефінансування кредитної заборгованості; строк дії кредитної лінії - 12 місяців; відсоткова ставка - 18,3% річних у гривні та 11,3% у доларах США; комісія за відкриття та ведення позичкового рахунку складає 0,2%; забезпечення - майнові права на виручку за контрактом між НАК «Нафтогаз України» та ДАТ «Чорноморнафтогаз» від 24 лютого 2011 року №14/380/11 на постачання природного газу з коефіцієнтом покриття 1:5.

Відповідно до вказаного листа №04/12-2101 від 12.07.2013 року, погодження укладання ДАТ «Чорноморнафтогаз» кредитної угоди було здійснено Міненерговугіллям відповідно до вимог статті 67 Господарського кодексу України та Порядку погодження залучення державними підприємствами, у тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 та більше відсотків акцій (часток) належать державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов`язаннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.2011 року №809, на підставі Протоколу засідання правління НАК «Нафтогаз України» від 05.07.2013 року №79 (яким погоджується залучення кредиту) та беручи до уваги те, що проектом фінансового плану товариства на 2013 рік передбачено залучення у І-ІІІ кварталі 2013 року короткострокових кредитних коштів обсягом 370,2 млн. грн. (кредитні кошти у поточному році не залучались).

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що оспорюваний договір був укладений за відсутності затвердженого фінансового плану ДАТ «Чорноморнафтогаз» на 2013 рік, про що свідчить посилання Міненерговугілля у листі №04/12-2101 від 12.07.2013 року про погодження укладання кредитної угоди на підставі проекту фінансового плану товариства на 2013 рік, що, на переконання позивача, є порушенням вимог пункту 3 Порядку №809.

Так, згідно з пунктом 3 Порядку №809 для погодження залучення підприємством кредиту (позики), надання гарантії або поруки за таким зобов`язанням підприємство подає Мінфіну або уповноваженому органу заяву, до якої додаються: проект кредитного договору, а також, серед іншого, копію затвердженого в установленому законодавством порядку фінансового плану на поточний рік (із змінами та доповненнями), в якому передбачено здійснення відповідного залучення кредиту (позики).

Суд відзначає, що згідно з Порядком складання, затвердження та контролю виконання фінансових планів державних підприємств, акціонерних, холдингових компаній та інших суб`єктів господарювання, у статутному фонді яких більше 50 відсотків акцій (часток, паїв) належать державі, та їх дочірніх підприємств, затвердженого наказом Міністерства економіки України від 21.06.2005 року №173 (чинного на момент укладання оспорюваного договору) фінансовий план підприємства складається на кожен наступний рік з поквартальною розбивкою і відображає очікувані фінансові результати в запланованому році. Фінансовий план підприємства також містить довідкову інформацію щодо фактичних показників минулого року та планових показників поточного року.

Фінансовий план підприємства повинен забезпечувати зростання фінансових результатів діяльності, отримання валового прибутку та чистого прибутку, розмір яких не може бути меншим, ніж прогнозні та планові показники поточного року, розраховані на базі фактично досягнутих показників I кварталу поточного року та прогнозних показників II, III і IV кварталів поточного року з урахуванням прогнозованого рівня інфляції.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» Кабінет Міністрів України є суб`єктом управління, що визначає об`єкти управління державної власності, стосовно яких виконує функції з управління, а також об`єкти управління державної власності, повноваження з управління якими передаються іншим суб`єктам управління, визначеним цим Законом.

Згідно з пунктами 18, 20 частини 2 статті 5 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» здійснюючи управління об`єктами державної власності, Кабінет Міністрів України затверджує річні фінансові плани державних підприємств, що є суб`єктами природних монополій, та державних підприємств, плановий розрахунковий обсяг чистого прибутку яких перевищує 50 мільйонів гривень, а також визначає порядок здійснення витрат суб`єктами господарювання державного сектору економіки у разі незатвердження (непогодження) річних фінансових планів у встановленому порядку.

Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 03.10.2012 року №899 (в редакції, чинній на момент укладання оспорюваного договору) «Про порядок здійснення витрат суб`єктами господарювання державного сектору економіки у разі незатвердження (непогодження) річних фінансових планів у встановленому порядку» суб`єкти господарювання державного сектора економіки (далі - суб`єкти господарювання) у разі незатвердження (непогодження) річних фінансових планів у встановленому порядку: можуть здійснювати витрати, які безпосередньо пов`язані з виробництвом та реалізацією продукції (товарів, робіт, послуг). При цьому забороняється здійснювати витрати на: - капітальні інвестиції (за винятком випадків, рішення щодо яких прийнято Кабінетом Міністрів України); - придбання та оренду легкових автомобілів; - маркетингові та інформаційно-консультаційні послуги; - аудиторські та консалтингові послуги;- страхування (крім витрат на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, обов`язкове страхування та страхування відповідно до міжнародних договорів); - представницькі заходи; - виробництво та розповсюдження реклами; - благодійну, спонсорську та іншу допомогу; - відрахування до резерву сумнівних боргів; не можуть здійснювати продаж, списання державного майна; 2) зазначені у підпункті 1 цього пункту обмеження діють на період до затвердження (погодження) в установленому порядку річного фінансового плану суб`єкта господарювання.

Отже, з урахуванням положень зазначених нормативних актів у разі незатвердження річного фінансового плану суб`єкта господарювання, у останнього виникають певні обмеження щодо здійснення витрат під час ведення своєї господарської діяльності на період до затвердження (погодження) в установленому порядку річного фінансового плану.

Разом з цим суд відзначає, що згідно вказаної постанови КМУ від 03.10.2012 року №899 такі обмеження щодо здійснення витрат суб`єктами господарювання державного сектору економіки не стосуються можливості залучення такими підприємствами кредитних коштів та укладання кредитних угод та договорів позики, а тому погодження Міненерговугіллям укладання позивачем спірного кредитного договору на підставі проекту фінансового плану підприємства на 2013 рік не суперечило чинному на той момент законодавству, оскільки його укладання не вимагало від позивача здійснення витрат, на які розповсюджуються відповідні обмеження.

При цьому, суд оцінює критично посилання позивача на те, що на момент погодження Міненерговугіллям України умов спірного договору, відповідно до пункту 1.2 якого кредит надається для цілей, зокрема, рефінасування кредитної заборгованості, Міненерговугіллям України або НАК «Нафтогаз України» не розглядалися техніко-економічні обґрунтування здійснення кредитної реструктуризації, що є порушенням вимог пункту 7 Порядку №809.

Так, відповідно до пункту 7 Порядку №809 визначено, що зміни до кредитного договору (договору позики), договору поруки або договору про надання гарантії, а також до умов розміщення облігацій підприємства щодо мети, обсягу і строку залучення кредиту (позики), виду забезпечення виконання зобов`язань, плати за користування кредитом (позикою), обов`язків, прав та відповідальності сторін, а також реструктуризації боргових зобов`язань за кредитами (позиками) підлягають погодженню з Мінфіном або уповноваженим органом відповідно до цього Порядку.

Суд відзначає, що рефінансування (кредитної заборгованості) - це банківська послуга, яка дозволяє взяти новий кредит шляхом укладання нового кредитного договору для погашення попереднього кредиту за раніше укладеними договорами. В свою чергу, реструктуризація боргових зобов`язань за кредитним договором - це спосіб зменшити кредитне навантаження шляхом зміни умов чинного кредитного договору.

Отже, реструктуризація боргу за кредитом та рефінансування кредитної заборгованості не є тотожними поняттями, як помилково вважає позивач, оскільки в разі рефінансування складається новий кредитний договір, а реструктуризація передбачає зміну вже чинного кредитного договору: суми кредиту, його терміну, процентної ставки та інших істотних умов.

Таким чином, зазначеним вище пунктом 7 Порядку №809 передбачено необхідність подання на розгляд Міненерговугіллю України або НАК «Нафтогаз України» техніко-економічного обґрунтування у разі необхідності внесення змін (реструктуризації) до боргових зобов`язань за вже укладеними та раніше погодженими кредитними договорами (позиками), в той час як для погодження укладання спірного кредитного договору, відповідно до умов якого надання кредиту здійснюється, у тому числі, для рефінансування кредитної заборгованості, необхідність розгляду Міненерговугіллям України техніко-економічного обґрунтування кредитної реструктуризації була відсутня та не вимагалась згідно з пунктом 7 Порядку №809.

Отже, судом встановлено, що кредитний договір про відкриття мультивалютної кредитної лінії №ККMV.142395.014 від 18.07.2013 року був укладений за наслідками погодження Міністерством енергетики та вугільної промисловості України умов спірного кредитного договору на залучення Державним акціонерним товариством «Чорноморнафтогаз» кредитних коштів на суму 150000000,00 грн., та таке погодження здійснено з дотриманням вимог Порядку №809.

Відхиляє суд і доводи позивача про те, що оспорюваний договір був укладений з порушенням приписів статті 70 Закону України «Про акціонерні товариства», оскільки головою правління (або особою, яка виконує його обов`язки) НАК «Нафтогаз України» рішення про його укладення не приймалося.

Так, згідно з частиною 1 статті 70 Закону України «Про акціонерні товариства» (у редакції, чинній на момент укладання оспорюваного договору) рішення про вчинення значного правочину, якщо ринкова вартість майна або послуг, що є його предметом, становить від 10 до 25 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності акціонерного товариства, приймається наглядовою радою. Статутом акціонерного товариства можуть бути визначені додаткові критерії для віднесення правочину до значного правочину.

Відповідно до частини 4 статті 70 Закону України «Про акціонерні товариства» (у редакції, чинній на момент укладання оспорюваного договору) вимоги до порядку вчинення значного правочину, передбачені цією статтею, застосовуються як додаткові до інших вимог щодо порядку вчинення певних правочинів, передбачених законом або статутом акціонерного товариства.

Отже, вказана правова норма вказує на можливість визначення в Статуті товариства ознак значного правочину в залежності від вартості предмета правочину та інших критеріїв.

Згідно з підпунктом 14 пункту 9.5.5 Статуту ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» (в редакції рішення Загальних зборів акціонерів товариства від 21 січня - 04 квітня 2011 року, оформленого протоколом №1, яка була чинна на момент укладання оспорюваного договору) до компетенції Правління товариства належить прийняття рішення щодо вчинення товариством правочинів на суму від 10 млн. грн. до 10 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності за погодженням з акціонером товариства - Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» в особі її голови правління, або особи, що виконує його обов`язки.

Вказане положення Статуту є імперативним і вказує на необхідність надання згоди НАК «Нафтогаз України» у будь-якому випадку, якщо йдеться про вчинення правочину, вартість якого станом на дату вчинення перевищує 10 млн. грн.

Відповідно до пунктів 1.1.1, 1.1.2, 1.1.3 кредитного договору, кредит надається у вигляді відновлювальної мультивалютної кредитної лінії з лімітом заборгованості у сумі 150000000,00 грн.

Таким чином, рішення про вчинення кредитного договору про відкриття мультивалютної кредитної лінії №ККMV.142395.014 від 18.07.2013 року потребувало погодження з акціонером ДАТ «Чорноморнафтогаз» - Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» в особі її голови правління, або особи, що виконує його обов`язки.

З листа №04/12-2101 від 12.07.2013 року Міненерговугілля України про погодження укладання ДАТ «Чорноморнафтогаз» оспорюваного кредитного договору вбачається і це не спростовано під час розгляду справи, що таке погодження було надано на підставі Протоколу засідання правління НАК «Нафтогаз України» від 05.07.2013 року №79, яким погоджується залучення кредиту.

Відтак, за висновком суду, укладання оспорюваного кредитного договору про відкриття мультивалютної кредитної лінії №ККMV.142395.014 від 18.07.2013 року на суму 150000000,00 грн було погоджено як Міністерством енергетики та вугільної промисловості України (який є органом виконавчої влади, який здійснює функції з управління державною власністю), так і Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» (яка є акціонером позивача) у відповідності до вимог статті 70 Закону України «Про акціонерні товариства» та підпункту 14 пункту 9.5.5 Статуту ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» (в редакції, чинній на момент укладання оспорюваного договору).

Водночас суд відзначає, що виходячи зі змісту частини 1 статті 70 Закону України «Про акціонерні товариства», необхідним є встановлення, який конкретно розмір вартості майна або послуг, що є предметом договору, був на момент вчинення значного правочину, оскільки згода має надаватися саме на укладання (вчинення) правочину і відповідність договору вказаній правовій нормі оцінюється саме станом на момент його вчинення, а не за результатом його виконання.

Згідно зі статтею 205 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на момент укладання оспорюваного договору), правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Частинами першої та другої статті 207 Цивільного кодексу України унормовано, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Відповідно до частини 1-3 статті 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

Частиною 1 статті 181 Господарського кодексу України визначено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Дослідивши зміст кредитного договору про відкриття мультивалютної кредитної лінії №KKMV.142395.014 від 18.07.2013 року, суд прийшов до висновку, що вказаний договір є двостороннім правочином, вчинений сторонами в простій письмовій формі у формі єдиного документу 18.07.2013 року.

Отже, моментом укладення оспорюваного договору є 18.07.2013 року.

При цьому, умовами пункту 1.1.1 договору на момент його укладення було визначено, що кредит надається у вигляді відновлювальної мультивалютної кредитної лінії з лімітом заборгованості у розмірі 150000000,00 грн.

У той же час, як зазначає позивач та вбачається з матеріалів справи, у період часу з 18.07.2013 року по 27.10.2014 року ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» перераховано Акціонерному товариству «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» кредитних коштів у загальному розмірі 284409665,72 грн, що є перевищенням узгодженого договором кредитного ліміту.

У даному випадку, суд відзначає, що оспорюваний договір станом на дату його вчинення сторонами не суперечив вимогам частини 1 статті 70 Закону України «Про акціонерні товариства» та підпункту 14 пункту 9.5.5 Статуту ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз», оскільки його ціна (ліміт кредитування еквівалентом 150000000,00 грн) саме при укладенні договору була погоджена у встановленому законом та Статутом позивача порядку як Міненерговугіллям України, так і НАК «Нафтогаз України», що підтверджується листом №04/13-2101 від 12.07.2013 та не спростовано сторонами під час розгляду справи.

При цьому, зміст частини 1 статті 70 Закону України «Про акціонерні товариства», вказує на необхідність надання згоди наглядовою радою (у даному випадку головою правління НАК «Нафтогаз України») на вчинення значного правочину з визначенням його вартості станом на дату вчинення, а не за результатом його виконання, а тому фактичне отримання позивачем кредитних коштів з перевищенням передбаченого договором кредитного ліміту заборгованості не свідчить про недійсність оспорюваного договору на момент його укладання.

Водночас, суд відхиляє посилання позивача на статтю 241 Цивільного кодексу України щодо вчинення оспорюваного договору з перевищенням особою, яка його підписала (головою правління ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» Головіним Сергієм Миколайовичем), своїх повноважень, за наявності погодження укладення кредитного договору про відкриття мультивалютної кредитної лінії №KKMV.142395.014 від 18.07.2013 року Міненерговугіллям України та НАК «Нафтогаз України» згідно листа №04/13-2101 від 12.07.2013 року.

Відповідно до статті 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

Із аналізу змісту частини першої статті 241 Цивільного кодексу України випливає, що законодавець не ставить схвалення правочину в обов`язкову залежність від наявності рішень окремих органів управління товариства, оскільки підтвердженням такого схвалення закон визначає як вчинення на його виконання дії особою, в інтересах якої його було укладено. Такі дії повинні свідчити про прийняття правочину до виконання.

Судом об`єктивно встановлено, що позивач упродовж тривалого часу вчиняв дії, спрямовані на виконання оспорюваного договору, зокрема, підписував додаткові угоди і заявки про надання кредитних коштів, здійснив приймання кредитних коштів на свій поточний рахунок, а також частково виконав свої обов`язки по поверненню кредиту на загальну суму 154156543,73 грн та по сплаті нарахованих відсотків за користування кредитом на суму 13594748,53 грн, що підтверджується випискою по рахунку за період з 18.07.2013 року по 27.10.2014 року, а також рішенням Господарського суду Київської області від 04.08.2016 року та постановою Київського апеляційного господарського суду від 30.01.2017 року у справі №911/3648/14.

Таким чином, сама по собі відсутність у голови правління ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» Головіна Сергія Миколайовича повноважень на укладення від імені товариства значних правочинів у разі відсутності відповідного погодження НАК «Нафтогаз України» не створює підстави для автоматичного визнання договору недійсним, зокрема, кредитного договору про відкриття мультивалютної кредитної лінії №KKMV.142395.014 від 18.07.2013 року, оскільки за фактичними обставинами справи судом встановлено, що оспорюваний договір не тільки прийнято до виконання, але і значною мірою виконано, що згідно положень статті 241 Цивільного кодексу України свідчить про схвалення оспорюваного договору позивачем.

При цьому, суд відхиляє і доводи позивача про те, що Акціонерним товариством ДАТ «Чорноморнафтогаз» як підприємством, утвореним внаслідок реорганізації державного підприємства «Чорноморнафтогаз», що провадить діяльність з транспортування магістральними трубопроводами і зберігання у підземних газосховищах, укладено правочин, що створив реальні передумови для відчуження основних фондів, що, в свою чергу, відповідно до вимог частини 5 статті 7 Закону України «Про трубопровідний транспорт» заборонено.

Так, відповідно до частини 5 статті 7 Закону України «Про трубопровідний транспорт» передбачено, що відчуження основних фондів, акцій та часток у статутному капіталі державних підприємств, що провадять діяльність з транспортування магістральними трубопроводами і зберігання у підземних газосховищах, а також підприємств, установ, організацій, утворених внаслідок їх реорганізації, передача їх з балансу на баланс, у концесію, оренду, лізинг, заставу, управління, до статутного фонду інших юридичних осіб, вчинення інших правочинів, що можуть призвести до відчуження основних фондів, акцій та часток у статутному капіталі цих підприємств, а також основних фондів та акцій Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", дочірніх та заснованих нею підприємств, забороняється, крім випадків, коли результатом таких дій є: передача основних фондів, акцій та часток у статутному капіталі таких підприємств виключно бюджетній установі, державному підприємству або акціонерному товариству, 100 відсотків акцій якого перебуває в державній власності України; створення державних підприємств або акціонерних товариств, 100 відсотків акцій та часток у статутному капіталі яких перебуває в державній власності України.

Позивачем не надано суду жодних доказів того, що на час укладання позивачем оспорюваного кредитного договору про відкриття мультивалютної кредитної лінії №KKMV.142395.014 від 18.07.2013 року існували обставини, що могли призвести до відчуження основних фондів ДАТ «Чорноморнафтогаз» внаслідок його виконання позивачем.

Суд звертає увагу, що 20.02.2014 року виникли обставини непереборної сили, які унеможливили виконання ДАТ «Чорноморнафтогаз» своїх зобов`язань за оспорюваним кредитним договором та в цілому як господарюючого суб`єкта, який здійснює основну господарську діяльність на окупованій територій Автономної Республіки Крим.

Виникнення для ДАТ «Чорноморнафтогаз» з 20.02.2014 року форс-мажорних обставин, які зумовили не виконання позивачем договірних зобов`язань за кредитним договором про відкриття мультивалютної кредитної лінії №KKMV.142395.014 від 18.07.2013 року, підтверджується, зокрема, постановою Вищого господарського суду України від 11.08.2015 року у справі №911/3648/14. При цьому факт окупації території Автономної Республіки Крим підтверджено Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тобто є загальновідомим фактом і свідчить про наявність виключних обставин, за яких на відповідній території унеможливлюється дотримання законів України.

З фактичних обставин справи вбачається, що прострочення виконання умов оспорюваного кредитного договору розпочалось у квітні 2014 року через настання для позивача форс-мажорних обставин, і саме ця обставина зумовила подальше примусове стягнення з ДАТ «Чорноморнафтогаз» кредитної заборгованості за договором та певні обмеження прав користування майном ДАТ «Чорноморнафтогаз», які полягали у проведенні державними виконавцями Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України дій із опису та передачі на відповідальне зберігання майна позивача.

Суд відзначає, що укладання оспорюваного кредитного договору відбувалось у липні 2013 року, тобто задовго до окупації території Автономної Республіки Крим та виникнення обставин непереборної сили, що зумовили подальше невиконання позивачем умов кредитного договору, а тому позивач на момент вчинення оспорюваного договору не міг передбачити можливість їх негативного впливу на свою господарську діяльність, що призвело до накопичення дебіторської заборгованості, відкриття виконавчих проваджень тощо.

Таким чином, оспорюваний договір станом на дату його вчинення сторонами не суперечив вимогам частини 5 статті 7 Закону України «Про трубопровідний транспорт», оскільки не міг призвести до відчуження основних фондів ДАТ «Чорноморнафтогаз», позаяк зазначені вище форс-мажорні обставини на час його укладання не існували.

Будь-яких інших доказів, які б свідчили про не відповідність оспорюваного договору вимогам чинного законодавства на час його укладення суду надано не було.

Отже, за висновком суду, у визнанні кредитного договору про відкриття мультивалютної кредитної лінії №KKMV.142395.014 від 18.07.2013 року недійсним слід відмовити, з підстав недоведеності його невідповідності вимогам чинного законодавства на дату його укладення.

Разом з цим суд зауважує, що згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно із частинами першою, другою статті 20 Господарського кодексу України держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання та споживачів. Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

З наведених норм права вбачається, що держава забезпечує захист порушених або оспорюваних прав суб`єктів господарювання. Такі права захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

У справі, яка розглядається, позивач обрав спосіб захисту у вигляді визнання недійсним кредитного договору про відкриття мультивалютної кредитної лінії №ККMV.142395.014 від 18.07.2013 року, але, при цьому, не просив застосувати наслідки недійсності правочину - двосторонню чи односторонню реституцію, стягнути збитки або стягнути все отримане відповідачем на користь позивача.

Так, у статті 216 Цивільного кодексу України встановлено правові наслідки недійсності правочину. У частині 1 статті 216 Цивільного кодексу України зазначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов`язані з цього недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно з частиною 2 статті 216 Цивільного кодексу України, якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Правові наслідки, передбачені частиною 1 та 2 статті 216 Цивільного кодексу України, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Отже, наслідками недійсності правочину є поновлення сторін у початковому становищі (двостороння реституція), тобто взаємне повернення переданого за недійсним правочином, яке може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за правочином, залишається у його сторони.

Реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Реституція - це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий.

З урахуванням наведеного суд вважає, що на стадії, коли укладений договір є виконаним повністю або частково, вимога про визнання такого договору недійсним, без вирішення судом питання про застосування правових наслідків такої недійсності, не є ефективним способом захисту, так як не призвело б до поновлення прав позивача, у разі встановлення їх порушення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.07.2021 року у справі №905/1562/20.

У відзиві на позовну заяву відповідач просить суд застосувати строк позовної давності до вимог позивача про визнання договору недійсним та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з огляду на те, що позивач звернувся до суду з даним позовом поза межами позовної давності.

Суд зазначає, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою №14902/04 у справі Відкрите акціонерне товариство «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, №22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Отже, дотримання строку звернення є однією з умов реалізації права на позов і тісно пов`язане з реалізацією права на справедливий судовий розгляд.

За приписами статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з частиною першою статті 260 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Згідно статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1), за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина 5).

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 258 Цивільного кодексу України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Статтею 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відтак, відповідно до частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.07.2019 у справі №910/14803/17 та від 23.07.2019 у справі №910/9077/18.

Відтак, положення закону про правові наслідки спливу строку позовної давності можуть бути застосовані судом тільки у тому випадку, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права і факт його порушення чи оспорювання. Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити у позові не через пропуск строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Враховуючи те, що судом було встановлено недоведеність та необґрунтованість позовних вимог позивача, підстави для застосування строків позовної давності у даному випадку відсутні.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Приймаючи до уваги вищевикладене в сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у зв`язку з недоведеністю позивачем своїх доводів щодо недійсності кредитного договору про відкриття мультивалютної кредитної лінії №KKMV.142395.014 від 18.07.2013 року на момент його укладення.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи висновки суду про відмову в задоволенні позовних вимог, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 13, 73-80, 86, 129, 202, 232, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Горизонт» про визнання договору недійсним відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України може бути оскаржено до апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 10.02.2023.

Суддя Т.В. Васильченко