РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

20.02.2023Справа № 910/11940/22

Суддя Господарського суду міста Києва Нечай О.В., розглянувши без виклику сторін (без проведення судового засідання) у спрощеному позовному провадженні матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Собин" (Україна, 08400, Київська обл., м. Переяслав, вул. Героїв Дніпра, буд. 38; ідентифікаційний код: 36298149)

до Державного публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" (Україна, 01601, м. Київ, вул. Мечникова, буд. 16-А; ідентифікаційний код: 30401456)

про стягнення 50 000,00 грн

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Собин" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Державного публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" (далі - відповідач) про стягнення 50 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за Договором відповідального зберігання № 10-13-109з/551 від 24.10.2013.

Одночасно із позовною заявою позивачем подано клопотання про компенсацію витрат на правничу допомогу адвоката.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.11.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу визнано судом малозначною, постановлено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання) та серед іншого встановлено сторонам строки для подання ними відповідних заяв по суті справи.

06.12.2022 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому він просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що Договір не є укладеним у зв`язку з тим, що не було складено ні акта приймання-передачі майна, ні жодного іншого документа, який би підтверджував факт отримання майна позивачем. Також, заперечуючи проти позову, відповідач зазначив, що власником приміщення, в якому зберігалося майно, стала інша особа, а тому позивач вже не є зберігачем такого майна, у зв`язку з чим останній втратив право стягнення на свою користь плати за фактичне його зберігання.

02.12.2022 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій він вказує на хибність доводів, викладених відповідачем у відзиві на позовну заяву. Позивач зазначає, що у низці судових рішень встановлено виникнення господарських правовідносин між позивачем та відповідачем на підставі Договору, а також фактичне виконання його умов.

02.12.2022 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшло доповнення до клопотання про компенсацію витрат на правничу допомогу адвоката.

12.12.2022 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшло заперечення на відповідь на відзив, у якому він підтримав раніше викладені доводи та заперечив проти стягнення з нього витрат на професійну правничу допомогу, з огляду на не співмірність їх розміру з обсягом наданих адвокатом послуг.

Відповідно до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Частиною восьмою статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

24.10.2013 між Державним публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" (поклажодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Собин" (зберігач) укладено Договір відповідального зберігання № 10-13-109з/551 (далі - Договір), відповідно до п. 1.1 якого, в порядку та на умовах, визначених цим Договором, за актом приймання-передачі, який є невід`ємною частиною цього Договору, поклажодавець передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання речові докази у кримінальному провадженні № 0000149 від 03.04.2013 (далі - майно) у кількості, визначеній у додатках до Договору "Перелік майна, яке передається на відповідальне зберігання".

Пунктом 1.2 Договору визначено, що майно буде знаходитися на зберіганні за адресою: Київська область, м. Переяслав-Хмельницький, вул. Героїв Дніпра, буд. 38.

Згідно з п. 1.3 Договору майно, яке передається на зберігання, постановою слідчого СУ ФР ДПІ у Подільському районі ГУ Міндоходів у м. Києві від 14.08.2013 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0000149 від 03.04.2013.

У п. 2.1 Договору визначено коло обов`язків зберігача, до яких, зокрема, належить обов`язок повернути майно поклажодавцеві за першою вимогою останнього у такому технічному стані, у якому було прийняте на зберігання та зафіксовано у протоколі огляду місця події від 13.08.2013 (пп. 2.1.5).

Відповідно до пп. 2.1.6 Договору повернення майна поклажодавцю здійснюється за актом приймання-передачі.

За умовами п. 3.1 Договору поклажодавець зобов`язаний передати зберігачеві майно на зберігання не пізніше, ніж через 10 календарних днів після підписання цього Договору (пп. 3.1.1); забрати у зберігача майно до закінчення строку дії Договору (пп. 3.1.2); сплачувати зберігачу послуги за Договором з розрахунку 15 000,00 грн за один місяць відповідно до виставлених рахунків (пп. 3.1.3).

Договір набуває чинності з дати підписання акту передачі-приймання майна і діє до 31.12.2013 (п. 6.1 Договору).

У Додатку № 1 до Договору наведено перелік майна, яке передається на відповідальне зберігання.

В подальшому сторонами були укладені додаткові договори № 1/713 від 27.12.2013, № 2/282 від 11.06.2014, № 3/315 від 02.06.2014 до Договору, якими продовжено строк його дії.

Додатковим договором № 5/666 від 31.12.2014 до Договору сторони продовжили строк його дії до 31.06.2015 та внесли зміни до пп. 3.1.3 Договору, збільшивши вартість послуг зберігання до 25 000,00 грн за один місяць.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає, що на виконання своїх договірних зобов`язань він прийняв від відповідача на зберігання майно згідно з переліком, зазначеним у Додатку № 1 до Договору, й попри закінчення дії Договору 31.06.2015, майно відповідача продовжує знаходитися на зберіганні у позивача, що свідчить про наявність у відповідача обов`язку оплачувати вартість послуг зі зберігання цього майна.

Листами № 19 від 03.10.2022 та № 20 від 01.11.2022 позивач направив відповідачу рахунки на оплату, а також акти надання послуг зі зберігання майна у вересні та жовтні 2022 року.

Докази отримання відповідачем вказаних листів, як і докази їх розгляду відповідачем в матеріалах справи відсутні.

З огляду на те, що відповідач не розрахувався з позивачем за надані у вересні та жовтні 2022 року послуги зі зберігання, позивач звернувся до суду з цим позовом, у якому просить стягнути з відповідача на свою користь 50 000,00 грн заборгованості.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонами Договір, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні статті 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків, та за своєю правовою природою є договором зберігання, який підпадає під правове регулювання Глави 66 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно з частиною 1 статті 938 Цивільного кодексу України зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Судом встановлено, що позивачем, на виконання умов Договору, прийнято від відповідача на зберігання майно згідно з переліком, зазначеним у Додатку № 1 до Договору.

Доводи відповідача про те, що Договір не укладено та майно на зберігання позивачу не передано, оскільки сторонами не підписано акт приймання-передачі майна відхиляються судом з огляду на положення ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, у постановах Вищого господарського суду України від 15.03.2016 у справі №910/25267/15 та від 18.10.2016 у справі №910/3018/16 зі спору між позивачем та відповідачем з аналогічних правовідносин встановлено факт прийняття поклажодавцем від зберігача послуг з відповідального зберігання майна за Договором, оплату цих послуг поклажодавцем, тобто фактичну реалізацію сторонами прав та обов`язків відповідно до умов Договору.

Частиною першою статті 946 Цивільного кодексу України передбачено, що плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на погоджений сторонами у пп. 3.1.3 Договору, в редакції Додаткового договору № 5/666 від 31.12.2014, порядок розрахунків, оплата за послуги зберігання здійснюється поклажодавцем на підставі виставлених рахунків.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем сформовано та направлено на адресу відповідача рахунок № 97 від 01.09.2022 на оплату послуг відповідального зберігання у вересні 2022 року в сумі 25 000,00 грн та рахунок № 110 від 01.10.2022 на оплату послуг відповідального зберігання у жовтні 2022 року в сумі 25 000,00 грн.

Судом враховано, що строк дії Договору закінчився 31.06.2015.

Водночас за приписом ч. 3 ст. 946 Цивільного кодексу України, у разі, якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов`язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання.

Твердження відповідача щодо неможливості отримання майна, яке знаходиться на зберіганні, у зв`язку із наявною забороною органів прокуратури на отримання майна, що визнано речовим доказом, а також обов`язком органів прокуратури нести витрати за зберігання майна, яке є речовим доказом, відхиляються судом з огляду на те, що між позивачем та відповідачем склались господарські правовідносини на підставі укладеного договору зберігання майна та стороною вказаного договору є саме відповідач, а не прокуратура Київської області.

Судом також встановлено, що в межах справи № 910/25267/15 ДПАТ "НАК "Украгролізинг" звернулось із зустрічним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Собин" про визнання недійсним Договору відповідального зберігання №10-13-109з/551 від 24.10.2013 відповідно до приписів статті 234 Цивільного кодексу України, як вчиненого без наміру створити обумовлені ним наслідки та такого, що не набрав чинності з огляду на відсутність акта прийому-передачі обумовленого ним майна.

Проте рішенням Господарського суду міста Києва від 10.11.2015, залишеним без змін постановами Київського апеляційного господарського суду від 20.01.2016 та Вищого господарського суду України від 15.03.2016, в задоволенні зазначеного позову було відмовлено.

Відтак суд приходить до висновку, що відповідач зобов`язаний вносити плату за весь фактичний час зберігання майна та строк виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань за Договором із внесення такої плати за вересень та жовтень 2022 року є таким, що настав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Доказів оплати відповідачем послуг за Договором вартістю 50 000,00 грн матеріали справи не містять.

Заперечуючи проти позову, відповідач також вказує на те, що позивач вже не є зберігачем даного майна, оскільки позивач відчужив приміщення, в яких воно зберігалося.

На підтвердження даної обставини відповідач надав суду копію рішення Переяславської міської ради від 18.11.2021 № 96-17-VІІІ "Про затвердження Товариству з обмеженою відповідальністю "Собин" технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, розташованої по вулиці Героїв Дніпра, 38 в місті Переяславі Київської області", копію Договору купівлі-продажу майна від 06.10.2021, розташованого за адресою: Київська область, місто Переяслав, вулиця Героїв Дніпра, будинок 38г, укладеного між позивачем та Перцовою Н.І., а також копію Акта №1 прийому-передачі майна на відповідальне зберігання від 06.10.2021, відповідно до якого Товариство з обмеженою відповідальністю "Собин" передало, а Перцова Н.І. прийняла на безоплатне відповідальне зберігання майно, яке є предметом Договору.

З цього приводу варто зазначити, що за приписами статті 949 Цивільного кодексу України зберігач зобов`язаний виконувати свої обов`язки за договором зберігання особисто. Зберігач має право передати річ на зберігання іншій особі у разі, якщо він вимушений це зробити в інтересах поклажодавця і не має можливості отримати його згоду. Про передання речі на зберігання іншій особі зберігач зобов`язаний своєчасно повідомити поклажодавця. У разі передання зберігачем речі на зберігання іншій особі умови договору зберігання є чинними і первісний зберігач відповідає за дії особи, якій він передав річ на зберігання.

Отже, за змістом положень даної статті навіть передаючи річ на зберігання іншій особі, умови договору зберігання є чинними і первісний зберігач відповідає за дії особи, якій він передав річ на зберігання, а відтак право на отримання плати за фактичне зберігання речі належить саме первісному зберігачу.

Умови Договору також не передбачають обов`язкової належності зберігачу на праві власності майданчика, де зберігається майно. Навпаки, зі змісту пп. 2.1.8 Договору вбачається, що такий майданчик може бути й в користуванні зберігача.

Відтак заперечення відповідача про те, що позивач не є зберігачем переданого йому майна, є безпідставними.

З огляду на викладене, оскільки невиконання грошового зобов`язання відповідачем за Договором підтверджується матеріалами справи, доказів сплати боргу відповідач не надав, позовна вимога про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 50 000,00 грн визнається судом обґрунтованою.

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідачем належними доказами обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, не спростовано.

З огляду на вищевикладене, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено обґрунтованість заявленого позову, відтак до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість в розмірі 50 000,00 грн.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до частин 1, 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 481,00 грн, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача, оскільки позов підлягає задоволенню.

Щодо витрат позивача на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 8 000,00 грн суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Водночас, за змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 5, 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу адвоката позивачем надано належним чином засвідчені копії Договору про надання правничої допомоги № 01/10 від 01.10.2022, рахунків-фактур № 02/11 від 02.11.2022 на суму 5 000,00 грн та № 30/11 від 30.11.2022 на суму 3 000,00 грн, Актів прийому-передачі наданих послуг № 02/11/22 від 02.11.2022 на суму 5 000,00 грн та № 30/11/22 від 30.11.2022 на суму 3 000,00 грн, а також платіжних доручень № 656 від 02.11.2022 на суму 5 000,00 грн та № 669 від 30.11.2022 на суму 3 000,00 грн.

Дослідивши наведені докази, суд встановив, що гонорар адвоката сторони визначили у фіксованому розмірі для кожного виду послуг.

Відповідно до Актів прийому-передачі наданих послуг №02/11/22 від 02.11.2022 та №30/11/22 від 30.11.2022, адвокатом надано, а клієнтом прийнято правничу допомогу при розгляді даної справи на загальну суму 8 000,00 грн.

Поряд із цим суд зазначає, що надані позивачем докази на підтвердження понесених ним витрат на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 8 000,00 грн не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже їх розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

За приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Судом враховано, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю; суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Частиною шостою статті 126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідач у запереченнях на відповідь на відзив вказав на не співмірність заявленого розміру судових витрат із обсягом наданих послуг.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою та дев`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та, відповідно, не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення.

При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.

У постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 викладено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним.

Підсумовуючи вищевикладене, суд вважає, що витрати позивача на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 8 000,00 грн не є співмірними із ціною позову та складністю справи. Стягнення адвокатських витрат у заявленому розмірі не відповідатиме критеріям розумності, необхідності, співмірності, справедливості і становитиме надмірний тягар для відповідача.

Як встановлено судом, у провадженні Господарського суду міста Києва з 2015 року перебувала низка аналогічних справ між тими самими сторонами з правовідносин, що виникли з Договору. Різниця в цих справах полягає лише в періодах, за який стягувалася спірна заборгованість за послуги зберігання.

В контексті викладеного суд знаходить слушними доводи відповідача про те, що заявлений у цій справі розмір судових витрат у сумі 8 000,00 грн є вочевидь завищеним, оскільки дана справа є типовою і є малозначною з огляду на незначний рівень її складності.

Враховуючи вищенаведене, суд погоджується з доводами відповідача про не відповідність розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 8 000,00 грн обсягу роботи, виконаному адвокатом, та складності справи, у зв`язку з чим суд, керуючись вимогами щодо співмірності, обґрунтованості та пропорційності, дійшов висновку про необхідність зменшення заявлених витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8 000,00 грн на 50%, тобто порівну між сторонами.

З огляду на характер спірних правовідносин, ціну позову, а також зважаючи на задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне обмежити розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу адвоката, що підлягає стягненню з відповідача, сумою у 4000,00 грн, яку суд вважає розумною, пропорційною та обґрунтованою для цієї справи.

Керуючись статтями 129, 233, 237, 238, 240, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Державного публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" (Україна, 01601, м. Київ, вул. Мечникова, буд. 16-А; ідентифікаційний код: 30401456) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Собин" (Україна, 08400, Київська обл., м. Переяслав, вул. Героїв Дніпра, буд. 38; ідентифікаційний код: 36298149) заборгованість в розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн 00 коп., витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одна) грн 00 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4 000 (чотири тисячі) грн 00 коп.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду в разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи подається у порядку та строк, визначені статтями 254, 256 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 20.02.2023

Суддя О.В. Нечай