ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.02.2023м. ДніпроСправа № 904/3829/22

Суддя Господарського суду Дніпропетровської області Панна С.П., розглянувши матеріали справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) учасників

за позовом Акціонерного товариства "КРИВОРІЗЬКА ТЕПЛОЦЕНТРАЛЬ", 50014, м.Кривий Ріг, вул.Електрична, 1,

до Фізичної особи-підприємця Онищенко Ірини Якимівни, АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1

про стягнення заборгованості в розмірі 88 949,71грн.

СУТЬ СПОРУ:

Акціонерне товариство "Криворізька теплоцентраль" звернулось з позовною заявою до фізичної особи-підприємця Онищенко Ірини Якимівни про стягнення заборгованості у розмірі 88 949,71грн. та судового збору у розмірі 2 481,00грн.

В своїй позовній заяві позивач зазначає, що в період з березня 2015р. по квітень 2021р. позивач надав послугу з теплопостачання відповідачу на загальну суму 52 933,39грн. (30,16 Гкал), яка на даний час не сплачена відповідачем.

Крім того, за порушення строків оплати за поставлену теплову енергію позивач нарахував відповідачу 3 % річних в сумі 6 616,69грн., компенсацію за інфляційні втрати в розмірі 29 399,64грн.

Ухвалою суду від 07.11.2022р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) учасників за наявними в матеріалах справи документами.

25.11.2022р. до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить суд закрити провадження у справі на підставі порушення строків позовної давності та відсутності предмету спору. Відповідач в своєму відзиві зазначає, що він не отримав та не отримує надання житлово-комунальної послуги у вигляді опалення житлового приміщення. Відповідач просить суд закрити провадження у справі на підставі порушення строків позовної давності та відсутності предмету спору.

13.12.2022р. до суду від позивача надійшла відповідь на відзив в якій зазначає, що єдиною підставою для зняття споживача з реєстраційного обліку і припинення відповідних нарахувань є належним чином оформлений акт про відключення, затверджений комісією з розгляду питань про відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води. Також просить суд визнати причини пропуску строку позовної давності поважними та поновити його.

Згідно зі ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Також судом враховано, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до ч.2 ст.2 Господарського процесуального кодексу України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

У пункті 3 постанови № 11 від 17.10.2014 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення" визначено, що розумним, зокрема вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс Проти Греції" від 05.02.2004).

При цьому, згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо тлумачення положення "розумний строк" вбачається, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ. Критеріями оцінки розумності строку є, зокрема складність справи та поведінка заявників.

Суддя Панна С.П. перебувала у щорічній основній відпустці 06.01.2023р. та в період з 09.01.2023р. по 20.01.2023р.

З огляду на викладене, з метою дотримання принципів господарського судочинства, суд розглянув справу в межах розумного строку.

Враховуючи приписи ч. 4 ст. 240 ГПК України, у зв`язку з розглядом справи без повідомлення (виклику) учасників справи, рішення прийнято без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши подані докази, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з Договором купівлі-продажу нежитлового приміщення від 05.03.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького нотаріального округу Дніпропетровської області Русавською Тамарою Василівною, зареєстрованого в реєстрі за № 1375, приміщення за адресою: АДРЕСА_2 придбала Онищенко Ірина Якимівна .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, нежитлове приміщення загальною площею 135,8кв.м., вбудоване в перший поверх чотирьох-п`ятиповерхового житлового будинку з ганками "а, а1" за адресою: АДРЕСА_2 , що належить Онищенко Ірині Якимівні на праві власності.

Згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Онищенко Ірина Якимівна зареєстрована як фізична особа-підприємець з 22.02.2019, вид основної діяльності: надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

Будинок АДРЕСА_2 є багатоповерховим та підключений до централізованої системи опалення, теплопостачання до якої здійснює АТ «Криворізька теплоцентраль». Нежитлове приміщення за адресою проспект Південний 17Б є прибудовою до будинку №17.

Опалення нежилого приміщення за адресою проспект Південний 17Б здійснюється через внутрішньобудинкову систему опалення централізовано, а отже Відповідач фактично весь час отримував теплову енергію без укладення договору.

Згідно рішення виконавчого комітету Криворізької міської ради № 343 від 12.10.2011 року «Про надання згоди на передачу окремих об`єктів теплопостачання від Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа» до Державного підприємства «Криворізька теплоцентраль», а саме об`єкти теплопостачання у Довгинцівському, Жовтневому, Інгулецькому та Саксаганському районах міста. Таким чином, з 01.10.2013 року виконавцем послуги теплопостачання та гарячого водопостачання для будинку № 17 по проспекту Південний, міста Кривого Рогу є АТ «Криворізька теплоцентраль»

На підтвердження факту постачання теплової енергії в опалювальні сезони в період з 2015р. по 2021р. у м.Кривому Розі до будинку 17 по проспекту Південний у м.Кривому Розі Дніпропетровської області, в якому розміщене нежитлове приміщення № 17Б, що належить відповідачу, позивач надав суду рішення Виконавчого комітету Криворізької міської ради № 292 від 17.09.2014 р. «Про початок опалювального сезону 2014-2015 років», № 365 від 09.09.2015р. «Про початок опалювального сезону 2015-2016 років», № 380 від 14.09.2016 року «Про початок опалювального сезону 2016-2017», № 233-р від 12.10.2017 року «Про початок опалювального сезону 2017-2018 років», № 407 від 12.09.2018 р. «Про початок опалювального сезону 2018-2019 років», № 448 від 18.09.2019 р. «Про початок опалювального сезону 2019-2020 років», № 466 від 16.09.2020 р. «Про початок опалювального сезону 2020-2021 років»

Крім того, виконання зобов`язань АТ «Криворізька теплоцентраль» стосовно надання послуги з теплопостачання Відповідачу в період з березня 2015р. по квітень 2021р. підтверджується актами включення опалення та припинення подачі теплоносія за адресою: місто Кривий Ріг, пр. Південний, буд.17, а саме: про подачу теплоносія від 06.10.2013 р.; про припинення подачі теплоносія від 25.04.2014 р.; про подачу теплоносія від 24.10.2014 р.; про припинення подачі теплоносія від 13.04.2015 р.; про подачу теплоносія від 21.10.2015 р.; про припинення подачі теплоносія від 07.04.2016 р.; про подачу теплоносія від 22.10.2016 р.; про припинення подачі теплоносія від 25.03.2017 р.; про подачу теплоносія від 06.11.2017 р.; про припинення подачі теплоносія від 01.04.2018 р.; про подачу теплоносія від 14.11.2018 р.; про припинення подачі теплоносія 08.04.2019 р.; про подачу теплоносія від 28.10.2019 р.; про припинення подачі теплоносія від 15.04.2020 р.; про подачу теплоносія від 11.11.2020 р. №14.2; про припинення подачі теплоносія від 14.04.2021 р. № 2.1.

За період з 05.03.2015р. по 14.04.2021р. відповідачу було поставлено 30,16 Гкал на загальну суму 52 933,39грн.

З довідки відділу по роботі зі споживачами АТ «Криворізька теплоцентраль» від 07.09.2021 вбачається, що нежитлове приміщення за адресою Південний буд.17Б є невід`ємною частиною системи централізованого опалення житлового будинку за адресою проспект Південний, буд.17. За період з жовтня 2013 року по квітень 2021 року до АТ "Криворізька теплоцентраль" за даною адресою акти на відокремлення (відключення) нежитлового приміщення багатоквартирного будинку від централізованого опалення не складалися.

17.03.2021р. представниками АТ "Криворізька теплоцентраль" та Онищенко І.Я. був складений акт про те, що згідно службової записки ВЗТЕ проведено обстеження та встановлено, що в приміщенні продуктів "Алея смаку" за адресою: пр.Південний, 17б самовільне втручання в діючу систему теплопостачання, яке призводить до порушення теплового балансу будинку, що є порушенням п.11, п.40, п.41 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою КМУ № 1198 від 03.10.20017р. В зазначеному акті пропонувалось відновити систему опалення згідно проекту житлового будинку терміном до 31.03.2021р. Акт вручено продавцю, яка від підпису відмовилася.

Листом № 1902/30 від 22.03.2021 позивач звернувся до відповідача з пропозицією укласти договір купівлі-продажу теплової енергії № 2033, як власнику приміщення за адресою: м.Кривий Ріг, пр.Південний, буд.17Б.

Вказаний вище лист позивач був повернутий з відміткою "Укрпошти" (досилається за місцем обслуговування)

Предметом доказування у цій справі є обставини, пов`язані з наявністю/відсутністю підстав для сплати відповідачем заявлених позивачем до стягнення коштів за поставку теплової енергії у період з 05.03.2015р. по 14.04.2021р. в розмірі 52 933,39грн.

Відповідач не погоджується з позовними вимогами позивача обґрунтовуючи тим, що відповідно до технічного паспорту від 06.02.2015р. на нежитлове приміщення, вбудованого в 1 поверх 4-5-ти поверхового житлового будинку № 17, проспект Південний, місто Кривий Ріг, який був виготовлений на замовлення попереднього власника в рамках проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, дане нежитлове приміщення загальною площею 135,8 кв.м. є неопалюваним.

Відповідно до положень статей 13, 41 Конституції України, статей 11, 319 Цивільного кодексу України обов`язок власника (житлового чи нежитлового приміщення) у багатоквартирному будинку щодо утримання належного йому майна виникає безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Згідно з частинами першою, другою статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

За статтею 322 Цивільного кодексу України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

Так, цивільні права і обов`язки виникають, крім угод, також внаслідок інших дій суб`єктів. Такими діями, зокрема, може бути споживання теплової енергії без відповідного договору.

Закон України "Про теплопостачання" визначає основні правові, економічні та організаційні засади діяльності на об`єктах сфери теплопостачання та регулює відносини, пов`язані з виробництвом, транспортуванням, постачанням та використанням теплової енергії з метою забезпечення енергетичної безпеки України, підвищення енергоефективності функціонування систем теплопостачання створення і удосконалення ринку теплової енергії та захисту прав споживачів та працівників сфери теплопостачання.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про теплопостачання" теплова енергія - це товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу.

Постачання теплової енергії - господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору.

За змістом статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" №2189-VІІІ від 09.06.2018 у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні:

виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору;

внутрішньобудинкові системи багатоквартирного будинку - механічне, електричне, газове, сантехнічне та інше обладнання в будинку, яке обслуговує більше одного житлового та/або нежитлового приміщення, у тому числі комунікації до обладнання споживача, системи автономного теплопостачання, бойлерні та елеваторні вузли, обладнання протипожежної безпеки, вентиляційні канали та канали для димовидалення, обладнання ліфтів, центральних розподільних щитів електропостачання від зовнішньої поверхні стіни будівлі до точки приєднання житлового (нежитлового) приміщення;

житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг;

індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" до повноважень Кабінету Міністрів України належить, зокрема, затвердження порядків формування тарифів на комунальні послуги, що встановлюються органами місцевого самоврядування.

До повноважень органів місцевого самоврядування належать, окрім іншого, встановлення цін/тарифів на комунальні послуги відповідно до закону (пункт 2 частини третьої статті 4 Закону).

Частиною першою статті 5 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що до житлово-комунальних послуг належить комунальна послуга - послуга з постачання теплової енергії.

Учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг. Виконавцем послуг з постачання теплової енергії є теплопостачальна організація (ч. 1 ст. 6 ЗУ "Про житлово-комунальні послуги").

За приписами частини першої статті 9 Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Надання комунальних послуг та надання послуги з управління багатоквартирним будинком здійснюються безперервно, крім часу перерв на міжопалювальний період для систем опалення виходячи з кліматичних умов згідно з нормативно-правовими актами (ч. 1 ст. 16 Закону України "Про житлово-комунальні послуги").

Виконавець послуги з постачання теплової енергії повинен забезпечити постачання теплоносія безперервно, з гарантованим рівнем безпеки, обсягу, температури та величини тиску (ч. 2 ст. 21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги").

Відповідно до положень статті 19 Закону України "Про теплопостачання" теплотранспортуюча організація не має права відмовити споживачу теплової енергії у забезпеченні його тепловою енергією за наявності технічних можливостей на приєднання споживача до теплової мережі. При цьому, вказана норма права покладає на споживача обов`язок щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Тобто, Закон не передбачає безоплатного споживання теплової енергії та зобов`язує споживачів здійснювати оплату за фактично отриману теплову енергію.

Відповідно до частини першої статті 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається (ч. 2 ст. 275 Господарського кодексу України).

Згідно Постанови Кабінету Міністрів України №869 від 17.06.2011 року "Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги" тарифи формуються для трьох категорій споживачів населення, бюджетних установ, інших споживачів.

У листі Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 18.03.2015 року №2450/15/61-15 надано роз`яснення, що оплату за теплову енергію та житлово-комунальні послуги за тарифами "для населення" здійснюють власники чи користувачі квартири, інших приміщень, призначених та придатних для постійного проживання в них, Усі інші особи, які не підпадають під зазначені вище категорії, здійснюють оплату за теплову енергію та житлово-комунальні послуги за тарифами для "інших споживачів".

З матеріалів справи вбачається, що договір постачання теплової енергії до зазначеного приміщення між позивачем та відповідачем не укладався.

У той же час, відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг. Разом із цим, визначальним для вибору виду договору для укладення між теплопостачальною організацією та споживачем, і, як наслідок, тарифу, який застосовуватиметься у розрахунках між сторонами, є саме визначення категорії, до якої відноситься споживач: населення, яке є власниками, орендарями житлових приміщень (квартир) і отримує послуги з централізованого опалення, укладає із теплопостачальною організацією договір про надання послуг з централізованого опалення із зазначенням встановленого тарифу на послугу з централізованого опалення; фізичні особи-підприємці, які використовують, зокрема, нежитлові приміщення у структурі багатоквартирних житлових будинків для здійснення у них підприємницької діяльності, укладають з теплопостачальними організаціями договори купівлі-продажу теплової енергії із зазначенням у них встановленого тарифу для "інших споживачів".

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.04.2018 в справі № 904/6293/17.

Відповідно до частини 6 статті 25 Закону України "Про теплопостачання" у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії, заборгованість стягується в судовому порядку.

Відповідно до розрахунку спожитої теплової енергії по приміщенню № 17Б по проспекту Південний, м.Кривий Ріг за період з 05.03.2015р. по 14.04.2021р. до спірного приміщення поставлено теплову енергію у загальній кількості 30,16 Гкал на суму 52 933,39грн.

В свою чергу, під час розгляду справи відповідач факт надання йому послуг теплопостачання заперечував, посилався на те, що за адресою м.Кривий Ріг, проспект Південний, будинок 17Б відсутня система централізованого теплопостачання, оскільки відповідно до технічного паспорту від 06.02.2015р. на нежитлове приміщення, вбудованого в 1 поверх 4-5-ти поверхового житлового будинку № 17, проспект Південний, місто Кривий Ріг, який був виготовлений на замовлення попереднього власника в рамках проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, дане нежитлове приміщення загальною площею 135,8 кв.м. є неопалюваним.

Перевіркою, проведеними працівниками позивача (акт від 17.03.2021р. № 331) було встановлено самовільне втручання в діючу систему теплопостачання за адресою м.Кривий Ріг, проспект Південний, 17б та пропоновано відновити систему опалення згідно проекту житлового будинку терміном до 31.03.2021р.

Суд вважає за необхідне зазначити наступне.

В період 2005 - 2019 років процедура відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води регламентувалась Порядком відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачанню (надалі - Порядок), затвердженим Наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22.11.2005 №4.

Згідно Порядку виконкомом Криворізької міської ради було ухвалено рішення віз 08.02.2006 №90 "Про створення комісії для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води", яким створено комісій для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж централізованого опалення гарячого водопостачання (надалі - Комісія).

До створення Комісії дозволи на відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води надавалися управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської ради у вигляді листів.

Відповідно до вимог Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств і організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 №578/5, листування з заявником зберігається і більше 3 років.

Взаємовідносини між теплопостачальною організацію та споживачем теплової енергії, в тому числі з питань відключення від мереж постачання гарячої води та опломбування запірних вентилів, регламентуються Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630.

Згідно п. 25 Правил від 21.07.2005 № 630 відключення від мереж централізованого опалення і постачання гарячої води (далі - ЦО і ПГВ) житлового будинку при відмові споживачів від цих послуг проводиться відповідно до Порядку № 4 від 22.11.2005 та передбачає виконання певних обов`язкових процедур.

Порядком від 22.11.2005 № 4 встановлено, для вирішення питання відключення від мережі централізованого опалення, власник (власники) житлового будинку повинен звернутися до постійно діючої міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади, для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж центрального опалення і гарячого водопостачання з письмовою заявою.

Комісія після вивчення наданих власником документів приймає відповідне рішення, яке оформляються протоколом. У разі незгоди заявника з відмовою спір вирішується в судовому порядку. При позитивному рішенні заявнику надається перелік організацій, до яких слід звернутися для отримання технічних умов для розробки проекту індивідуального (автономного) теплопостачання і відокремлення від мережі централізованого опалення.

Проект індивідуального (автономного) теплопостачання і відокремлення від мережі централізованого опалення виконує проектна або проектно-монтажна організація на підставі договору із заявником. Проект узгоджується з усіма організаціями, які видали технічні умови на підключення будинку до зовнішніх мереж. Відключення приміщень від внутрішньобудинкової мережі централізованого опалення виконується монтажною організацією, яка реалізує проект.

По закінченні робіт складається акт про відключення від мережі централізованого опалення і подається заявником до комісії на затвердження. Після затвердження акта на черговому засіданні комісії сторони переглядають умови договору про надання послуг з централізованого теплопостачання.

До того ж внесені у Порядок від 22.11.2005 № 4 зміни наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 169 від 06.11.2007 унеможливлюють відключення від мереж централізованого опалення окремих приміщень у житлових будинках.

Таким чином, при відключенні від мереж централізованого опалення у споживача має бути законодавчо визначений пакет документів, а саме:

1) Рішення постійнодіючої міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади про надання дозволу на відключенні, яке оформлене протоколом.

2) Погоджений з усіма організаціями, які видали технічні умови на підключення будинку до зовнішніх мереж, проект індивідуального опалення.

3) Затверджений постійнодіючою міжвідомчою комісією, створеною органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади акт про відключення від мереж централізованого опалення.

В матеріалах справи відсутній пакет документів від відповідача, необхідні від мереж централізованого опалення.

Як вбачається з довідки позивача від 07.09.2021р., нежитлове приміщення за адресою Південний буд.17Б є невід`ємною частиною системи централізованого опалення житлового будинку за адресою проспект Південний, буд.17 та за період з жовтня 2013 року по квітень 2021 року до АТ "Криворізька теплоцентраль" за даною адресою акти на відокремлення (відключення) нежитлового приміщення багатоквартирного будинку від централізованого опалення не складалися.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Суд зазначає, що підставою для виникнення у відповідача зобов`язань з оплати послуг з постачання теплової енергії без укладеного договору є, насамперед, факт надання відповідних послуг, а також доведення обсягу та вартості таких послуг належними та допустимими доказами, адже споживання теплової енергії не може бути безоплатним.

З приводу правової позиції позивача, наданих ним доказів, а також за результатами їх оцінки судом, слід зазначити також наступне.

Відповідно до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Суд відзначає, що у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи скористатися заходами правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Крім того, за змістом процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 поняття "охоронюваний законом інтерес" слід розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних та колективних потреб, які не суперечать Конституції та законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Так, інтерес позивача має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині зазначеного Рішення Конституційного Суду України.

Суд виходить із того, що у принципі добросовісності, а саме: при реалізації прав і повноважень, закладений принцип неприпустимості зловживання правом, згідно з якими здійснення прав та свобод однієї особи не повинне порушувати права та свободи інших осіб. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право.

При цьому позивач самостійно визначає та обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.

Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 78 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

При цьому, господарський суд вважає за необхідне наголосити на тому, що відповідно до частини 3 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Суд виходить із того, що у принципі добросовісності, а саме: при реалізації прав і повноважень, закладений принцип неприпустимості зловживання правом, згідно з якими здійснення прав та свобод однієї особи не повинне порушувати права та свободи інших осіб. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Господарський суд наголошує, що 17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 №132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів".

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

За результатами аналізу всіх наявних у справі доказів в їх сукупності суд приходить до висновку, що позивачем доведено належними та допустимими доказами правомірність вимог щодо стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію у розмірі 52 933,39грн. в період з 05.03.2015р. по 14.04.2021р. (30,16 Гкал).

До вказаного висновку суд прийшов з огляду на таке:

- будинок №17 по проспекту Південний у місті Кривий Ріг є багатоповерховим та підключений до централізованої системи опалення, теплопостачання до якої здійснює АТ "Криворізька теплоцентраль". Нежитлове приміщення за адресою проспект Південний 17Б є прибудовою до будинку №17;

- опалення нежилого приміщення за адресою проспект Південний 17Б здійснюється через внутрішньобудинкову систему опалення централізовано;

- факт постачання теплової енергії в опалювальні сезони в період з 2015р. по 2021р. у м.Кривому Розі до будинку 17 по проспекту Південний у м.Кривому Розі Дніпропетровської області, в якому розміщене нежитлове приміщення № 17Б, що належить відповідачу, підтверджується рішеннями Виконавчого комітету Криворізької міської ради;

- виконання зобов`язань АТ "Криворізька теплоцентраль" стосовно надання послуги з теплопостачання відповідачу в період з березня 2015р. по квітень 2021р. підтверджується актами включення опалення та припинення подачі теплоносія за адресою: місто Кривий Ріг, пр. Південний, буд.17;

- відповідно до довідки відділу по роботі зі споживачами АТ "Криворізька теплоцентраль" від 07.09.2021 вбачається, що нежитлове приміщення за адресою Південний буд.17Б є невід`ємною частиною системи централізованого опалення житлового будинку за адресою проспект Південний, буд.17. За період з жовтня 2013 року по квітень 2021 року до АТ "Криворізька теплоцентраль" за даною адресою акти на відокремлення (відключення) нежитлового приміщення багатоквартирного будинку від централізованого опалення не складалися.

- 17.03.2021р. представниками АТ "Криворізька теплоцентраль" та Онищенко І.Я. був складений акт про те, що згідно службової записки ВЗТЕ проведено обстеження та встановлено, що в приміщенні продуктів "Алея смаку" за адресою: пр.Південний, 17б самовільне втручання в діючу систему теплопостачання, яке призводить до порушення теплового балансу будинку, що є порушенням п.11, п.40, п.41 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою КМУ № 1198 від 03.10.20017р. В зазначеному акті пропонувалось відновити систему опалення згідно проекту житлового будинку терміном до 31.03.2021р. Акт вручено продавцю, яка від підпису відмовилася.

З врахуванням вище викладеного, суд вважає, що наявність у відповідача технічного паспорту від 06.02.2015 лише підтверджує факт, що нежитлове приміщення за адресою: м. Кривий Ріг, просп. Південний, 17Б було незаконно від`єднано від системи централізованого опалення та не є підставою для зняття споживача з реєстраційного обліку і припинення відповідних нарахувань.

Європейський суд з прав людини у справі "Мантованеллі" проти Франції звернув увагу суду на те, що одним із складників справедливого судового розгляду у розумінні ст.6 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" є право на змагальне провадження.

Стаття 13 ГПК України передбачає, що судочинство у господарських судах України здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Станом на сьогоднішній день заборгованість складає 52 933,39грн..

Враховуючи всі вказані вище обставини, суд приходить до висновку, що докази на підтвердження правомірності вимог позивача щодо стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію є більш вірогідними, ніж докази надані на їх спростування, у зв`язку з чим суд задовольняє позовні вимоги в сумі 52 933,39грн., яка підлягає до стягненню і підтверджується матеріалами справи.

Доказів погашення заборгованості відповідачем не надано.

Щодо стягнення 3% річних в період з 01.04.2015р. по 01.10.2022р. в розмірі 6 616,69грн. та інфляційних втрат в період з травня 2015р. по жовтень 2022р. в розмірі 29 399,64грн., суд зазначає наступне.

Положеннями ст.611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За приписами ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Статтею 617 ЦК України встановлено підстави звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, а саме: особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Норми ст.ст. 614, 617 ЦК України кореспондуються із нормами ст. 218 ГК України, згідно з якими учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Особливості регулювання грошових зобов`язань встановлено статтею 625 ЦК України, відповідно до якої боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання ст.625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів.

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Приймаючи до уваги встановлений факт прострочення відповідачем виконання основного грошового зобов`язання, вимоги про стягнення з нього 3% річних за період з 01.04.2015р. по 01.10.2022р. у розмірі 6 616,69грн. та інфляційних втрат з травня 2015р. по жовтень 2022р. у розмірі 29 399,64грн. заявлено позивачем обґрунтовано.

Перевіривши розрахунок позивача, суд приходить до висновку, що він є правомірним, обґрунтованим, відповідає вимогам чинного законодавства, тому в цій частині позов підлягає задоволенню.

Стосовно клопотання позивача про визнання причини пропуску строку позовної давності поважними та його поновлення, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Частиною 5 статті 261 Цивільного кодексу України встановлено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливу строку виконання.

Початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами статті 261 Цивільного кодексу України, частина перша якої пов`язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно зі статтею 267 Цивільного кодексу України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Разом з тим, за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Висновок про застосування позовної давності відображається у мотивувальній частині рішення господарського суду (постанови Верховного Суду у складі колегії Касаційного господарського суду від 10.04.2019 у справі № 6/8-09, від 04.06.2018 у справі № 920/225/17, від 25.01.2018 у справі № 910/7394/17).

Позивач зазначає, що строк позовної давності був пропущений з поважних причин, а саме, що споживачами послуг АТ «Криворізька теплоцентраль» є велика кількість осіб і підприємство не має можливості відразу пред`явити позови до всіх неплатників. Специфіка роботи теплопостачальних організацій така, що послуги надаються безупинно, тому мають місце ситуації, коли ще не стягнута заборгованість за раніше ухваленими рішеннями, а у цих споживачів вже утворилася нова заборгованість.

Фінансування АТ «Криворізька теплоцентраль» здійснюється за рахунок платежів від наданих послуг населенню, підприємствам, організаціям та установам. Тривалий час підприємство знаходилось у тяжкому фінансовому стані, викликаному зокрема неплатежами різних категорій споживачів за теплову енергію, невідповідністю тарифів за теплову енергію для населення фактичним витратам на її виробництво. Протягом останніх років господарської діяльності підприємства заборгованість споживачів за спожиту теплову енергію щомісяця складає соті мільйонів гривень. При цьому, що господарська діяльність з надання житлово -комунальних послуг підпадає під сферу дії окремих законів, що спрямовані на захист інтересів споживачів цих послуг, але ущемляють інтереси підприємств, що надають ці послуги.

В той же час, позивач дізнався про порушення його права саме з моменту виявлення власника приміщення по просп. Південному, будинок 17Б шляхом отримання Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 246864447 від 04.03.2021, оскільки споживач як власник приміщення ухилявся від укладення договору про надання комунальної послуги та не виконував обов`язки укладення цього договору як споживач, обов`язок якого покладений на нього в силу закону.

Верховний Суд неодноразово наголошував (зокрема у постанові від 09.04.2020 у справі №10/Б-743), що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини 5 статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Поважними причинами пропуску позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим. Якщо суд дійде висновку про те, що позовна давність пропущена з поважної причини, то у своєму рішенні наводить відповідні мотиви на підтвердження цих висновків (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.10.2018 у справі №752/4422/17).

При цьому саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду було пропущено з поважних причин (правові позиції викладені у постановах Великої палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №7106/1272/14-ц, від 21.08.2019 у справі №911/3681/17 та від 19.11.2019 у справі №911/3680/17).

Чинне законодавство не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому дане питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог, однак у цьому випадку передумовою захисту порушеного права є подання клопотання про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності.

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частинами 3-5 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Отже, як вбачається з матеріалів справи, позивач 04.03.2021р. отримав інформаційну довідку з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 246864447, оскільки відповідач (споживач) як власник приміщення ухилявся від укладення договору про надання комунальної послуги та не виконував обов`язки укладення цього договору як споживач, обов`язок якого покладений на нього в силу закону.

27.10.2022р. позивач звернулась за захистом порушеного права шляхом направлення до суду позовну заяву про стягнення заборгованості з відповідача за поставлену теплову енергію за період з 05.03.2015р. по 14.04.2021р., 3 % річних та інфляційних втрат.

Таким чином, позивач звернувся до суду за захистом порушеного права з моменту, коли дізнався що таке його право порушене.

Відтак, суд дійшов висновку, про поновлення строку позовної давності, як пропущеного з поважних причин, і порушене право підлягає судовому захисту.

Відповідно до вимог частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту статті 77 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно статті 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

У відповідності до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування вірогідності доказів на відміну від достатності доказів, підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Вказане узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного суду у справі № 904/2357/20 від 21.08.2020.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (ч. 1 ст. 6 Закону України Про судоустрій і статус суддів).

У свою чергу, Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 р. у справі Серявін проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі Трофимчук проти України (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28.10.2010 р.) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Суд враховує висновки, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі Проніна проти України (рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У зв`язку з викладеним, враховуючи вищенаведені положення норм чинного законодавства України, приймаючи до уваги встановлені фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними належними, допустимими, достовірними, вірогідними доказами, не спростовані відповідачем і таким чином позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі по стягненню заборгованості за теплову енергію в період з березня 2015р. по квітень 2021р. на суму 52 933,39грн., 3 % річних за період з 01.04.2015р. по 01.10.2022р. в сумі 6 616,69грн., інфляційні втрати в розмірі 29 399,64грн. в період з травня 2015р. по жовтень 2022р.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача в розмірі 2 481,00грн.

Керуючись статтями 2, 3, 20, 46, 73, 74, 76, 77-79, 86, 91, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШІВ:

Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Онищенко Ірини Якимівни, АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь Акціонерного товариства "КРИВОРІЗЬКА ТЕПЛОЦЕНТРАЛЬ", 50014, м.Кривий Ріг, вул.Електрична, 1, заборгованість в розмірі 52 933,39грн., 3 % річних в сумі 6 616,69грн., інфляційні втрати в розмірі 29 399,64грн. та судовий збір у розмірі 2 481,00грн.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Центрального апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 15.02.2023р.

Суддя С.П. Панна