ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2023 року Справа № 924/463/22

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Саврій В.А., суддя Миханюк М.В. , суддя Дужич С.П.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство "Дніпро" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 06.10.2022 (повний текст - 17.10.2022) у справі №924/463/22 (суддя Гладій С.В.)

за позовом Фізичної особи - підприємця Рачковського Миколи Івановича (м.Київ)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство "Дніпро" (с.Ганнопіль, Славутського району, Хмельницької області)

про стягнення 67928,09 грн

Апеляційну скаргу розглянуто судом без повідомлення учасників справи, відповідно до ч.13 ст.8, ч.3 ст.252 та ч.ч.2, 10 ст.270 ГПК України

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 06.10.2022 у справі №924/463/22 задоволено позов Фізичної особи - підприємця Рачковського Миколи Івановича до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство "Дніпро" про стягнення 67928,09грн. Стягнуто з відповідача на користь позивача - 59760,00 грн основної заборгованості, 7421,50 грн інфляційних втрат, 746,59 грн 3% річних, 2481,00 грн витрат на оплату судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство "Дніпро" звернулося до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою.

В скарзі апелянт зазначає, що 15.03.2022 був прийнятий Закон України №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дій норм на період дії воєнного стану», який набув чинності 17.03.2022, і який вже діяв на час подання позову представником позивача. Вказаним законом доповнювався розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, а саме до вказаного розділу був внесений п.18, відповідно до якого:

«У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)».

Вказана норма є імперативною та не потребує доказуванню з боку відповідача причин виконання відповідного обов`язку за договором.

Скаржник вважає, що в даному випадку необхідно застосувати аналогію права, оскільки правовідносини, які виникли між сторонами носять зобов`язальний характер.

Таким чином, вимоги по стягненню 3% річних та інфляційних втрат з відповідача не можуть бути задоволенні, оскільки з 17.03.2022 діє норма, яка до 23.02.2022 включно звільняє позичальників від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, а з 24.02.2022 вказана норма чітко вказує, що нарахування, у тому числі 3% річних, взагалі підлягає списанню.

На підставі викладеного апелянт просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Господарського суду Хмельницької області від 06.10.2022 у справі №924/463/22 частково і прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволені позову в частині стягнення 746,59 грн 3% річних та 7421,50 грн - інфляційних втрат.

Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи №924/463/22 у складі: головуючий суддя Саврій В.А., суддя Коломис В.В., суддя Миханюк М.В.

Листом від 07.11.2022 матеріали справи було витребувано з Господарського суду Хмельницької області.

05.12.2022 до Північно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №924/463/22.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 06.12.2022 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство "Дніпро" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 06.10.2022 у справі №924/463/22 - залишено без руху. Запропоновано апелянту протягом 10 днів із дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки та подати до суду: докази сплати 3721,50 грн судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду.

16.12.2022 на електронну адресу Північно-західного апеляційного господарського суду від апелянта надійшло клопотання про усунення недоліків апеляційної скарги до якого долучено квитанцію №6172-3962-3920-2571 від 16.12.2022 про сплату судового збору у розмірі 3721,50 грн.

Розпорядженням керівника апарату суду від 19.12.2022, у зв`язку з перебуванням у відпустці судді-члена колегії по справі №924/463/22 - Коломис В.В. у період з 19.12.2022 по 13.01.2023 включно, відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, статті 155 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", Положення про автоматизовану систему документообігу суду та п.8.2 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Північно-західному апеляційному господарському суді, призначено заміну судді-члена колегії у судовій справі №924/463/22.

Згідно Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.12.2022 визначено колегію суддів для розгляду справи №924/463/22 у складі: головуючий суддя Саврій В.А., суддя Дужич С.П., суддя Миханюк М.В.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 20.12.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство "Дніпро" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 06.10.2022 у справі №924/463/22. Роз`яснено учасникам справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження. Запропоновано позивачу у строк до 06.01.2023 подати до Північно-західного апеляційного господарського суду письмовий відзив на апеляційну скаргу, в порядку передбаченому ст.263 ГПК України, та докази надсилання копії відзиву та доданих до нього документів апелянту.

22.12.2023 до суду від представника Фізичної особи - підприємця Рачковського Миколи Івановича надійшов відзив на апеляційну скаргу.

У відзиві позивач зазначає, що положення п.18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України не можуть бути застосовані до правовідносин між позивачем та відповідачем, адже дія згаданого пункту розповсюджується виключно на суб`єктів, що мають статус позичальників в правовідносинах, що випливають з договорів позики чи кредитних договорів.

Натомість заборгованість відповідача виникла внаслідок невиконання ним своїх обов`язків по оплаті наданих позивачем послуг по договору на надання інформаційних (консультаційних) послуг, що жодним чином не може прирівнюватися до відносин позики чи кредиту.

Крім цього, прострочення виконання відповідачем обов`язків по оплаті наданих позивачем послуг виникло до початку введення в Україні воєнного стану, що також свідчить про неможливість застосування до даних правовідносин п.18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, дія якого розповсюджується на прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, яке виникло у період дії воєнного стану в Україні.

Крім цього, позивач, на підставі ч.8 ст.129 ГПК України, робить заяву, адресовану апеляційному суду, про подання суду доказів на підтвердження понесення позивачем витрат на правову допомогу (підписаний сторонами по факту завершення розгляду справи в суді апеляційної інстанції Акт виконаних робіт за договором №10-3 від 21.12.2022) протягом п`яти днів після ухвалення рішення апеляційним судом.

На підставі викладеного позивач просить суд апеляційної інстанції рішення Господарського суду Хмельницької області від 06.10.2022 у справі №924/463/22 залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача - без задоволення.

Розглядом матеріалів справи встановлено.

Між Фізичною особою - підприємцем Рачковським Миколою Івановичем (далі - виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство "Дніпро" (далі - замовник) 04 січня 2022 року укладено договір на надання інформаційних (консультаційних) послуг №15/0222, згідно з п.1.1 якого замовник доручає, а виконавець зобов`язується надавати йому у відповідності до умов даного договору, послуги, пов`язані з наданням кваліфікованих консультацій (спеціальної інформації) з питань, вказаних в п.2.1 договору, а замовник зобов`язується прийняти належно надані послуги та оплатити їх.

Пунктом 2.1 Договору передбачено, що виконавець інформує (консультує) замовника з питань ведення сільськогосподарської діяльності в галузі рослинництва, а саме проведення передпосівної підготовки земельних ділянок під сільськогосподарські культури, проведення технологічних операцій таких як внесення засобів захисту рослин, внесення добрив глибокорозрихлювання, дискування, каткування, культивація, мальчування, оранка, посів, підживлення сільськогосподарських культур, збирання урожаю, крім того виконавець зобов`язується здійснювати контроль за виконанням вказаних робіт на земельних ділянках вказаних замовником, а також за такими допоміжними роботами (заправка техніки, перевезення вантажів, тощо), а також надавати інші послуги, вказані в актах наданих послуг (виконаних робіт).

У пункті 3.2.3 Договору передбачений обов`язок замовника підписувати акти приймання передачі наданих послуг протягом 5 календарних днів з дня їх отримання від виконавця. Оплачувати послуги, на умовах та в порядку зазначеному в розділі 4 даного договору.

Відповідно до п.4.1 Договору замовник виплачує виконавцю винагороду в розмірі 56000,00 (п`ятдесят шість тисяч гривень 00 коп.) в місяць без ПДВ.

За умовами п. 4.2 Договору за додатково надані послуги здійснюється оплата згідно актів наданих послуг, які додатково погоджуються та підписуються сторонами.

Відповідно до п. 4.3 Договору загальна сума договору складається з вартості наданих послуг, вказаних в актах приймання - передачі наданих послуг, підписаних сторонами.

Згідно з п. 5.1 Договору замовник здійснює оплату за надані послуги протягом 5 (п`яти) календарних днів після підписання акту приймання-передачі наданих послуг за звітний місяць. За погодженням сторін замовник може здійснювати попередню оплату за послуги.

Пунктом 5.2 Договору сторони визначили, що оплата здійснюється замовником в безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок виконавця, вказаний в рахунку, що надається виконавцем замовнику.

Виконавець зобов`язується розпочати надання послуг з дати підписання договору і надавати їх до 31.12.2022 (п. 6.1 Договору).

Відповідно до п.7.1 Договору приймання - передача наданих послуг здійснюється сторонами за актом приймання - передачі.

Згідно з п.7.2 Договору виконавець зобов`язаний за підсумками надання послуг за місяць скласти та передати на затвердження замовнику акт приймання передачі наданих послуг за попередній місяць. Замовник протягом 5 (п`яти) календарних днів після отримання вказаного акту від виконавця зобов`язаний підписати його або надати свої зауваження. Після погодження обсягу наданих послуг за місяць шляхом підписання акту приймання-передачі наданих послуг замовник зобов`язаний оплатити надані послуги.

Інформація (консультування) може бути надана замовнику в усній, або письмовій формі, або надіслана засобами електронного зв`язку (п. 7.3 Договору).

Згідно п.7.4 Договору замовник має право вимагати надання звіту про надані послуги і рамках звітного місяця. Виконавець зобов`язаний надати такий звіт протягом 3 (трьох) робочих днів з дня отримання відповідно вимоги замовника.

За умовами п.8.1 Договору за невиконання або неналежне виконання своїх обов`язків по цьому договору сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством.

Відповідно до п.9.2 Договору договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до 03.01.2023 року.

Договір підписано та скріплено відтисками печаток сторін.

На виконання умов договору позивач надав відповідачу інформаційно - консультаційні послуги на загальну суму 59760,00 грн з ПДВ, про що сторонами підписаний акти здачі - прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-0000002 від 27.01.2022 на суму 3760,00 грн та №ОУ-0000003 від 28.01.2022 на суму 56000,00 грн. У актах вказано, що сторони одна до одної претензій не мають.

Позивач звертався до відповідача з листом від 30.05.2022, згідно з яким повідомляв про непогашену заборгованість за надані послуги за період 2019-2020 року на суму 1023207,00 грн, яку просив погасити у строк до 15.06.2022.

Вказаний лист надсилався відповідачу, що підтверджується поштовим описом, фіскальним чеком відділення поштового зв`язку та поштовою накладною №783 від 31.05.2022.

Враховуючи, що відповідач не розрахувався за надані послуги, позивач звернувся до Господарського суду Хмельницької області із позовом про стягнення з відповідача 67928,09 грн, з яких: 59760,00 грн основного боргу відповідно до договору на надання інформаційних (консультаційних) послуг №15/0222 від 04.01.2022, 7421,50 грн інфляційних втрат та 746,59 грн 3% річних. На підтвердження відсутності оплати відповідачем отриманих послуг позивач надав в матеріали справи банківську виписку за період з 01.01.2022 по 28.06.2022.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд прийшов до висновку про наступне:

Із положень ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України вбачається, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, а в силу вимог ч.1 ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як було встановлено між сторонами укладено Договір на надання інформаційних (консультаційних) послуг №15/0222, згідно з п.1.1 якого позивач взяв на себе зобов`язання надавати відповідачу у відповідності до умов даного договору послуги, пов`язані з наданням кваліфікованих консультацій (спеціальної інформації) з питань, вказаних в п. 2.1 договору, а відповідач зобов`язався прийняти належно надані послуги та оплатити їх.

Статтею 901 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

На виконання умов договору позивач надав відповідачу інформаційно-консультаційні послуги на загальну суму 59760,00 грн, що підтверджується підписаним між сторонами актами здачі - прийняття робіт (надання послуг).

Згідно ст.903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

За умовами п.5.1 Договору відповідач здійснює оплату за надані послуги протягом 5 (п`яти) календарних днів після підписання акту приймання-передачі наданих послуг за звітний місяць. За погодженням сторін замовник може здійснювати попередню оплату за послуги.

Пунктом 5.2 Договору сторони визначили, що оплата здійснюється відповідачем в безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позивача, вказаний в реквізитах до цього договору.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України, ст.193 ГК України встановлено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускається.

Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) стаття 610 ЦК України визначає, як порушення зобов`язання.

Частиною 1 ст. 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідач не розрахувався за отримані послуги, доказів протилежного матеріали справи не містять.

За таких обставин позивач обґрунтовано заявив до стягнення 59760,00 грн заборгованості.

Крім цього, у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем договірних зобов`язань з оплати наданих послуг, позивач просив стягнути 7421,50 грн інфляційних втрат за період з лютого 2022 року по травень 2022 року та 746,59 грн 3% річних, що розраховані за період з 01.02.2022 по 03.07.2022.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, зважаючи на юридичну природу правовідносин між сторонами як грошових зобов`язань, на них поширюється дія положень ч.2 ст.625 ЦК України, за якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Норми ст.625 Цивільного кодексу України спрямовані в першу чергу на те, щоб внаслідок неправомірних дій боржника (прострочення) право власності кредитора не було порушене, оскільки внаслідок знецінення національної грошової одиниці купівельна спроможність коштів, які б кредитор міг одержати за належного виконання боржником своїх грошових зобов`язань, буде значно меншим, що має відповідно наслідком зменшення майнового блага кредитора.

Крім того, невиконання або неналежне виконання боржником свого грошового зобов`язання не може бути залишене без реагування та застосування до нього міри відповідальності, оскільки б це суперечило загальним засадам цивільного законодавства, якими є справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 Цивільного кодексу України).

Оскільки застосування індексу інфляції до суми боргу фактично має на меті одержання кредитором того, на що він розраховував одержати у разі належного виконання боржником грошового зобов`язання, то стягнення 3% річних є тою мірою відповідальності, яку боржник зобов`язаний понести за неналежне виконання свого грошового зобов`язання.

Отже, сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

За змістом ч.2 ст.625 Цивільного кодексу нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відтак, з огляду на те, що відповідачем неналежним чином виконано його грошове зобов`язання перед позивачем, нарахування позивачем 3% річних та інфляційних втрат є правомірним.

Перевіривши в апеляційному провадженні розрахунок заявлених до стягнення інфляційних втрат та 3% річних, суд апеляційної інстанції встановив правомірність та правильність таких нарахувань, а тому вимога про стягнення 7421,50 грн інфляційних втрат та 746,59 грн 3% річних підлягають задоволенню в повному обсязі.

В скарзі апелянт посилається на положення п.18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України.

Згідно п.18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Колегія суддів зазначає, що дані норми мають значення та регулюють відносини позичальника, котрому було надано кредит (позику) банком або кредитодавцем (позикодавцем), який надав такий кредит (які регулюються главою 71 Цивільного кодексу України).

Однак, в даній справі мають місце відносини пов`язані з наданням послуг, які регулюються статтею 901 Цивільного кодексу України (главою 63 Цивільного кодексу України).

При цьому, апелянт прирівнює відносини які виникли в нього на підставі Договору щодо надання послуг позивачем та відносини пов`язанні з наданням кредиту шляхом укладення відповідних договорів із позикодавцем.

Оцінивши дані доводи колегія суддів вважає помилковою позицію апелянта, так як до правовідносин у даній справі не підлягають застосованню відповідні норми Закону та зміни до нього, оскільки останній не стосується правовідносин за договором на основі котрого виникла заборгованість та на основі котрого нараховані відповідачу річні та інфляційні втрати.

Так само неаргументованими є доводи апелянта щодо необхідності застосування до спірних правовідносин аналогії закону, адже за частиною десятою статті 11 ГПК України аналогія закону застосовується у разі, якщо спірні відносини не врегульовані законом і відсутній звичай ділового обороту, який може бути до них застосований, суд застосовує закон, що регулює подібні відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - виходить із загальних засад і змісту законодавства (аналогія права).

В пункті 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України законодавець чітко визначив правовідносини до який застосовується зазначена норма - відносини позичальника, котрому було надано кредит (позику) банком або кредитодавцем (позикодавцем), який надав такий кредит, що виключає можливість застосування аналогії закону щодо відносин з надання послуг.

Частиною 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом.

За змістом ч.1 ст.14 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ст.ст.73, 74 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. (ст.78 Господарського процесуального кодексу України,)

Згідно з ст.79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст.ст.74, 76 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Приймаючи до уваги наведене вище, враховуючи встановлені факти та зміст позовних вимог, виходячи із засад розумності і справедливості, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про задоволення позову Фізичної особи - підприємця Рачковського Миколи Івановича до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство "Дніпро" та стягнення з відповідача на користь позивача 59760,00 грн основної заборгованості, 7421,50 грн інфляційних втрат та 746,59 грн 3% річних.

Згідно ч.4 ст.11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Пронін проти України", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначене судом першої інстанції було дотримано в повній мірі.

При цьому, п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відхиляючи скаргу апеляційний суд у принципі має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення у справі Гарсія Руїс проти Іспанії").

В силу приписів ч.1 ст.276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції на підставі сукупності досліджених доказів повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Відповідно до положень ст.129 ГПК України витрати зі сплати судового бору у справі покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст.8, 129, 252, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство "Дніпро" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 06.10.2022 у справі №924/463/22 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст.287 ГПК України.

Повний текст постанови складений 14.02.2023

Головуючий суддя Саврій В.А.

Суддя Миханюк М.В.

Суддя Дужич С.П.