номер провадження справи 4/124/22
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.02.2023 Справа № 908/1828/22

м.Запоріжжя Запорізької області

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЛЕМПТАХОКОМБІНАТ «ЗАПОРІЗЬКИЙ», (71770, Запорізька область, Токмацький район, с. Запоріжжя, вул. Центральна, буд. 15), представник позивача адвокат Гедіков Сергій Леонідович, (69065, м. Запоріжжя, вул. Електрозаводська, буд. 3)

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗАПОРІЖГАЗ ЗБУТ», (69035, м. Запоріжжя, вул. Волгоградська, буд. 26-А)

про стягнення 1636110,15 грн.

Суддя Зінченко Н.Г.

при секретарі судового засідання Батрак М.В.

За участю представників сторін:

від позивача - Гедіков С.Л., на підставі довіреності № б/н від 03.01.2022 (адвокат);

від відповідача - Заєзжай А.Ю., на підстав довіреності № 007Др-48-1222 від 27.12.2022 (адвокат);

19.09.2022 до господарського суду Запорізької області звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «ПЛЕМПТАХОКОМБІНАТ «ЗАПОРІЗЬКИЙ», с. Запоріжжя Токмацького району Запорізької області з позовною заявою вих. № 16/09/2022 від 16.09.2022 (вх. № 2006/08-07/22 від 19.09.2022) до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗАПОРІЖГАЗ ЗБУТ», м. Запоріжжя про стягнення 1 545 306,88 грн. переплати вартості за природний газ, 76 704,99 грн. інфляційних втрат та 14 098,28 грн. 3 % річних, а всього 1 636 110,15 грн. грошових коштів.

Згідно Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.09.2022 справу № 908/1828/22 за вищевказаною позовною заявою розподілено судді Зінченко Н.Г.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 26.09.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 908/1828/22, справі присвоєно номер провадження справи 4/124/22, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 26.10.2022.

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Наразі строк дії режиму воєнного стану продовжений до 19.02.2023.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 10.10.2022 судом повідомлено сторін, що у зв`язку з погіршенням безпекової ситуації в місті Запоріжжі, постійними ракетними обстрілами обласного центру і, відповідно, наявністю обставин, що загрожують життю, здоров`ю та безпеці працівників апарата суду та відвідувачів суду в умовах збройної агресії проти України, підготовче засідання у справі № 908/1828/22, призначене на 26.10.2022, не відбудеться, підготовче засідання у справі перенесено на іншу дату, про яку сторони будуть повідомлені додатково відповідною ухвалою суду.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 15.11.2022 підготовче засідання у справі № 908/1828/22 призначено на 07.12.2022.

Підготовче засідання відкладалося до 26.12.2022, про що судом постановлено відповідну ухвалу від 07.12.2022.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 26.12.2022 підготовче провадження у справі № 908/1828/22 закрито, справу призначено до розгляду по суті в судовому засіданні на 23.01.2023.

В судовому засіданні оголошувалася перерва до 07.02.2023, про що зазначено в протоколі судового засідання від 23.01.2023.

В судове засідання 07.02.2023 з`явилися представники сторін, здійснювалася фіксація судового процесу програмно-апаратним комплексом «Акорд».

В судовому засіданні 07.02.2023 справу розглянуто, на підставі ст. 240 ГПК України судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Відповідно до ст. 219 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та долучених судом до матеріалів справи.

Заявлені позивачем вимоги викладені в позовній та мотивовані посиланням на приписи ст., ст. 15, 16, 525, 526, 530, 611, 625, 629 ЦК України, ст., ст. 20, 147, 193, 265 ГК України, положеннях Закону України «Про ринок природного газу». Мотивуючи заявлені вимоги позивач зазначає, що між позивачем та відповідачем був укладений договір про постачання природного газу для потреб непобутових споживачів № 11410ZHAJAFP016 від 01.01.2016, за умовами якого відповідач постачав позивачу природний газ для не побутових потреб у визначених договором обсягах, а позивач оплачував відповідачу вартість поставленого природного газу згідно умов договору. На виконання умов договору про постачання природного газу для потреб непобутових споживачів № 11410ZHAJAFP016 від 01.01.2016 у другому півріччі 2021 року позивачем здійснена на користь відповідача попередня оплата за відповідні обсяги природного газу, яка в подальшому враховувалася при розрахунках за фактичний обсяг споживання природного газу за звітний період (місяць). Керуючи правом, передбаченим умовами договору та ст. 14 Закону України «Про ринок природного газу» листом вих. № 26/01 від 14.01.2022 позивач повідомив відповідача про зміну постачальника природного газу споживачам, що не є побутовими. Станом на 21.01.2022 позивач перейшов до іншого постачальника природного газу, при цьому залишилася невикористаною сума попередньої оплати, що сплачена на користь відповідача, в розмірі 1 545 306,88 грн. Пунктом 4.6 договору про постачання природного газу для потреб непобутових споживачів № 11410ZHAJAFP016 від 01.01.2016 передбачалося, що у разі переплати вартості газу сума переплати зараховується постачальником в рахунок оплати газу на наступний розрахунковий період або повертається на поточний рахунок споживача на його письмову вимогу. У зв`язку із переходом до іншого постачальника природного газу позивач звернувся до відповідача із листом вих. № 95/01 від 17.05.2022 щодо повернення переплачених коштів в розмірі 1 545 306,88 грн. Відповідачем у відповідь позивачу направлений лист вих. № 697-Лв-1931-0622 від 28.06.2022, відповідно до змісту якого для вирішення питання щодо повернення коштів відповідач запросив у позивача його установчі документи та документи платника ПДВ. Листом вих. № 110/01 від 07.07.2022 позивачем направлені відповідачу відповідні документи. Листом вих. № 697-Лв-2464-0722 від 26.07.2022 відповідач відмовив позивачу в поверненні переплачених коштів з посиланням на приписи ст. 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та той факт, що місцем знаходження позивача є тимчасово окупована територія. Позивач, не погодившись з такою позицією відповідача, звернувся до останнього з повторною вимогою за вих. № 113/01 від 22.08.2022 про повернення переплати. Листом вих. № 697-Лв-2855-0822 від 31.08.2022 відповідач відмовив позивачу у поверненні коштів із посиланням на ті ж обставини. Враховуючи, що відповідна правова підстав для утримання відповідачем коштів в сумі 1 545 306,88 грн., які були перераховані позивачем у якості попередньої оплати за природний газ, відпала зазначені кошти підлягають поверненню позивачу. У зв`язку із порушенням відповідачем зобов`язань щодо повернення попередньої оплати позивачем відповідачу нараховані втрати від інфляції в розмірі 76 704,99 грн. за період з червня по серпень 2022 року та 3 % річних в розмірі 14 098,28 грн. за період з 28.05.2022 по 15.09.2022. Враховуючи викладене, позивач просить суд позов задовольнити повністю та стягнути з відповідача 1 545 306,88 грн. переплати вартості за природний газ, 76 704,99 грн. інфляційних втрат та 14 098,28 грн. 3 % річних, а всього 1 636 110,15 грн. грошових коштів. Також позивач просить суд покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору в розмірі 24 541,65 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 50 000,00 грн. (згідно попереднього орієнтовного розрахунку).

Відповідач проти позову заперечив з підстав, наведених суду в ході судового розгляду справи. Заперечуючи проти заявлених вимог, відповідач зазначив, що указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Відповідними указами Президента України строк дії режиму воєнного стану продовжений до 19.02.2023. В указі Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 зазначено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачені певні обмеження і заборони здійснення економічної діяльності. Зокрема, відповідно до ч. 2 ст. 13 цього Закону здійснення господарської діяльності юридичними особами, фізичними особами - підприємцями та фізичними особами, які провадять незалежну професійну діяльність, місцезнаходженням (місцем проживання) яких є тимчасово окупована територія, дозволяється виключно після зміни їхньої податкової адреси на іншу територію України. Правочин, стороною якого є суб`єкт господарювання, місцезнаходженням (місцем проживання) якого є тимчасово окупована територія, є нікчемним. Статтею 215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Таким чином, відповідач вважає, що договір про постачання природного газу для потреб непобутових споживачів № 11410ZHAJAFP016 від 01.01.2016 є нікчемним і не створює юридичних наслідків крім тих,що пов`язані з його недійсністю. З урахуванням викладеного, відповідач стверджує, що вимога щодо повернення переплати за договором № 11410ZHAJAFP016 від 01.01.2016 є безпідставною до де окупації території, яка є місцезнаходженням позивача. Також відповідач, заперечуючи проти позову, посилається на те, що приписами чинного законодавства передбачено декілька варіантів для повернення передплати, а саме: за домовленістю сторін, через неможливість виконання зобов`язання та внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання. Отже, позивач, маючи намір на повернення переплати в розмірі 1 545 396,88 грн. по договору № 11410ZHAJAFP016 від 01.01.2016, зобов`язаний був врегулювати взаємовідносини з відповідачем відповідно до вимог чинного законодавства України, а саме згідно будь-якого з вище наведених варіантів. З урахуванням викладеного, відповідач просить суд в позові відмовити повністю.

Позивачем на заперечення відповідача надані суду пояснення стосовно того, що посилаючись на ч. 2 ст. 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», відповідачем не були враховані положення ч. 1 ст. 13 цього Закону, якими унормовано, що положення цієї статті застосовуються до тимчасово окупованої території, передбаченої пунктами 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, надр під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряного простору над цими територіями (абзац 1). Отже, положення Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» розповсюджуються на тимчасово окуповані території України, які були окуповані починаючи з 19.02.2014 та до 24.02.2022. Пункт 3 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачає, ще одну категорію тимчасово окупованої території , а саме 3) інша сухопутна територія України, внутрішні морські води і територіальне море України, визнані в умовах воєнного стану тимчасово окупованими Кабінетом Міністрів України. Частиною 3 ст. 1 вказаного Закону унормовано, що дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, передбачених пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначаються Кабінетом Міністрів України. Наразі в Україні введений та діє воєнний стан, однак, в умовах воєнного стану Кабінетом Міністрів України не приймалося відповідного рішення про поширення положень ст. 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на території, що були окуповані після 24.02.2022, а тому, твердження відповідача щодо нікчемності договору на постачання природного газу для потреб непобутових споживачів № 11410ZHAJAFP016 від 01.01.2016 не ґрунтуються на жодних положеннях діючого законодавства та не можуть бути враховані судом під час ухвалення рішення по даній справі. Також, позивач просить суд врахувати, що посилання відповідача на положення наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 75 від 25.04.2022, яким був затверджений перелік територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), при визначенні території Токмацької міської територіальної громади Пологівського району Запорізької області як тимчасово окупованої, є безпідставним та необґрунтованим, оскільки наказ № 75 прийнято на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 16.04.2022 № 547 «Про підтримку окремих категорій населення, яке постраждало у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України», і перелік територій, зазначених у останньому, не є тотожнім із вказаним переліком тимчасово окупованих територій, про які йде мова у Законі України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». У розумінні положень наказу № 75 від 25.04.2022 території Токмацької міської територіальної громади Пологівського району Запорізької області є тими територіями, на які поширюються зобов`язання держави щодо підтримки постраждалого населення, а не правила, встановлені ст.13 названого Закону. Крім того, обґрунтовуючи безпідставність заперечень відповідача позивач просив суд врахувати той факт, що питання щодо повернення суми переплати вартості природного газу безпосередньо унормовано умовами укладеного сторонами договору № 11410ZHAJAFP016 від 01.01.2016 та положеннями спеціального нормативно-правового акту - Правилами постачання природного газу, затвердженими постановою НКРЕКП № 2496 від 30.09.2015.

Розглянувши зібрані у справі письмові докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд

УСТАНОВИВ

01.01.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЗАПОРІЖГАЗ ЗБУТ», (Постачальник, відповідач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ПЛЕМПТАХОКОМБІНАТ «ЗАПОРІЗЬКИЙ» (Споживач, позивач у справі) укладено Договір на постачання природного газу для потреб непобутових споживачів № 11410ZHAJAFP016, відповідно до умов якого Постачальник зобов`язується передати у власність Споживачу у 2016 році природний газ, а Споживач зобов`язується прийняти і оплатити вартість газу у розмірах, строки та порядку, що визначені Договором. (п. 1.1 Договору)

Річний плановий обсяг постачання газу визначений умовами п. 1.2 Договору.

Пунктом 4.1 Договору передбачено, що розрахунковий період за Договором становить один календарний місяць.

Оплата газу за Договором здійснюється Споживачем шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок Постачальника в наступному порядку: 100 % місячної вартості запланованого обсягу газу сплачується до 25 числа місяця, що передує місяцю постачання. Споживач самостійно розраховує суму платежу, виходячи з ціни газу на наступний розрахунковий період та відповідної величини договірного обсягу газу, заявленого на наступний розрахунковий період. У разі відсутності інформації про ціну газу на наступний розрахунковий період до дати здійснення оплати Споживач розраховує суму платежу за ціною, що діяла у попередньому місяці. (пп. 4.2.1 п. 4.2 Договору)

Згідно п. 5.1.1 Договору Постачальник має право отримувати від Споживача оплату поставленого газу відповідно до умов розділів ІІІ, ІV цього Договору.

Постачальник зобов`язується забезпечувати постачання газу до пунктів призначення на умовах та в обсягах, визначених Договором, за умови дотримання Споживачем дисципліни відбору газу та розрахунків за його постачання. (п. 5.2.1 Договору)

В свою чергу, за умовами п. 5.4.1 Договору Споживач зобов`язався дотримуватись дисципліни споживання газу, визначеної Розділом II Договору, а також Правилами постачання природного газу.

Натомість, п., п. 5.3.1, 5.3.2 Договору закріплено право Споживача отримувати природний газ в обсягах та на умовах, визначених Договором, а також право на зміну постачальника у порядку, передбаченому Договором та нормативно-правовими актами з цього питання.

Пунктом 11.1 визначено, що Договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками (за наявності) сторін і діє в частині постачання газу з 01.01.2016 до 31.12.2016, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення строку дії Договору жодною зі сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов. При цьому сторони мають внести зміни до Договору щодо планових обсягів постачання газу на продовжений строк. (п. 11.2 Договору)

Відповідно до умов п. 11.3 Договору одностороння відмова від виконання умов Договору не допускається.

Як встановлено судом з фактичних обставин справи, на виконання умов Договору про постачання природного газу для потреб непобутових споживачів № 11410ZHAJAFP016 від 01.01.2016 у другому півріччі 2021 року позивачем здійснена на користь відповідача попередня оплата за відповідні обсяги природного газу, яка в подальшому враховувалася при розрахунках за фактичний обсяг споживання природного газу за звітний період (місяць).

Керуючи правом, передбаченим умовами п. 5.3.2 Договору та ст. 14 Закону України «Про ринок природного газу» листом вих. № 26/01 від 14.01.2022 позивач повідомив відповідача про зміну постачальника природного газу споживачам, що не є побутовими, а саме, що в січні 2022 року ним придбано необхідний обсяг природного газу за прийнятною для позивача ціною у іншого постачальника - Товариства з обмеженою відповідальністю «НОВІ ЕНЕРГЕТИЧНІ ПРОЕКТИ».

Таким чином, станом на 21.01.2022 позивач перейшов до іншого постачальника природного газу, але при цьому залишилася невикористаною сума попередньої оплати, що сплачена на користь відповідача, в розмірі 1 545 306,88 грн.

Відповідачем зазначені доводи позивача належними і допустимими доказами, в розумінні ст., ст. 76, 77 ГПК України, не спростовані.

Пунктом 4.6 Договору № 11410ZHAJAFP016 від 01.01.2016 передбачалося, що у разі переплати вартості газу сума переплати зараховується Постачальником в рахунок оплати газу на наступний розрахунковий період або повертається на поточний рахунок Споживача на його письмову вимогу.

У зв`язку із переходом до іншого постачальника природного газу позивач звернувся до відповідача із листом вих. № 95/01 від 17.05.2022 щодо повернення переплачених коштів в розмірі 1 545 306,88 грн.

Відповідачем у відповідь позивачу направлений лист вих. № 697-Лв-1931-0622 від 28.06.2022, відповідно до змісту якого для вирішення питання щодо повернення коштів відповідач запросив у позивача його установчі документи та документи платника ПДВ.

Листом вих. № 110/01 від 07.07.2022 позивачем направлені відповідачу запитувані ним документи.

Листом вих. № 697-Лв-2464-0722 від 26.07.2022 відповідач відмовив позивачу в поверненні переплачених коштів з посиланням на приписи ст. 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та той факт, що місцем знаходження позивача є тимчасово окупована територія.

Позивач, не погодившись з такою позицією відповідача, звернувся до останнього з повторною вимогою за вих. № 113/01 від 22.08.2022 про повернення переплати за Договором № 11410ZHAJAFP016 від 01.01.2016 в розмірі 1 545 306,88 грн.

Листом вих. № 697-Лв-2855-0822 від 31.08.2022 відповідач відмовив позивачу у поверненні коштів із посиланням на ті ж підстави, про які йшлося в листі вих. № 697-Лв-2464-0722 від 26.07.2022.

Зазначені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з позовом у даній справі про стягнення з відповідача 1 636 110,15 грн. грошових коштів.

Мотивуючи заявлені вимоги позивач посилається на те, що оскільки відповідна правова підстава для утримання відповідачем коштів в сумі 1 545 306,88 грн., які були перераховані позивачем у якості попередньої оплати за природний газ, відпала зазначені кошти підлягають поверненню позивачу. У зв`язку із порушенням відповідачем зобов`язань щодо повернення попередньої оплати позивачем відповідачу нараховані втрати від інфляції в розмірі 76 704,99 грн. та 3 % річних в розмірі 14 098,28 грн.

Проаналізувавши норми чинного законодавства, оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази у їх сукупності, суд визнав позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини 2 статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Як вбачається з матеріалів справи правовідносини сторін щодо постачання природного газу та внесення плати за фактично поставлені та очікувані обсяги постачання природного газу регулювалися умовами Договору про постачання природного газу для потреб непобутових споживачів № 11410ZHAJAFP016 від 01.01.2016.

Відповідно до ч. 1 ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. (ч. 2 ст. 714 ЦК України)

Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. (ч. 1 ст. 662 ЦК України)

Відповідно до статті 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 664 ЦК України унормовано, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

Нормами Закону України «Про ринок природного газу», зокрема статтями 13, 14 зазначеного Закону, передбачено право споживача на вільний вибір постачальника природного газу.

Досліджені судом фактичні обставини справи свідчать, що позивачем здійснено належне повідомлення відповідача про перехід до нового постачальника - ТОВ «НОВІ ЕНЕРГЕТИЧНІ ПРОЕКТИ» та про припинення дії Договору про постачання природного газу для потреб непобутових споживачів № 11410ZHAJAFP016 від 01.01.2016. (Лист-вимога вих. № 95/01 від 17.05.2022)

Слід також зазначити, що наявність переплати позивачем грошових коштів за природний газ в розмірі 1 545 306,88 грн. за Договором № 11410ZHAJAFP016 від 01.01.2016 відповідачем не заперечується.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

При цьому, можливість обрання певного визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця.

Відповідно до ч.1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України є частиною національного законодавства України.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, у справах «Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії» від 23.10.1991, «Федоренко проти України» від 01.06.2006 зазначив, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування щодо ефективного здійснення свого "права власності".

Статтю 1 Першого протоколу Конвенції можна застосовувати для захисту "правомірних (законних) очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності.

Отже, за висновками суду, відсутність дій відповідача щодо поставки товару, надає позивачу право на "законне очікування", що йому будуть повернуті кошти попередньої оплати. Не повернення відповідачем цих коштів прирівнюється до порушення права на мирне володіння майном (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Брумареску проти Румунії», «Пономарьов проти України», «Агрокомплекс проти України»).

Отже, відповідне право передбачає собою відмову від договору купівлі-продажу та припинення зобов`язань сторін за договором, в тому числі припинення обов`язку продавця поставити погоджений товар (в межах зобов`язання, яке виникло з конкретної погодженої поставки).

Доказів повернення грошових коштів у сумі 1 545 306,88 грн. станом на дату розгляду справи у суді відповідачем суду не надано.

Відповідно до статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з положеннями статей 525, 526 ЦК України.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як було зазначено вище, у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Водночас, згідно зі ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала. Положення цієї статті застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Отже, отримана відповідачем від позивача переплата за природний газ, обсяги якого не були спожиті, в силу зазначеної норми закону є безпідставно отриманим майном.

Статтею 1213 ЦК України встановлено, що набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовуються його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Доводи відповідача, наведені в обґрунтування заперечень на позовну заяву, щодо необхідності застосування до правовідносин сторін у даній справі положень ч. 2 ст. 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» які, на думку відповідача, передбачають, що Договір про постачання природного газу для потреб непобутових споживачів № 11410ZHAJAFP016 від 01.01.2016 є нікчемним, спростовуються наступним.

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Наразі відповідними указами Президента України строк дії режиму воєнного стану продовжений до 20.05.2023.

В указі Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 зазначено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачені певні обмеження і заборони здійснення економічної діяльності.

Зокрема, відповідно до ч. 2 ст. 13 цього Закону здійснення господарської діяльності юридичними особами, фізичними особами - підприємцями та фізичними особами, які провадять незалежну професійну діяльність, місцезнаходженням (місцем проживання) яких є тимчасово окупована територія, дозволяється виключно після зміни їхньої податкової адреси на іншу територію України.

Разом із тим, ч. 1 ст. 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» унормовано, що положення цієї статті застосовуються до тимчасово окупованої території, передбаченої пунктами 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, надр під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряного простору над цими територіями (абзац 1).

Отже, положення Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» розповсюджуються на тимчасово окуповані території України, які були окуповані починаючи з 19.02.2014 та до 24.02.2022.

Пункт 3 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачає, ще одну категорію тимчасово окупованої території , а саме 3) інша сухопутна територія України, внутрішні морські води і територіальне море України, визнані в умовах воєнного стану тимчасово окупованими Кабінетом Міністрів України. Частиною 3 ст. 1 вказаного Закону унормовано, що дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, передбачених пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Наразі в Україні введений та діє воєнний стан, однак, в умовах воєнного стану Кабінетом Міністрів України не приймалося відповідного рішення про поширення положень ст. 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на території, що були окуповані після 24.02.2022, а тому, твердження відповідача щодо нікчемності Договору на постачання природного газу для потреб непобутових споживачів № 11410ZHAJAFP016 від 01.01.2016 не ґрунтуються на жодних положеннях діючого законодавства та не можуть бути враховані судом під час ухвалення рішення по даній справі.

Також суд зазначає, що наказ Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 75 від 25.04.2022, яким був затверджений Перелік територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), прийнято на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 16.04.2022 № 547 «Про підтримку окремих категорій населення, яке постраждало у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України», і перелік територій, зазначених у останньому, не є тотожним із переліком тимчасово окупованих територій, про які йде мова у Законі України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

У розумінні положень наказу № 75 від 25.04.2022 території Токмацької міської територіальної громади Пологівського району Запорізької області є тими територіями, на які поширюються зобов`язання держави щодо підтримки постраждалого населення, а не правила, встановлені ст.13 названого Закону.

Безпідставними суд вважає і заперечення відповідача стосовно того, що позивач, маючи намір на повернення переплати в розмірі 1 545 396,88 грн. по Договору № 11410ZHAJAFP016 від 01.01.2016, зобов`язаний був врегулювати взаємовідносини з відповідачем відповідно до вимог чинного законодавства України, оскільки питання щодо повернення суми переплати вартості природного газу безпосередньо унормовано умовами укладеного сторонами Договору № 11410ZHAJAFP016 від 01.01.2016 та положеннями спеціального нормативно-правового акту - Правилами постачання природного газу, затвердженими постановою НКРЕКП № 2496 від 30.09.2015.

За таких обставин, оскільки обов`язок Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗАПОРІЖГАЗ ЗБУТ» з повернення суми попередньої оплати у розмірі 1 545 306,88 грн. підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем не спростований, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення 1 545 306,88 грн. суми безпідставно утримуваної попередньої оплати за природний газ, обсяги якого не були спожиті, є такою, що ґрунтується на законі, заявлена до стягнення правомірно та підлягає задоволенню судом.

Позивачем також на підставі ст. 625 ЦК України заявлено вимоги про стягнення з відповідача втрат від інфляції в розмірі 76 704,99 грн. за період з червня по серпень 2022 року та 3 % річних в розмірі 14 098,28 грн. за період з 28.05.2022 по 15.09.2022, стосовно яких суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми.

У кредитора згідно з частиною другою статті 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення в оплаті основного боргу.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови).

Виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 910/12382/17).

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Відповідно до встановлених судом обставин справи, за змістом статті 625 ЦК України, яка регулює відповідальність за порушення грошового зобов`язання, стягувані позивачем з відповідача суми 3 % річних та інфляційних втрат від несплаченої (неповернутої) суми переплати є відповідальністю сторони господарського договору за допущене нею правопорушення у сфері господарювання.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування 3 % річних на суму боргу відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18.

За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц та від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц.

Тобто правовідношення, в якому у зв`язку із розірванням договору та фактичним закінченням строку поставки, зокрема, природного газу, у відповідача (постачальника, продавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму переплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до частини другої статті 693 ЦК України, є грошовим зобов`язанням, а тому відповідно на нього можуть нараховуватися інфляційні втрати та 3 % річних на підставі частини другої статті 625 цього Кодексу.

Крім того, у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних та інфляційні втрати від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України.

Аналогічна за змістом правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17.

Слід зазначити, що стаття 625 розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги п`ятої Цивільного кодексу України та визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Приписи розділу І книги п`ятої ЦК України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, у тому числі як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої ЦК України), так і на недоговірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої цього Кодексу).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 918/631/19.

Приймаючи до уваги вище наведені висновки суду, вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат заявлено позивачем обґрунтовано.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Згідно рекомендацій щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладених у листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р, при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (пункт 43 мотивувальної частини постанови).

У разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.

У постанові Верховного Суду від 20.11.2020 у справі № 910/1307/19 викладений правовий висновок, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

З наданого позивачем до матеріалів справи розрахунку вбачається, що позивачем заявлені до стягнення інфляційні втрати в розмірі 76 704,99 грн., які розраховані за період червень - серпень 2022 року.

Враховуючи, що з наявного в матеріалах справи рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (штрих-кодовий ідентифікатор 0041) вбачається, що лист-вимогу позивача вих. № 95/01 від 17.05.2022 відповідач отримав 20.05.2022, то з урахуванням положень ч. 2 ст. 530 ЦК України він повинен був повернути позивачеві грошові кошти у розмірі суми переплати у строк до 27.05.2022 включно.

Судом перевірений за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи «Законодавство» наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат та встановлено, що цей розрахунок позивачем виконаний правильно.

З урахуванням викладеного, вимога про стягнення з відповідача 76 704,99 грн. інфляційних втрат заявлена обґрунтовано та підлягає задоволенню судом.

Що стосується 3 % річних, слід зазначити наступне.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

З наданого позивачем розрахунку вбачається, що ним нараховані 3 % річних за прострочення виконання відповідачем зобов`язань з повернення суми переплати в розмірі 14 098,28 грн., які розраховані за період з 28.05.2022 по 15.09.2022.

Судом перевірений за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи «Законодавство» розрахунок 3 % річних, наданий позивачем, та встановлено, що цей розрахунок позивачем виконаний правильно.

Враховуючи викладене, вимога про стягнення з відповідача 14 098,28 грн. 3 % річних заявлена позивачем обґрунтовано та підлягає задоволенню судом.

Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 74 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

При цьому, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності.

Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 20.08.2020 у справі № 914/1680/18).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні.

Позивач надав всі необхідні докази в обґрунтування позовних вимог.

Доводи відповідача, наведені в обґрунтування заперечень на позовну заяву, судом визнані безпідставними та недоведеними.

На підставі викладеного, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими, заснованими на законі, доведеними та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Згідно зі ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача, оскільки спір доведено до суду з його вини.

Стосовно заявлених позивачем до стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 50 000,00 грн. (згідно попереднього орієнтовного розрахунку), то з цього приводу суд зазначає наступне.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Положеннями ст. 123 ГПК України унормовано, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. (частини 1-4 ст. 126 ГПК України).

За таких обставин, витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимоги про відшкодування таких витрат.

Таким чином, якщо стороною не буде документально доведено, що нею понесені витрати на правничу допомогу, а саме: не надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для стягнення таких витрат.

В позовній заяві зазначено лише (без надання розрахунку), що попередній (орієнтовний) розмір суми судових витрат, які позивач очікує понести на правничу допомогу, складає 50 000,00 грн.

В підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу позивачем до позовної заяви не надано жодного документа.

У порушення ч. 3 ст. 126 ГПК України позивачем не надано суду розрахунку витрат на правничу допомогу і з визначенням остаточної суми таких витрат, не подано доказів на підтвердження здійснених ним витрат на професійну правничу допомогу адвоката. Також не подано доказів на підтвердження виконання послуг адвокатом (фактичного надання послуг), зокрема, підписаного акту виконаних робіт із детальним розшифруванням наданих послуг та їх вартості, також позивачем не надано доказів на підтвердження здійснених ним витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Частиною 8 ст. 129 ГПК України унормовано, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

В судовому засіданні 07.02.2023 в судових дебатах представником позивача усно заявлено суду, що докази понесення судових витрат на правничу допомогу будуть надані позивачем суду у відповідності до ч. 8 ст. 129 ГПК України протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Враховуючи наведене, заявлені позивачем витрати на професійну правничу допомогу до стягнення не присуджуються.

Керуючись ст., ст. 123, 126, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЛЕМПТАХОКОМБІНАТ «ЗАПОРІЗЬКИЙ», с. Запоріжжя Токмацького району Запорізької області до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗАПОРІЖГАЗ ЗБУТ», м. Запоріжжя про стягнення 1 636 110,15 грн. грошових коштів задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗАПОРІЖГАЗ ЗБУТ», (69035, м. Запоріжжя, вул. Волгоградська, буд. 26-А, ідентифікаційний код юридичної особи 39587271) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЛЕМПТАХОКОМБІНАТ «ЗАПОРІЗЬКИЙ», (71770, Запорізька область, Токмацький район, с. Запоріжжя, вул. Центральна, буд. 15, ідентифікаційний код юридичної особи 35622694) 1 545 306 (один мільйон п`ятсот сорок п`ять тисяч триста шість) грн. 88 коп. переплати вартості природного газу, 14 098 (чотирнадцять тисяч дев`яносто вісім) грн. 28 коп. 3 % річних, 76 704 (сімдесят шість тисяч сімсот чотири) грн. 99 коп. інфляційних втрат та 24 541 (двадцять чотири тисячі п`ятсот сорок одну) грн. 65 коп. судового збору. Видати наказ.

Повне рішення оформлено і підписано у відповідності до вимог ст. ст. 240, 241 ГПК України « 20» лютого 2023 р.

Суддя Н. Г. Зінченко

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Центрального апеляційного господарського суду через господарський суд Запорізької області, а у разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.