РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.02.2023Справа № 910/12190/22
Господарський суд міста Києва у складі судді Полякової К.В., за участі секретаря судового засідання Саруханян Д.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Казенного підприємства "Укрспецзв`язок"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Бі Пі Ем"

про стягнення 40996,62 грн.

за участі представників:

від позивача: ОСОБА_1., самопредставництво,

від відповідача: не з`явився,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Казенне підприємство "Укрспецзв`язок" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Бі Пі Ем" про стягнення 29000 грн. основного боргу, пені в розмірі 5307 грн., штрафу в розмірі 2030 грн., інфляційних втрат у розмірі 4223,43 грн., трьох процентів річних у розмірі 436,19 грн. Розгляд справи позивач просив проводити в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Також позивач просив здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.11.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання.

Вказана ухвала суду направлена, зокрема, відповідачу рекомендованим листом із повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в позовній заяві та Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 84322, Донецька обл., м. Краматорськ, вул. Шкільна, 65.

Проте конверт із копією вищенаведеної ухвали повернуто на адресу суду підприємством поштового зв`язку без вручення відповідачу у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою.

Положеннями статей 89, 93 ЦК України передбачено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи та здійснення управління і обліку. Відомості про організаційно-правову форму юридичної особи, її найменування, місцезнаходження, органи управління, філії та представництва, мету установи, а також інші відомості, встановлені законом вносяться до єдиного державного реєстру.

Таким чином, направлення ухвали суду здійснено за відповідною адресою місцезнаходження відповідача, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Згідно з частиною 7 статті 120 ГПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи.

Таким чином, ухвала суду про відкриття провадження у справі направлялася за адресою місцезнаходження відповідача згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за відсутності заяви про зміну його місцезнаходження.

За приписами частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

При цьому, судом також враховано, що згідно з частинами 1, 2 статті 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (частина 1 статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Таким чином, відповідач мав право та можливість ознайомитися з ухвалою суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

За частиною 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Аналогічна норма міститься у частині 9 статті 165 ГПК України.

Оскільки відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву, справа розглядається за наявними матеріалами у відповідності до приписів частини 9 статті 165 та частини 2 статті 178 ГПК України.

09.02.2023 через відділ діловодства та документообігу суду від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач просив стягнути з відповідача 29000 грн. основного боргу, пеню в розмірі 12557 грн., штраф у розмірі 2030 грн., інфляційні втрати в розмірі 8415,39 грн. та три проценти річних у розмірі 1032,08 грн.

З огляду на те, що розгляд справи по суті в судовому засіданні 02.02.2023 по суті не розпочався, дана заява подана позивачем у межах встановленого статтею 46 ГПК України строку.

Відтак, суд протокольною ухвалою від 16.02.2023 прийняв дану заяву до розгляду, у зв`язку з чим подальший розгляд справи здійснюється судом з урахуванням поданого збільшення розміру позовних вимог.

При розгляді справи судом враховано частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка визначає право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

02.12.2021 між позивачем (замовник) та відповідачем (постачальник) укладено договір про закупівлю товарів № 756-31-2021, за умовами якого постачальник зобов`язується поставити замовнику сенсорні сушарки для рук торгової марки Lidz ДК 021:2015 код 39710000-2 «Електричні побутові прилади» відповідно до специфікації, яка є додатком 1 до договору (далі - товар).

Відповідно до пункту 1.3 договору кількість товару - 4 штуки.

Ціна договору становить 29000 грн. без ПДВ (пункт 3.1 договору).

Місце поставки (передачі) товару: вул. Василя Макуха, 5Б, м. Київ, Україна, 03113 (пункт 5.2 договору).

За умовами пункту 5.3. договору доставка товару здійснюється силами та за власний рахунок постачальника не пізніше ніж 5 (п`ять) робочих днів від дати оплати рахунку- фактури.

У пункті 12.1 договору встановлено, що останній набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2021, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

У специфікації, яка є додатком № 1 до договору, погоджено поставку позивачу відповідачем сенсорних сушарок для рук торгової марки Lidz у кількості 4 штуки, ціною 7250 грн. без ПДВ, на загальну суму 29000 грн. без ПДВ.

06.12.2021 відповідачем виставлено рахунок-фактуру № 1 до договору на суму 29000 грн. без ПДВ.

У свою чергу, позивачем 06.12.2021 сплачено на рахунок відповідача згідно з рахунком-фактурою від 06.12.2021 № 1 до договору від 02.12.2021 № 756-31-2021 грошові кошти в сумі 29000 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 06.12.2021 № 645.

Оскільки відповідач поставку товару не здійснив, позивач звернувся до відповідача з претензією від 17.01.2022 № 15/48, в якій просив поставити товару або перерахувати грошові кошти попередньої оплати в сумі 29000 грн.

Дана претензія відповідно до копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення відправлено 20.01.2022, однак до позивача повернувся поштовий конверт без вручення відповідачу даного відправлення.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 712 ЦК України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 ЦК України).

Виходячи зі змісту статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Стаття 663 ЦК України передбачає, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно з частиною 2 статті 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Частиною 2 статті 693 ЦК України передбачено право покупця у разі порушення продавцем строку передання йому попередньо оплачених товарів або пред`явити вимогу про передання оплаченого товару, або вимагати повернення суми попередньої оплати (тобто відмовитися від прийняття виконання).

Судом встановлено, що позивач здійснив попередню оплату товару на загальну суму 29000 грн., однак відповідач поставку товару не здійснив та грошові кошти на вимогу позивача не повернув.

Ураховуючи викладене, оскільки сума неповернутої відповідачем попередньої оплати складає 29000 грн., підтверджена належними доказами, наявними в матеріалах справи, і відповідач на момент прийняття рішення не надав документи, які свідчать про повернення цих коштів позивачу або поставки товару на вказану суму, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість позовної вимоги про стягнення з відповідача даної суми попередньої оплати, у зв`язку з чим позов у цій частині підлягає задоволенню.

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача пеню в розмірі 12557 грн., нараховану за період з 11.12.2021 до 16.02.2023, та 7 % штрафу в розмірі 2030 грн.

Частиною 1 статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини 2, 3 статті 549 ЦК України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини 4 статті 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до пункту 7.3 договору в разі порушення строків виконання зобов`язання з постачальника стягується пеня в розмірі 0,1 % відсотка вартості товару, з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додаткового стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені судом встановлено, що позивачем не враховано визначений пунктом 5.3. договору строк у п`ять робочих днів для поставки товару від дати оплати рахунку-фактури.

З огляду на те, що рахунок-фактура № 1 оформлений 06.12.2021, прострочення виконання відповідачем зобов`язання з поставки товару мало місце з 14.12.2021 року.

Отже, здійснивши арифметичний перерахунок пені за період з 14.12.2021 до 16.02.2023, тобто в межах визначеного позивачем періоду, суд дійшов висновку про стягнення пені в сумі 12470 грн.

Поряд із цим, нарахований позивачем штраф у розмірі 7 % від вартості не поставленого товару підлягає стягненню в заявленій сумі 2030 грн.

Щодо нарахованих позивачем за період з 11.12.2021 по 16.02.2023 трьох процентів річних у розмірі 1032,08 грн. та інфляційних втрат у сумі 8415,39 грн. за період з грудня 2021 року до січня 2023 року, суд дійшов висновку про наступне.

Згідно з частиною третьою статті 693 Цивільного кодексу України на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати.

За користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (стаття 536 Цивільного кодексу України).

Передбачені статтею 536 та частиною третьої статті 693 Цивільного кодексу України проценти мають зовсім іншу правову природу, ніж неустойка (пеня, штраф), виступають способом захисту прав та інтересів покупця який, здійснивши оплату продукції на умовах попередньої її оплати набув також статусу кредитора за договором по відношенню до продавця до моменту передання йому такої продукції. При цьому до моменту пред`явлення покупцем вимоги до продавця про повернення суми попередньої оплати відповідно до частини другої статті 693 Цивільного кодексу України, користування продавцем грошовими коштами попередньої оплати як сумою позики буде вважатися правомірним, на які покупець як кредитор може правомірно нараховувати проценти за користування. Натомість після пред`явлення покупцем продавцю такої вимоги (про повернення суми попередньої оплати відповідно до частини другої статті 693 Цивільного кодексу України) за умови непоставки продавцем покупцю товару та неповернення суми попередньої оплати у продавця виникає грошове зобов`язання з повернення суми попередньої оплати, а користування продавцем цими коштами буде неправомірним. У такому випадку покупець втрачає право на нарахування продавцю на суму цих коштів процентів, передбачених частиною третьою статті 693 Цивільного кодексу України, та разом з цим набуває право на нарахування та стягнення з продавця процентів, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, що нараховуються внаслідок прострочення боржником (у даному випадку - продавцем) грошового зобов`язання (з повернення попередньої оплати) та які є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання на відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима.

Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі № 910/14180/18.

Наведені висновки узгоджуються та відповідають висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах Великої Палати Верховного суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц, від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16, а також у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.09.2020 у справі № 916/4693/15.

Оскільки відповідач поставку товару не здійснив, позивач звернувся до відповідача з претензією від 17.01.2022 № 15/48, що відправлена 20.01.2022 та не вручена відповідачу під час доставки.

Відповідно до пункту 4) частини 1 розділу І Нормативи і нормативні строки пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958, нормативні строки пересилання простої письмової кореспонденції операторами поштового зв`язку (без урахування вихідних днів об`єктів поштового зв`язку) між іншими населеними пунктами різних областей України - Д+5, пріоритетної - Д+4, де Д - день подання поштового відправлення до пересилання в об`єкті поштового зв`язку або опускання простого листа чи поштової картки до поштової скриньки до початку останнього виймання; 1, 2, 3, 4, 5 - кількість днів, протягом яких пересилається поштове відправлення.

Згідно з пунктами 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270, у разі неможливості вручення одержувачам поштові відправлення, внутрішні поштові перекази зберігаються об`єктом поштового зв`язку місця призначення протягом одного місяця з дня їх надходження, відправлення "EMS" - 14 календарних днів, міжнародні поштові перекази - відповідно до укладених угод. Після закінчення встановленого строку зберігання поштові відправлення, поштові перекази повертаються відправнику.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку про те, що з урахуванням строку пересилання направленого 20.01.2022 поштового відправлення та строку його зберігання об`єктом поштового зв`язку, прострочення з виконання вимоги позивача з повернення коштів попередньої оплати наступило з 26.02.2022 року.

Відтак, здійснивши арифметичний перерахунок заявлених до стягнення компенсаційних виплат з 26.02.2022, проте в межах визначеного позивачем періоду, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача трьох процентів річних у сумі 848,55 грн. за період з 26.02.2022 до 16.02.2023 та інфляційних втрат у сумі 6958,39 грн. за період з 26.02.2022 до 31.01.2023 року.

Відповідно до частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Понесені позивачем витрати по оплаті судового збору відповідно до статті 129 ГПК України покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 86, 129, 232, 236-241 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Казенного підприємства "Укрспецзв`язок" задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Бі Пі Ем" (84322, Донецька обл., м. Краматорськ, вул. Шкільна, 65; ідентифікаційний код 44282767) на користь Казенного підприємства "Укрспецзв`язок" (01032, м. Київ, вул. Льва Толстого, 16/18; ідентифікаційний код 39908375) 29000 (двадцять дев`ять тисяч) грн. основного боргу, 12470 (дванадцять тисяч чотириста сімдесят) грн. пені, 2030 (дві тисячі тридцять) грн. штрафу, 848 (вісімсот сорок вісім) грн. 55 коп. трьох процентів річних, 6958 (шість тисяч дев`ятсот п`ятдесят вісім) грн. 39 коп. інфляційних втрат, а також 2596 (дві тисячі п`ятсот дев`яносто шість) грн. 57 коп. витрат зі сплати судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повне судове рішення складено: 21.02.2023 року.

Суддя К.В. Полякова