УХВАЛА

09 лютого 2023 року

м. Київ

cправа № 924/57/19

Верховний Суд у складі судді Касаційного господарського суду Рогач Л. І.,

розглянувши матеріали касаційної скарги ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 )

на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 29.11.2022

за позовом Хмельницької міської ради (далі - Міськрада)

до Приватного акціонерного товариства "Хмельницький завод експериментального виробництва" (далі - ПрАТ "Хмельницький завод експериментального виробництва")

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - ОСОБА_1

про зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Міськрада звернулася до Господарського суду Хмельницької області з позовом до ПрАТ "Хмельницький завод експериментального виробництва" про зобов`язання вчинити дії з передачі кімнат № 5, 6, 14, 16 в гуртожитку у власність територіальної громади м. Хмельницького шляхом підписання акта прийому-передачі з посиланням на положення статей 1, 3, 5, 14, 18 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків".

Міськрада обґрунтувала позов безпідставною відмовою ПрАТ "Хмельницький завод експериментального виробництва" в передачі Міськраді спірних кімнат у гуртожитку.

Господарський суд Хмельницької області рішенням від 28.05.2019 відмовив у задоволенні позову у зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог.

Північно-західний апеляційний господарський суд постановою від 26.09.2019 скасував рішення суду першої інстанції та задовольнив позов.

Постанову суд апеляційної інстанції аргументував тим, що гуртожитки, які увійшли до статутного фонду (капіталу) під час приватизації чи корпоратизації і були фактично викуплені у держави в ході приватизації, у тому числі ті, що у подальшому були передані до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб, є лише однією із (але не виключною) категорій гуртожитків, на які поширюється дія "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" та які, відповідно, мають бути передані у власність територіальних громад. Оскільки гуртожиток за адресою: м. Хмельницький, вул. Вінницьке шосе, 12, у процесі приватизації увійшов до статутного фонду товариства, в подальшому реорганізованого в ПрАТ "Хмельницький завод експериментального виробництва", та матеріали справи не містять доказів побудови або придбання цього гуртожитку до 01.12.1991 приватними або колективними власниками за власні або залучені кошти, то спірні кімнати мають бути передані в комунальну власність територіальної громади м. Хмельницького з урахуванням вимог Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків".

Північно-західний апеляційний господарський суд переглянув вищезазначену постанову за виключними обставинами та постановою від 29.11.2022 скасував її у зв`язку з тим, що Конституційний Суд України (далі - КСУ) рішенням № 7- р(ІІ)/2021 від 20.10.2021 у справі № 3-181/2020(440/20) визнав неконституційним підпункт "б" пункту 1 частини 3 статті 14 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" (зі змінами), який застосував апеляційний суд у вирішенні цього спору.

27.01.2023 ОСОБА_1 звернувся через систему "Електронний суд" до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 29.11.2022 (повний текст складений 26.12.2022), в якій просить скасувати постанову суду та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні заяви ПрАТ "Хмельницький завод експериментального виробництва" про перегляд постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.09.2019 у цій справі за виключними обставинами.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду цієї справи визначено колегію суддів у складі: Рогач Л. І. - головуючої, Краснова Є. В., Мачульського Г. М., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.01.2023.

Перевіривши дотримання форми та змісту касаційної скарги на відповідність вимогам статті 290 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), Верховний Суд встановив таке.

Статтею 290 ГПК України встановлені вимоги до форми і змісту касаційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 287 ГПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 287 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 287 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Отже, з огляду на зміст наведених вимог процесуального закону при касаційному оскарженні судових рішень з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу, касаційна скарга має містити:

пункт 1 - формулювання висновку щодо застосування норми права із зазначенням цієї норми права з викладенням правовідносин, у яких ця норма права застосована, а також покликання на постанови Верховного Суду, в яких зроблено інший (який саме) висновок щодо застосування цієї ж норми права та в яких правовідносинах;

пункт 2 - обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, із зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та мотивів такого обґрунтування відступлення;

пункт 3 - зазначення норми права, щодо якої відсутній висновок її застосування, із конкретизацією правовідносин, в яких цей висновок відсутній.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень, наведений в частині другій статті 287 ГПК України, є вичерпним.

Отже, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої цієї ж статті (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права суди першої та (або) апеляційної інстанцій застосували неправильно, а також зазначити, у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися у спірних правовідносинах.

Системний аналіз наведених положень ГПК України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої статті 287 ГПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт (пункти) частини другої статті 287 ГПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Тобто процесуальний закон покладає на скаржника обов`язок зазначати у касаційній скарзі про те, неправильного застосування яких конкретно норм матеріального та/або порушення норм процесуального права припустилися суди нижчих інстанцій в ухваленні оскаржуваних судових рішень, та чітко визначати конкретну підставу (підстави) касаційного оскарження судового рішення, передбачену (передбачені) статтею 287 ГПК України, із вказівкою на відповідні висновки суду, рішення якого оскаржується, з одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які при цьому неправильно застосовані судом.

Скаржник повинен усвідомлювати, що зазначення будь-яких із визначених пунктами 1- 4 частини другої статті 287 ГПК України випадків потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому разі буде порушено принцип "правової визначеності".

Призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це насамперед формування обґрунтованої правової позиції стосовно застосування усіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом, і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок, у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах із вказівкою на обставини, які потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи при цьому судам попередніх інстанцій результату вирішення конкретної судової справи.

Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу "правової визначеності" - одного із фундаментальних аспектів верховенства права, та гарантією розумної передбачуваності судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини умови прийнятності касаційної скарги згідно з нормами законодавства можуть бути більш суворими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: "Levages Prestations Services v. France" від 23.10.1996; "Brualla Gomes de la Torre v. Spain" від 19.12.1997).

У касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що підставою касаційного оскарження є пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновків Великої Палати Верховного Суду у правовідносинах, що передбачають перегляд судових рішень за виключними обставинами, викладених у постанові від 18.11.2020 у справі № 4819/49/19. Скаржник також покликається на постанови Верховного Суду щодо оцінки як виключної обставини рішень Конституційного Суду України від 25.07.2019 у справі № 804/3790/17, від 23.12.2019 у справі №814/1274/17, від 10.06.2021 у справі № 813/1208/17.

На думку ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції залишив поза увагою практику Європейського суду з прав людини, сформовану у рішенні ЄСПЛ у справі "Брумареску проти Румунії", рішенні ЄСПЛ від 03.12.2003 у справі "Рябих проти Росії", рішення ЄСПЛ від 09.11.2004 у справі "Науменко проти України", рішенні ЄСПЛ від 18.11.2004 у справі "Праведная проти Росії", рішенні ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі "Христов проти України", рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", рішенні ЄСПЛ у справі "Устименко проти України".

Скаржник вважає, що суд апеляційної інстанції порушив завдання та засади господарського судочинства, визначені статтями 2, 11, 13, 15 ГПК України. Суд ухилився від принципу застосування Конституції України як норми прямої дії. При цьому, порушуючи статтю 236 ГПК України, не дослідив усіх обставин, що мають значення для справи, та не надав їм належної правової оцінки. ОСОБА_1 зазначив, що порушення принципу незворотності дії закону в часі призведе до порушення його прав та членів сім`ї щодо реалізації конституційного права на житло.

Також підставою касаційного оскарження ОСОБА_1 визначив пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України, оскільки вважає, що відсутній висновок Верховного Суду з питань:

1) чи підлягають перегляду за виключною підставою судові рішення зобов`язального характеру про передачу гуртожитків до власності територіальних громад, ухвалені до прийняття КСУ рішення № 7-р(ІІ)/2021 від 20.10.2021 у справі № 3-181/2020(440/20);

2) чи підлягає встановленню обставина причин невиконання судових рішень зобов`язального характеру про передачу гуртожитків до власності територіальних громад, ухвалені до прийняття КСУ рішення № 7-р(ІІ)/2021 від 20.10.2021 у справі № 3-181/2020(440/20).

Однак касаційна скарга в частині визначеної підстави, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, не відповідає вимогам пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України, оскільки ОСОБА_1 у поданій касаційній скарзі не зазначає, щодо якої саме норми права (пункту, частини, статті Кодексу або Закону) відсутній правовий висновок Верховного Суду із конкретизацією правовідносин, в яких цей висновок відсутній.

Крім того, касаційна скарга в частині визначеної підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не відповідає вимогам пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України, оскільки у поданій касаційній скарзі відсутнє формулювання висновку щодо застосування норми права із зазначенням цієї норми права з викладенням правовідносин, у яких ця норма права застосована, а також покликання на постанови Верховного Суду, в яких зроблено інший (який саме) висновок щодо застосування цієї ж норми права та в яких правовідносинах.

При цьому Верховний Суд не наділений повноваженнями доповнювати касаційну скаргу міркуваннями, які скаржник не навів у її тексті, або самостійно визначати конкретну підставу.

За таких обставин, враховуючи, що ОСОБА_1 у поданій касаційній скарзі визначив підстави касаційного оскарження судових рішень, передбачені пунктами 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України, а в касаційній скарзі належним чином не обґрунтував їх, така скарга не може бути прийнята до розгляду та підлягає залишенню без руху.

Крім того, відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 290 ГПК України до касаційної скарги додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України "Про судовий збір".

Частиною першою статті 4 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

За положеннями підпункту 2 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру сплачується судовий збір у розмірі 1 прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 січня 2019 року встановлений у розмірі 1 921,00 грн.

Враховуючи викладене, розмір судового збору, що підлягає сплаті за подання касаційної скарги у цій справі складає 3 073,60 грн (1 х 2 481,00 грн х 200 % х 0,8).

Однак до касаційної скарги ОСОБА_1 не додав доказів сплати судового збору, що підтверджується актом Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду № 29.1-08/ 47 від 30.01.2023.

Згідно з частиною другою статті 292 ГПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 290 цього Кодексу, застосовуються положення статті 174 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

Відповідно до частини другої статті 174 ГПК України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Отже, для усунення недоліків касаційної скарги ОСОБА_1 необхідно надати касаційну скаргу в новій редакції (з урахуванням вимог пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України), у якій належним чином обґрунтувати зазначені ним підстави касаційного оскарження. Крім того, ОСОБА_1 необхідно надати до Верховного Суду докази сплати судового збору в сумі 3 073,60 грн за подання цієї касаційної скарги, який має бути перерахований за такими реквізитами: ГУК у м. Києві/Печер. р-н/22030102; код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37993783; банк отримувача: Казначейство України (ЕАП); код банку отримувача: 899998; номер рахунку (IBAN): UA0026007; код класифікації доходів бюджету: 22030102; найменування платежу: судовий збір (Верховний Суд, 055); призначення платежу.

З огляду на те що касаційна скарга підлягає залишенню без руху до усунення її недоліків, клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження Верховний Суд буде розглядати після усунення недоліків касаційної скарги.

Керуючись статтями 174, 234, 235, 287, 290, 292 Господарського процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 29.11.2022 у справі № 924/57/19 залишити без руху.

2. Встановити ОСОБА_1 строк для усунення недоліків касаційної скарги протягом десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

3. Заяву про усунення недоліків касаційної скарги з доданими документами направити на адресу Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду: 01016, м. Київ, вул. О. Копиленка, 6 та всім іншим учасникам справи, додавши до заяви докази такого направлення, а також докази отримання цієї ухвали суду.

4. Роз`яснити ОСОБА_1 , що у разі невиконання вимог суду касаційна скарга у справі № 924/57/19 вважатиметься неподаною та буде повернута.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя Л. Рогач