ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" лютого 2023 р. Справа№ 920/1320/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коробенка Г.П.

суддів: Кравчука Г.А.

Козир Т.П.

за участю секретаря судового засідання - Огірко А.О.

за участю представника(-ів): згідно з протоколом судового засідання від 07.02.2023

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання"

на рішення Господарського суду Сумської області

від 18.08.2022 (повний текст складено та підписано 22.08.2022)

у справі №920/1320/21 (суддя Яковенко В.В.)

за позовом Акціонерного товариства "Сумське машинобудівне науково- виробниче об`єднання"

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю" Сумитеплоенерго"

про визнання правочину недійсним

УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить суд визнати недійсним договір про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог №477/1 від 04.01.2021, укладений між ТОВ «Сумитеплоенерго» та АТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорюваний правочин вчинений з порушенням норм чинного законодавства та порушує майнові права позивача. Крім того представник позивача вказує на те, що згідно зі ст. 315 ГК України строк позовної давності щодо відповідних вимог на суму 940959,78 грн сплив 30.12.2020, тобто до дати укладання договору зарахування.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 18.08.2022 у справі №920/1320/21 у задоволенні позовних вимог відмовлено. Ухвалюючи рішення суд першої інстанції зазначив, що предметом зарахування зустрічних вимог стали вимоги за договором про надання послуг транспортування теплової енергії № 89 від 07.12.2017, який не є договором перевезення вантажу, а тому до вимог за цим договором не можуть застосовуватися скорочені строки позовної давності, встановлені ст. 315 ГК України, як для відносин з перевезення вантажів і відповідно відсутні підстави для визнання договору недійсним.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Акціонерне товариство "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Сумської області від 18.08.2022 у справі №920/1320/21 та ухвалити нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована наступним. На думку позивача при вирішенні справи місцевим господарським судом не враховано практику Верховного суду, викладену у постанові від 25.08.2021 по справі № 920/639/17 з питання застосування статті 315 ГК України до правовідносин з транспортування теплової енергії та не застосовано закон, який підлягав застосуванню - статтю 315 ГК України щодо спеціальних строків позовної давності за вимогами, що випливають з договорів перевезення та наслідків пропуску строку позовної давності, що призвело до ухвалення незаконного рішення щодо відмови у задоволенні позову по справі.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.09.2022 апеляційну скаргу у справі № 920/1320/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Коробенко Г.П., судді: Козир Т.П., Кравчук Г.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.10.2022 витребувано матеріали справи з суду першої інстанції та відкладено вирішення питання щодо подальшого руху справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.12.2022 після усунення недоліків апеляційної скарги, відкрито апеляційне провадження у справі №920/1320/21 та призначено до розгляду в судовому засіданні на 24.01.2023.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.01.2023 відкладено розгляд справи до 07.02.2022.

На адресу суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Сумитеплоенерго» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник не погоджується з доводами апеляційної скарги та просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду від без змін. При цьому відповідач зазначив, що на час розгляду справи є чинними два судових рішення Верховного Суду - постанова від 17.02.2022 у справі № 920/949/19 та постанова від 27.08.2020 у справі № 920/50/18, які чітко та безапеляційно встановлюють, що відносини сторін за договором транспортування теплової енергії не є відносинами перевезення, а отже до вимог за ними не можуть бути застосовані скорочені строки позовної давності, встановлені ст. 315 ГК України, як для відносин з перевезення вантажів.

У судове засідання 07.02.2023 з`явився представник відповідача, який брав участь у розгляді справи у режимі відеоконференції. Представник відповідача заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. Представник позивача не з`явився, про розгляд справи повідомлений шляхом отримання процесуальних документів позивачем через підсистему Електронний суд, що підтверджується довідкою про доставку електронного документа від 02.02.2023.

Враховуючи те, що явка представників учасників справи в судове засідання не була визнана обов`язковою, судочинство здійснюється, серед іншого, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд дійшов висновку про можливість здійснення розгляду справи за відсутності представника позивача.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, пояснення відповідача, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

У період з 2000 по 2021 роки позивач був виконавцем послуг з поставки теплової енергії та поставки гарячої води (у період до 18.06.2019 виконавцем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання) на території обслуговування у місті Суми відповідно до рішень виконавчого комітету Сумської міської ради № 376 від 15.08.2000, № 322 від 20.05.2011, № 322 від 18.06.2019 та ліцензій Національної комісії, що здійснює регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

У зв`язку з відсутністю власних теплових мереж, транспортування теплової енергії споживачам позивача відбувалося тепловими мережами, що перебувають у власності територіальної громади міста Суми та у користуванні ТОВ «Сумитеплоенерго» на підставі договору оренди цілісного майнового комплексу від 01.05.2005 № УКМ-0047.

07.12.2017 між позивачем та ТОВ «Сумитеплоенерго» було укладено договір про надання послуг транспортування теплової енергії № 89, відповідно до вимог якого відповідач зобов`язався надавати позивачу послуги з транспортування теплової енергії, яка виробляється позивачем і постачається споживачам зони теплопостачання АТ «Сумське НВО» тепловими мережами, які перебувають у користуванні ТОВ «Сумитеплоенерго».

У відповідності до п. 40 Порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 № 869 (у редакції, що діяла до 11.06.2020), у разі коли виробництво і транспортування теплової енергії здійснюється окремими ліцензіатами, виробнику теплової енергії компенсуються витрати на паливо в частині втрат теплової енергії в теплових мережах (у тому числі понаднормативних втрат), понесених під час виробництва теплової енергії. Відповідна компенсація здійснюється згідно з договором між виробником теплової енергії та суб`єктом господарювання, що здійснює транспортування теплової енергії, за рахунок тарифів на транспортування теплової енергії.

Таким чином, як зазначає позивач, компенсація витрат на паливо в частині втрат теплової енергії в теплових мережах, що виникали при транспортуванні теплової енергії за договором транспортування, мала здійснюватися ТОВ «Сумитеплоенерго» за рахунок тарифу на транспортування теплової енергії.

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг (далі НКРЕКП) № 89 від 14.01.2020 було встановлено тариф ТОВ «Сумитеплоенерго» на транспортування теплової енергії АТ «Сумське НВО» тепловими мережами ТОВ «Сумитеплоенерго» на рівні:

для потреб населення 394,47 грн/Гкал (без ПДВ);

для потреб бюджетних установ 362,29 грн/Гкал (без ПДВ);

для потреб інших споживачів (крім населення) 331,02 грн/Гкал (без ПДВ);

для потреб релігійних організацій 323,70 грн/Гкал (без ПДВ).

У відповідності до рядку 10 додатку № 5 до постанови НКРЕКП № 89 від 14.01.2020 розмір компенсації витрат на паливо в частині втрат теплової енергії АТ «Сумське НВО» у теплових мережах ТОВ «Сумитеплоенерго» становить:

261,64 грн на 1 Гкал теплової енергії для категорії споживачів «населення»;

228,94 грн на 1 Гкал теплової енергії для категорії споживачів «бюджетні установи»;

197,11 грн на 1 Гкал теплової енергії для категорії споживачів «інші споживачі (крім населення)»;

193,78 грн на 1 Гкал теплової енергії для категорії споживачів «релігійні організації».

Отже, як стверджує позивач, починаючи з 17.01.2020 (дата набрання чинності постанови НКРЕКП № 89 від 14.01.2020), ТОВ «Сумитеплоенерго» було зобов`язане перерахувати позивачу компенсацію витрат на паливо в частині втрат теплової енергії АТ «Сумське НВО» у теплових мережах ТОВ «Сумитеплоенерго» за кожну про транспортовану гігакалорію теплової енергії позивача.

У період з 17 січня 2020 року по 25 травня 2020 року розмір компенсації витрат позивача на паливо в частині втрат теплової енергії в теплових мережах ТОВ «Сумитеплоенерго» склав 21375720,78 грн, що підтверджується актом встановлення компенсації втрат, понесених під час виробництва теплової енергії від 27.11.2020, підписаним позивачем та відповідачем.

Отже, у ТОВ «Сумитеплоенерго» існувало зобов`язання перед позивачем з оплати 21375720,78 грн, яке мало бути виконане у відповідності до вимог чинного законодавства.

27.11.2020 позивач звернувся до відповідача з вимогою про сплату заборгованості, у якій вимагав від відповідача сплатити вищевказану заборгованість протягом 7 днів з дати отримання відповідної вимоги.

У подальшому 04.01.2021 ТОВ «Сумитеплоенерго» та АТ «Сумське НВО» було укладено договір про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог № 477/1 від 04.01.2021.

На підставі п. 1 договору позивач має перед відповідачем невиконані грошові зобов`язання на суму 32632251,43 грн, у т.ч. ПДВ 5438708,57 грн за послуги з транспортування теплової енергії надані відповідачем позивачу на підставі договору про надання послуг транспортування теплової енергії від 07.12.2017 № 89 у період з 17.01.2020 по 25.05.2020.

Пунктом 2 договору підтверджено, що відповідач має перед позивачем невиконане грошове зобов`язання на суму 21375720,78 грн, в т.ч. ПДВ 3562620,13 грн по компенсації витрат на паливо в частині втрат теплової енергії, що втрачається в теплових мережах відповідача, що виникли при наданні відповідачем послуги з транспортування теплової енергії позивачу за період з 17.01.2020 по 25.05.2020 за договором про надання послуг транспортування теплової енергії від 07.12.2017 № 89.

Відповідно до п. 4 договору сторони, керуючись ст. 601 ЦК України, домовились зарахувати зустрічні однорідні грошові вимоги, зазначені у п. 1, п. 2 договору на суму 21375720,78 грн, в т.ч. ПДВ 3562620,13 грн, та припинити зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Сумитеплоенерго» та Акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання», зазначені в п. 1 та п. 2 цього договору на суму 21375720,78 грн, в т.ч. ПДВ 3562620,13 грн, з моменту набрання чинності даним договором.

Позивач вважає, що зміст договору про № 477/1 від 04.01.2021 суперечить статті 602 ЦК України, що у відповідності до статей 203, 215 ЦК України є підставою для визнання недійсним договору зарахування.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1-3 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Стаття 601 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Пункт 4 частини 1 статті 602 ЦК України встановлює, що не допускається зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності.

Позивач зазначає, що на дату укладання договору зарахування, тобто 04.01.2021, строк позовної давності щодо вимог ТОВ «Сумитеплоенерго», які були погашені шляхом проведення відповідного зарахування, тобто вимог на суму 21375720,78 грн, за послуги з транспортування теплової енергії надані відповідачем позивачу на підставі договору транспортування в період з 17.01.2020 до 25.05.2020, вже сплив.

У відповідності до ч. 5 ст. 315 ГК України для пред`явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк.

На обґрунтування спливу позовної давності позивач посилається на те, що теплові мережі є складовою частиною системи трубопровідного транспорту України, а транспортування теплової енергії по відповідним тепловим мережам згідно зі ст. 306 ГК України є спеціальним різновидом перевезення продукції трубопроводами, а відтак до вимог ТОВ «Сумитеплоенерго», що випливають з договору про надання послуг транспортування теплової енергії № 89 від 07.12.2017, має застосовуватися скорочений строк позовної давності, передбачений ч. 5 ст. 315 ГК України. При цьому позивач посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 25.08.2021 у справі № 920/639/17.

Так, відповідно до п. 4.5. договору транспортування теплогенеруюча організація зобов`язана здійснити остаточну оплату за надані за відповідний місяць послуги транспортування теплової енергії протягом 5 календарних днів з моменту підписання сторонами акта про надання послуг транспортування теплової енергії.

Позивач стверджує, що у період з 17.01.2020 до 25.05.2020 сторонами по справі були підписані наступні акти про надання послуг транспортування теплової енергії:

1. У січні 2020 року акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) №206 від 31.01.2020 на суму 5931220,37 грн, № 214 від 31.01.2020 на суму 5909,34 грн, № 216 від 31.01.2020 на суму 927901,86 грн, № 223 від 31.01.2020 на суму 768270,07 грн, а всього на суму 7633301,64 грн.

Отже за даними актами строк оплати настав 05.02.2020, а строк позовної давності щодо відповідних вимог на суму 7633301,64 грн сплив 06.08.2020.

2. У лютому 2020 року акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) № 422 від 29.02.2020 на суму 9638656,70 грн, № 423 від 29.02.2020 на суму 10916,71 грн, № 424 від 29.02.2020 на суму 1566190,54 грн, № 425 від 29.02.2020 на суму 1233839,71 грн, а всього на суму 12449603,66 грн.

Отже за даними актами строк оплати настав 05.03.2020, а строк позовної давності щодо відповідних вимог на суму 7633301,64 грн сплив 06.09.2020.

3. У березні 2020 року акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) № 1471 від 31.03.2020 на суму 7720651,57 грн, № 1474 від 31.03.2020 на суму 7378,42 грн, № 1476 від 31.03.2020 на суму 1016278,67 грн, № 1478 від 31.03.2020 на суму 289148,09 грн, а всього на суму 9033456,75 грн.

Отже за даними актами строк оплати настав 05.04.2020, а строк позовної давності щодо відповідних вимог на суму 7633301,64 грн сплив 06.10.2020.

4. У квітні 2020 року акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) № 2995 від 30.04.2020 на суму 3399361,32 грн, № 2996 від 30.04.2020 на суму 4077,84 грн, № 2997 від 30.04.2020 на суму 321111,40 грн, № 2998 від 30.04.2020 на суму 74096,98 грн, а всього на суму 3798647,54 грн.

Отже за даними актами строк оплати настав 05.05.2020, а строк позовної давності щодо відповідних вимог на суму 7633301,64 грн сплив 06.11.2020.

5. У травні 2020 року акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) № 3107 від 31.05.2020 на суму 932590,03 грн, № 3108 від 31.05.2020 на суму 6441,23 грн, № 3109 від 31.05.2020 на суму 1928,52 грн, а всього на суму 940959,78 грн.

Отже за даними актами строк оплати настав 05.06.2020, а строк позовної давності щодо відповідних вимог на суму 7633301,64 грн сплив 06.12.2020.

За таких обставин позивач вважає, що станом на дату укладання договору зарахування, тобто 04.01.2021, строк позовної давності щодо усіх вимог ТОВ «Сумитеплоенерго», які були погашені шляхом проведення відповідного зарахування, вже сплив у повному обсязі.

Судом встановлено, предметом договору № 89 від 07.12.2017, укладеного між сторонами, є надання послуг транспортування теплової енергії.

Згідно зі ст. 315 Господарського кодексу України для пред`явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк.

Відповідно до ст. 306 Господарського кодексу України перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов`язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами.

Суб`єктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі.

Перевезення вантажів здійснюють вантажний залізничний транспорт, автомобільний вантажний транспорт, морський вантажний транспорт та вантажний внутрішній водний транспорт, авіаційний вантажний транспорт, трубопровідний транспорт, космічний транспорт, інші види транспорту.

Закон України «Про трубопровідний транспорт» визначає правові, економічні та організаційні засади діяльності трубопровідного транспорту.

Згідно зі ст. 2 зазначеного Закону систему трубопровідного транспорту України становлять: магістральний трубопровідний транспорт; промисловий трубопровідний транспорт.

За приписами ст. 1 Закону України «Про трубопровідний транспорт» магістральний трубопровід - технологічний комплекс, що функціонує як єдина система і до якого входить окремий трубопровід з усіма об`єктами і спорудами, зв`язаними з ним єдиним технологічним процесом, або кілька трубопроводів, якими здійснюються транзитні, міждержавні, міжрегіональні поставки продуктів транспортування споживачам, або інші трубопроводи, спроектовані та збудовані згідно з державними будівельними вимогами щодо магістральних трубопроводів; промислові трубопроводи (приєднані мережі) - всі інші немагістральні трубопроводи в межах виробництв, а також нафтобазові, внутрішньопромислові нафто-, газо- і продуктопроводи, міські газорозподільні, водопровідні, теплопровідні, каналізаційні мережі, розподільчі трубопроводи водопостачання, меліоративні системи тощо.

Закон України «Про теплопостачання» визначає основні правові, економічні та організаційні засади діяльності на об`єктах сфери теплопостачання та регулює відносини, пов`язані з виробництвом, транспортуванням, постачанням та використанням теплової енергії з метою забезпечення енергетичної безпеки України, підвищення енергоефективності функціонування систем теплопостачання, створення і удосконалення ринку теплової енергії та захисту прав споживачів та працівників сфери теплопостачання.

Постачання теплової енергії (теплопостачання) - господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору (ст. 1 Закон України «Про теплопостачання»).

За приписами ст. 1 зазначеного Закону магістральна теплова мережа - комплекс трубопроводів і споруд, що забезпечують транспортування теплоносія від джерела теплової енергії до місцевої (розподільчої) теплової мережі; місцева (розподільча) теплова мережа - сукупність енергетичних установок, обладнання і трубопроводів, яка забезпечує транспортування теплоносія від джерела теплової енергії, центрального теплового пункту або магістральної теплової мережі до теплового вводу споживача; система автономного теплопостачання - внутрішньобудинкова система опалення, яка використовується для теплозабезпечення окремого багатоквартирного будинку; система децентралізованого теплопостачання - сукупність джерел теплової енергії потужністю від 1 до 3 Гкал/год., місцевих (розподільчих) теплових мереж; система помірно-централізованого теплопостачання - сукупність джерел теплової енергії потужністю від 3 до 20 Гкал/год., магістральних та/або місцевих (розподільчих) теплових мереж; система централізованого теплопостачання - сукупність джерел теплової енергії, магістральних та місцевих (розподільчих) теплових мереж, що об`єднані між собою та використовуються для теплозабезпечення споживача, населеного пункту, яка включає системи децентралізованого та помірно-централізованого теплопостачання.

Крім того, відповідно до зазначеної статті теплоносієм є рідка або газоподібна речовина, що циркулює у трубах або каналах і передає теплову енергію в системах теплопостачання, опалення, вентиляції та технологічних установках.

Тобто, теплова енергія транспортується в системах теплопостачання, опалення, вентиляції та технологічних установках - так звані теплові мережі, у тому числі магістральні, внутрішньоквартальні, розподільчі теплові мережі.

Теплова енергія не є вантажем - продукцією виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання, яка переміщається залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також трубопроводами.

Транспортування теплової енергії не є перевезенням вантажу, відповідно до ст.306 ГК України, транспортування теплової енергії являє собою передачу цієї енергії у формі циркуляції теплоносія в теплових мережах.

Правовідносини щодо транспортування теплової енергії регулюється спеціальним Законом України «Про теплопостачання».

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.08.2020 у справі №920/50/18, предметом позову, в якій є визнання укладеним між ТОВ «Сумитеплоенерго» та АТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» договору № 89 про надання послуг транспортування теплової енергії, в якій суд касаційної інстанції вказав, що на спірні правовідносини не поширюються норми, якими врегульовано перевезення.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що оскільки предметом зарахування зустрічних вимог стали вимоги за договором про надання послуг транспортування теплової енергії № 89 від 07.12.2017, який не є договором перевезення вантажу, до відносин сторін за цим договором не можуть застосовуватися скорочені строки позовної давності, встановлені ст. 315 ГК України, як для відносин з перевезення вантажів.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 17.02.2022 у справі №920/949/19.

Отже, висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання договору недійсним у зв`язку зі спливом строку позовної давності щодо всіх вимог ТОВ «Сумитеплоенерго», які були погашені шляхом проведення відповідного зарахування, колегія визнає обґрунтованими та правомірними.

При цьому твердження позивача щодо необхідності застосування правових висновків, зроблених Верховним судом у справі № 920/639/17 колегія вважає неспроможними, оскільки, в основу постанови Верховного суду від 25.08.2021 у справі № 920/639/17 покладено висновок касаційної інстанції щодо застосування ст. 315 Господарського кодексу України зроблений у справі № 920/206/19, проте Об`єднана палата Касаційного господарського суду у справі № 921/184/21 (постанова від 15.07.2022) відступила від висновків Верховного суду викладеного у постанові від 16.07.2020 у справі № 920/206/19.

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення, оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду та відповідно скарга задоволенню не підлягає.

Колегія суддів погоджується із здійсненим судом першої інстанції розподілом судових витрат.

Витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги покладаються судом на апелянта у відповідності до статті 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 267-270, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Сумської області від 18.08.2022 у справі №920/1320/21 залишити без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на Акціонерне товариство "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання".

Матеріали справи №920/1320/21 повернути Господарському суду Сумської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено та підписано 13.02.2023.

Головуючий суддя Г.П. Коробенко

Судді Г.А. Кравчук

Т.П. Козир