УХВАЛА

21 лютого 2023 року

м. Київ

cправа № 910/2966/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Булгакової І.В.(головуючий), Колос І. Б. та Селіваненка В.П.,

розглянувши матеріали касаційної скарги акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" (далі - Банк)

на рішення господарського суду міста Києва від 30.06.2022 та

постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.11.2022

за позовом приватного підприємства "ЕКГ-Сервіс"

до: Банку;

товариства з обмеженою відповідальністю "Українське бюро кредитних історій"

про зобов`язання спростувати недостовірну інформацію та про зобов`язання вилучити інформацію з кредитної історії,

ВСТАНОВИВ:

Банк 21.12.2022 (згідно з відміткою на конверті) направив до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу на рішення господарського суду міста Києва від 30.06.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.11.2022 зі справи № 910/2966/22.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.01.2023: касаційну скаргу Банку залишено без руху, оскільки скарга подана після закінчення строку на касаційне оскарження, а клопотання про поновлення такого строку скаржником не заявлялося; також у скарзі чітко не зазначено передбачених частиною другою статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) підстав для касаційного оскарження судових рішень; до касаційної скарги не додано доказів сплати судового збору у встановленому порядку і розмірі; надано скаржнику строк для усунення недоліків; роз`яснено скаржнику наслідки неусунення у встановлений строк недоліків касаційної скарги.

Банк 30.01.2023 (через систему "Електронний суд") на виконання вказаної ухвали від 16.01.2023 подав до Верховного Суду клопотання/заяву про усунення недоліків, до якої скаржником додано уточнену касаційну скаргу із зазначенням підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України з посиланням на те, що судами попередніх інстанцій не було враховано висновків Верховного Суду, викладених, зокрема, у постанові від 08.04.2021 у справі № 551/881/16-ц.

Разом з тим до заяви додано копії платіжних доручень від 21.12.2022 №PROM1DU97T, що свідчить про сплату судового збору у розмірі 8 666, 00 грн та від 25.01.2023 № PROM5Р62, що підтверджує про сплату судового збору у розмірі 1 258,00 грн, а також клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, яке мотивоване отриманням повного тексту оскаржуваної постанови лише 21.01.2023 засобами електронного зв`язку; на підтвердження наведених доводів скаржником до клопотання додано, зокрема, скриншоти електронного листування Банку.

Розглянувши уточнену касаційну скаргу, Суд дійшов висновку, що вона не відповідає вимогам статті 290 ГПК України в частині обґрунтування підстав, на яких подається касаційна скарга .

Системний аналіз положень ГПК України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої статті 287 ГПК України у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт (пункти) частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

З огляду на зміст вимог процесуального закону при касаційному оскарженні судових рішень з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 287 цього Кодексу, скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Однак скаржником у касаційній скарзі не зазначено конкретних норм права, які було застосовано судами попередніх інстанцій без урахування висновку Верховного Суду щодо їх застосування, а саме лише посилання скаржника у касаційній скарзі на пункт 1 частини другої статті 287 цього Кодексу без зазначення конкретних норм права щодо яких, на думку скаржника, неврахований висновок про їх застосування, не можна вважати таким, що відповідає вимогам пункту 5 частини другої статті 290 зазначеного Кодексу.

Водночас Суд, розглянувши подане клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, вважає його необґрунтованим з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 288 ГПК України учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Оскаржувана постанова апеляційного господарського суду у даній справі ухвалена 03.11.2022 (повний текст підписаний 24.11.2022), а тому строк на її оскарження закінчився 14.12.2022.

З касаційною скаргою скаржник звернувся 21.12.2022, підтвердженням чого є поштова відмітка на конверті, в якому касаційна скарга надсилалася на адресу Суду, тобто після закінчення строку на касаційне оскарження.

Права господарського суду при вирішенні питання, що виникають у зв`язку із відновленням пропущеного процесуального строку, унормовуються процесуальним законодавством, зокрема, відповідно до частини першої статті 119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Статтею 129 Конституції України визначено як одну із засад судочинства рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Право на звернення до суду не є абсолютним, оскільки воно реалізується тільки в порядку і спосіб, встановлених законом, у цьому разі ГПК України.

Клопотання про поновлення процесуального строку має містити роз`яснення причин пропуску і підстави, з яких заявник вважає ці причини поважними. В клопотанні чи заяві повинні бути докази того, що здійснити відповідні процесуальні дії у визначений строк у заявника не було можливості.

Однак, посилання скаржника на отримання копії постанови суду апеляційної інстанції 20.01.2023 є безпідставним, оскільки додані до заяви про поновлення строку докази на підтвердження отримання копії судового рішення, а саме: скриншот електронного листа, який датований 15.12.2022, та який свідчить про направлення копії постанови суду апеляційної інстанції товариству з обмеженою відповідальністю "Українське бюро кредитних історій", а не Банку; інші роздруківки з електронної пошти представника Банку також не підтверджують доводи скаржника щодо отримання копії оскаржуваного судового рішення на електронну адресу саме 20.01.2023, тому що останні не містять зазначення будь якої дати взагалі, а також не свідчать про те, що вказаний лист був відправлений з офіційної електронної адреси господарського суду, як і не свідчать про надсилання саме копії постанови суду апеляційної інстанції від 03.11.2022, а, отже, і не можуть бути належними доказами отримання Банком копії оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції у зазначену дату. Інших доводів на підтвердження отримання копії постанови суду апеляційної інстанції скаржником не наведено та необґрунтовано.

Критично також оцінюються доводи скаржника щодо отримання копії повного тексту постанови суду апеляційної інстанції саме 20.01.2023 ще й тому, що касаційна скарга була подана скаржником 21.12.2022 та залишена без руху ухвалою від 16.01.2023, що заперечує факт ознайомлення (як стверджує скаржник) з повним текстом постанови суду апеляційної інстанції лише 20.01.2023.

Крім того, Суд вважає за необхідне зазначити, що 05.10.2022 офіційно розпочали функціонування три підсистеми (модулі) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: "Електронний кабінет", "Електронний суд" підсистема відеоконференцзв`язку, у зв`язку з чим відповідно до частини 6 статті 6 ГПК України адвокати, нотаріуси, приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, державні органи, органи місцевого самоврядування та суб`єкти господарювання державного та комунального секторів економіки реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі (далі - ЄСІТС) в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі в добровільному порядку.

Пунктом 17 розділу ІІІ Положення про ЄСІТС визначено, що особам, які зареєстрували електронний кабінет, суд надсилає документи у справах, в яких такі особи беруть участь, в електронній формі шляхом їх надсилання до електронного кабінету таких осіб або в інший спосіб, передбачений процесуальним законодавством, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Згідно з пункту 37 наведеного розділу підсистема "Електронний суд" забезпечує можливість автоматичного надсилання матеріалів справ в електронному вигляді до електронних кабінетів учасників справи та їхніх повірених. До електронних кабінетів користувачів надсилаються у передбачених законодавством випадках документи у справах, які внесені до автоматизованої системи діловодства судів (далі - АСДС) та до автоматизованих систем діловодства, що функціонують в інших органах та установах у системі правосуддя. Документи у справах надсилаються до електронних кабінетів користувачів у випадку, коли вони внесені до відповідних автоматизованих систем у вигляді електронного документа, підписаного кваліфікованим підписом підписувача (підписувачів), чи у вигляді електронної копії паперового документа, засвідченої кваліфікованим електронним підписом відповідального працівника суду, іншого органу чи установи правосуддя.

Як свідчить комп`ютерна програма "Діловодство спеціалізованого суду" Банк зареєстрував офіційну електронну адресу в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі.

Водночас документ в електронному вигляді (стаття 282 ГПК України, постанова) надіслано в електронний кабінет Банку та доставлено 29.11.2022, що підтверджується довідкою про доставку документа в кабінет електронного суду, яка отримана з автоматизованої системи документообігу суду комп`ютерної програми "Діловодство спеціалізованого суду".

Разом з тим суд касаційної інстанції враховує позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні у справі Пономарьов проти України, no. 3236/03, від 03.04.2008, згідно з якою сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Враховуючи, що Банк був скаржником у суді апеляційної інстанції, то останній не був позбавлений можливості відстежувати хід розгляду його ж апеляційної скарги та в розумні інтервали часу вжити всіх необхідних заходів, зокрема, ознайомитись з оскаржуваною постановою суду апеляційної інстанції в Єдиному державному реєстрі судових рішень та електронному кабінеті (або ж ознайомитись з матеріалами справи) для звернення з касаційною скаргою в межах строків, визначених ГПК України.

Тобто, наведене свідчить, що скаржник безумовно був обізнаний про наявність оскаржуваної постанови апеляційного господарського суду від 03.11.2022, враховуючи, що остання була доставлена в електронний кабінет скаржника 29.11.2022, а звернення з касаційною скаргою лише 21.12.2022 (тобто з пропуском двадцятиденного строку навіть після її отримання в електронному кабінеті) є суб`єктивною дією скаржника, який зацікавлений у касаційному перегляді судового рішення та залежить від його волевиявлення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Однак скаржником у клопотанні про поновлення строку не обґрунтовано та не подано доказів на підтвердження викладених у ньому доводів щодо наявності поважних причин пропуску строку на звернення з касаційною скаргою.

З огляду на викладене Суд дійшов висновку, що наведені скаржником у клопотанні доводи є неповажними, оскільки останнім не наведено аргументів та не подано належних доказів стосовно того, що саме позбавило скаржника можливості звернутися до суду з касаційною скаргою раніше, ніж 21.12.2022, адже копія оскаржуваної постанови від 03.11.2022 була отримана скаржником в електронному кабінеті 29.11.2022, а також назване судове рішення було опубліковане в Єдиному державному реєстрі судових рішень 30.11.2022.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", зазначив, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Пунктом 4 частини першої статті 293 ГПК України передбачено, що суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо скаржник у строк, визначений судом, не подав заяву про поновлення строку на касаційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на касаційне оскарження визнані судом неповажними.

З урахуванням викладеного Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Банку на рішення господарського суду міста Києва від 30.06.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.11.2022 у цій справі.

З огляду на викладене та керуючись статтею 234, пунктом 4 частини першої статті 293 ГПК України, Верховний Суд

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" на рішення господарського суду міста Києва від 30.06.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.11.2022 зі справи № 910/2966/22.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Суддя І. Булгакова

Суддя І. Колос

Суддя В. Селіваненко