ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" січня 2023 р. Справа№ 910/14918/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Копитової О.С.

суддів: Сотнікова С.В.

Грека Б.М.

за участю секретаря судового засідання: Гуньки О.В. та представників сторін: від АТ КБ «ПриватБанк» - Куценко О.В. - довіреність; від ПрАТ «Страхова компанія «ІНГОССТАРХ» - Демченко С.В. - довіреність,
розглянувши матеріали апеляційної скарги акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на ухвалу господарського суду міста Києва від 27.09.2021 року

у справі № 910/14918/20 (суддя Мандичев Д.В.)

за заявою акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк»

до товариства з обмеженою відповідальністю «Едельвейс+2007»

про банкрутство

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду Києва від 27.09.2021 року у справі № 910/14918/20, серед іншого, визнано кредиторами по відношенню до боржника акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк» (надалі по тексту - АТ КБ «Приват Банк» , ініціюючий кредитор, Банк, апелянт) з грошовими вимогами на суму 95 488 848,48грн., з яких 70 560 грн. - вимоги першої черги, 3 618 967,25грн.- вимоги четвертої черги, 654 215,70 грн.- вимоги шостої черги, 91 145 105,53 грн. - вимоги забезпечені заставою ;

- товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» з грошовими вимогами на суму 31 329 821,78 грн., з яких 4540,00грн.-вимоги першої черги, 32 325 281,78грн. - вимоги четвертої черги;

- приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інгосстрах» (надалі по тексту ПрАТ «СК Інгосстрах») з грошовими вимогами на суму 454 802 257,75 грн., з яких 4540,00грн.-вимоги першої черги, 454 797 717,75грн. - вимоги четвертої черги.

Відмовлено АТ «КБ ПриватБанк» у визнанні кредитором на суму 150 644 565,69 грн.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою місцевого господарського суду в частині відхилення грошових вимог Банку, а також розміру визнаних вимог ПрАТ «СК Інгосстрах» Банк звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу господарського суду міста Києва від 27.09.2021 року по справі № 910/14918/20 в частині розміру визнаних вимог АТ «КБ ПриватБанк» та прийняти нове рішення в частині визнання грошових вимог АТ «КБ ПриватБанк», змінивши та виклавши п.1 резолютивної частини ухвали господарського суду міста Києва від 27.09.2021 року по справі № 910/14918/20 в частині вимог АТ «КБ ПриватБанк» наступним чином: « Визнати кредитором у справі № 910/14918/20 по відношенню до боржника: АТ «КБ ПриватБанк» з грошовими вимогами на суму 246 133 414, 17 грн.,з яких 70 560 грн - вимоги першої черги, 3 618 967, 25 грн. - вимоги четвертої черги, 747 486, 24 грн. - вимоги шостої черги, 241 696 400, 68 грн.- вимоги забезпечені заставою».

Скасувати ухвалу господарського суду міста Києва від 27.09.2021 року по справі № 910/14918/20 в частині визнання грошових вимог ПрАТ «СК Інгосстрах» та прийняти нове рішення про відмову у визнанні грошових вимог ПрАТ «СК Інгосстрах».

Скасувати п. 9 резолютивної частини ухвали господарського суду міста Києва від 27.09.2021 року в частині відмови АТ «КБ ПриватБанк» на суму 150 644 565, 69 грн.

Ухвалу господарського міста Києва від 27.09.2021 року по справі № 910/14918/20 в іншій частині залишити в силі.

Обґрунтовуючи подану апеляційну скаргу на ухвалу місцевого господарського суду в частині часткового відхилення забезпечених грошових вимог, апелянт зазначає, що суд безпідставно відмовив в визнання нарахованих відсотків за користування кредитом та належним чином не дослідив докази долучені Банком до матеріалів справи. Банк вказує, що суть заявлених забезпечених вимог складалась з суми основного боргу та суми нарахованих відсотків за ставкою 12 % річних, а також за ставкою 24 % річних - які нараховуються у випадку порушення позичальником грошового зобов`язання. Відповідні дані по періодам/ставкам/сумам нарахування відсотків були відображені в долученому до заяви розрахунку заборгованості, який підтверджує, що 24% відсотки нараховувались на суму прострочених боржником зобов`язань, як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

При цьому Банк посилається на приписи ст.ст. 1048, 1050, 625 Цивільного кодексу України та правову позицію Великої Палати Верховного Суду та вказує, що відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України.

Таким чином, на думку Банку він не може бути позбавлений права на отримання належних процентів за неправомірне користування кредитом, нарахованих за підвищеною ставкою 24% на підставі п. 4.2, п. А.7 Кредитного договору DNFTLKS06800 від 14.03.2016 року у зв`язку з простороченням виконання грошового зобов`язання, в тому числі і після закінчення строку кредитування, оскільки ці проценти охоплюються диспозицією норми ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Банк наголошує, що незважаючи на подання всіх доказів на підтвердження обґрунтування своїх вимог в частині нарахованих відсотків в розмірі 24 %, які за своєю суттю та правовою природою є мірою відповідальності за неправомірне користування коштами, що повністю охоплюється диспозицією ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, в мотивувальній частині суд першої інстанції послався на той факт, що банк в межах даної справи відсотки річних на підстав ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України не заявляв і відповідно відмовив в визнанні зазначеної частини вимог лише на підставі того, що банком в поданій заяві не було здійснено посилання на ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України, чим на думку банку порушив принцип «суд знає закон» - «jura novit curia».

Обов`язок надати правову кваліфікацію сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом «jura novit curia» неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Крім того, апелянт вважає, що судом першої інстанції порушено принцип преюдиції в господарському судочинстві, оскільки ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 28.10.2020 року по справі №904/5570/20 визнано грошові вимоги Банку до ТОВ «КАНДЕЛЛА» в повному обсязі, включаючи суму основного боргу, суму відсотків нарахованих, як за ставкою 12% так і за ставкою 24%, суму пені та суму винагороди. Оскільки боржник є майновим поручителем перед Банком за зобов`язаннями ТОВ «КАНДЕЛЛА» на яких ґрунтуються вимоги банку до ТОВ «Едельвейс+2007» за кредитним договором № DNFTLKS06800 від 14.03.2016 року, то відповідно факти щодо розміру заборгованості та її обґрунтованість, які були встановлені вищезазначеною ухвалою мають бути обов`язковими для суду при розгляді справи № 910/14918/20 про банкрутство ТОВ «Едельвейс+2007».

Не погоджується Банк і з висновками суду відносно відмови в визнанні додаткових вимог щодо пені, нарахованої за період з 08.09.2020 року по 01.12.2020 року, оскільки нарахування пені за порушення умов кредитного договору було здійснено на підставі та у повній відповідності до п.5.1, п.5.4 та п. 5.7 Кредитного договору № 2Э059Г від 10.06.2014 року.

Щодо нарахування пені за Кредитним договором № 2Э060Г від 10.06.2014 року Банк наголошує, що ухвалою про відкриття провадження по справі від 02.12.2020 року грошові вимоги Банку в частині нарахованої пені станом на 08.09.2020 року вже були визнані судом, в зв`язку з чим, на думку Банку, відмова суду в визнанні пені за тим самим договором, заявленої в заяві з додатковими вимогами є безпідставним.

Не погоджується Банк з ухвалою суду в частині визнання вимог ПрАТ «СК Інгосстрах» щодо нарахованих 360% річних в силу наступного.

ПрАТ «СК Інгосстрах» заявило кредиторські вимоги до боржника, як поручителя ТОВ «Долма» в загальній сумі 454 797 717, 75 грн., з яких сума основного боргу - 37 869 625, 04 грн., інфляційні нарахування -7 547 325, 91 грн., 360% - 409 380 766, 80 грн. ( ст. 625 Цивільного кодексу України).

Банк зазначає, що встановлення такого розміру відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, а також заявлення ПрАТ «СК Інгосстрах» по справі вимог з процентів річних згідно ст. 625 Цивільного кодексу України у розмірі 360% річних, що більш ніж в 10 разів перевищує суму основної заборгованості, на думку Банку, є зловживанням правом з боку боржника та кредитора ПрАТ «СК Інгосстрах», оскільки заявлені за даною підставою вимоги мають всі ознаки штучно створених грошових вимог і спрямовані на уникнення сплати заборгованості перед іншими кредиторами.

На думку Банку правочини, які стали підставою для заявлення грошових вимог ПрАТ «СК Інгосстрах» мають усі ознаки фраудаторних правочинів.

Відповідно до протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 25.10.2021 року вказану апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Копитова О.С., судді: Остапенко О.М.,Сотніков С.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.10.2021 року апеляційну скаргу АТ «КБ ПриватБанк» на ухвалу господарського суду міста Києва від 27.09.2021 року у справі № 910/14918/20 витребувано з господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/14918/20 та відкладено розгляд питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду апеляційної скарги або залишення апеляційної скарги без руху до надходження матеріалів справи до Північного апеляційного господарського суду.

17.11.2021 року від господарського суду міста Києва на виконання ухвали Північного апеляційного господарського суду від 28.10.2021 року надійшли матеріали справи № 910/14918/20.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 22.11.2021 року, у зв`язку з перебуванням судді Сотнікова С.В., який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.11.2021 року, для розгляду справи сформовано колегію у складі головуючого судді: Копитової О.С. суддів: Остапенко О.М., Грек Б.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.11.2021 року поновлено АТ «КБ ПриватБанк» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження ухвали господарського суду міста Києва від 27.09.2021 року у справі № 910/14918/20. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ «КБ ПриватБанк» на ухвалу господарського суду міста Києва від 27.09.2021 року по справі №910/14918/20 та призначено до розгляду на 12.01.2022 року.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.12.2021 року виправлено описку в п. 4 резолютивної частини ухвали Північного апеляційного господарського суду в частині дати призначення судового засідання та призначено справу до розгляду на 26.01.2022 року.

24.01.2022 року на електронну адресу суду від розпорядника майна боржника-арбітражного керуючого Реверука П.К. надійшли пояснення по справі, в яких останній зазначає, що після спливу строку кредитування Банк мав право захистити свої інтереси, як кредитодавця, застосувавши положення ст. 625 Цивільного кодексу України.

Арбітражний керуючий з посиланням на приписи ст. 625 Цивільного кодексу України щодо можливості визначення розміру процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання умовами договору вказує, що відповідно до умов п. А6 Кредитного договору DNFTLKS06800 від 14.03.2016 року у випадку порушення ТОВ «КАНДЕЛЛА» грошового зобов`язання позичальник сплачує проценти у розмірі 24% річних від залишку суми непогашеної заборгованості, в зв`язку з чим банк після спливу строку кредитування правомірно нараховував 24% річних на суму залишку непогашеної заборгованості (проценти за неправомірне користування грошовими коштами).

26.01.2022 року на електронну адресу суду від ПрАТ «СК Інгосстрах» надійшли письмові пояснення на апеляційну скаргу.

В поданих поясненнях ПрАТ «СК Інгосстрах» зазначає, що категорично не погоджується із аргументами, зазначеними в апеляційній скарзі, оскільки, по-перше, апелянт просить апеляційний суд відхилити всі грошові вимоги ПрАТ «СК Інгосстрах», при цьому висуваючи заперечення лише щодо вимог із нарахування підвищеної процентної ставки, передбаченої ст. 625 Цивільного кодексу України.

ПрАТ «СК Інгосстрах» вважає, що апелянт поданням апеляційної скарги, виходячи з аргументів, якими він керується, обрав неналежний спосіб захисту своїх потенційно порушених прав, оскільки правові наслідки дій, вчинених боржником та іншими особами до порушення справи про банкрутство не належать до обставин (фактів), що підлягають з`ясуванню та оцінці судом під час розгляду вимог кредиторів у попередньому судовому засіданні.

При цьому, ПрАТ «СК Інгосстрах» підтримує висновки місцевого суду щодо наявності підстав для відмови Банку у визнанні його вимог щодо грошової винагороди в розмірі 269 525, 90 грн., а також відсотків нарахованих поза межами строку кредитування.

26.01.2022 року судове засідання не відбулось, в зв`язку з перебуванням головуючого судді Копитової О.С. у відпустці та ухвалою від 30.03.2022 року було призначено на 30.03.2022 року.

В зв`язку з введенням Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року воєнного стану в Україні та Указами Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» № 133/2022 від 14.03.2022 року, № 259/2022 від 18.04.2022 року, № 341/2022 від 17.05.2022 року та перебуванням головуючого судді Копитової О.С. у відпустці, розгляд справи, призначений на 30.03.2022 року не відбувся та ухвалою від 31.05.2022 року був призначений на 13.07.2022 року.

07.07.2022 року представником ПрАТ «СК Інгосстрах» подано клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, яке було задоволено ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.07.2022 року.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.07.2022 року розгляд справи відкладено на 21.09.2022 року.

30.08.2022 року через відділ документообігу суду від апелянта надійшли додаткові пояснення по справі.

В поданих поясненнях апелянт підтримує вимоги апеляційної скарги та додатково наголошує на помилковості висновків суду першої інстанції про те, що визначена договором винагорода не відповідає принципам справедливості, добросовісності і розумності через нібито те, що умовами кредитного договору фактично визначено додаткову плату, що створила ситуацію подвійної оплати за користування кредитом. Насправді, на думку банку, винагорода Банку за надані послуги не є подвійними відсотками, а має компенсаційний характер і її призначення полягає у тому, щоб покрити витрати Банку, понесені ним у зв`язку з наданням кредиту (через можливі валютні коливання), що є безперечним доходом банку від проведення своєї банківської діяльності. На обґрунтування своєї позиції Банк посилається на постанову судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.05.2022 року у справі № 904/5314/20.

Також апелянт додатково наголошує, що висновок суду першої інстанції про неможливість нарахування неустойки після закінчення строку кредитування або пред`явлення вимоги до позичальника не відповідає змісту ч.1 ст. 1050 Цивільного кодексу України, оскільки остання не поєднує можливість нарахування неустойки із строком кредитування та безумовно надає право кредитору здійснювати її нарахування у разі виникнення прострочення до дня фактичного повернення позикодавцеві грошових коштів. Можливість нарахування неустойки пов`язана з періодом прострочення зобов`язання, а не зі строком кредитування.

Стосовно кредиторських вимог ПрАТ «СК Інгосстрах» банк вказує, що станом на дату укладення договорів поруки (01.11.2016 року) ТОВ «Едельвейс+2007» вже було боржником перед АТ «КБ ПриватБанк», ТОВ ФК «Фінілон» за кредитними договорами і мало значну прострочену заборгованість за ними.

Тобто, боржник, маючи значну непогашену заборгованість за кредитними договорами, безоплатно та без видимої господарської мети взяло на себе додаткове фінансове зобов`язання за договорами поруки, не отримуючи за ці дії жодної фінансової вимоги для себе, чим значно погіршило своє і без того скрутне фінансове становище, що свідчить про фіктивність заявлених грошових вимог ПрАТ «СК Інгосстрах», оскільки такі фіктивні правочини не були і не могли бути спрямовані (через фінансове становище) на реальне настання правових наслідків, які ними передбачались - тобто на можливість солідарного виконання зобов`язання.

При цьому, Банк вказує, що за його позовами визнано недійсними договори поруки № 01/11-16-ЕД від 01.11.2016 року та № 01/11-16-ЕД2 від 01.11.2016 року.

08.09.2022 року на електронну адресу суду надійшло клопотання представника ПрАТ «СК Інгосстрах» про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 19.09.2022 року, у зв`язку з перебуванням судді Остапенка О.М, який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.09.2022 року, для розгляду справи сформовано колегію у складі головуючого судді: Копитової О.С. суддів: Грека Б.М., Сотнікова С.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.09.2022 року справу №910/14918/20 за апеляційною скаргою АТ «КБ ПриватБанк» на ухвалу господарського суду міста Києва від 27.09.2022 року прийнято до провадження у визначеному складі та призначено до розгляду на 21.09.2021 року.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.09.2022 року в задоволенні клопотання представника ПрАТ «СК Інгосстрах» про проведення судового засідання в режимі відеоконференції відмовлено.

21.09.2022 року від розпорядника майна боржника надійшло клопотання про розгляд справи без його участі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.09.2022 року розгляд справи №910/14918/20 за апеляційною скаргою АТ «КБ ПриватБанк» на ухвалу господарського суду міста Києва від 27.09.2022 року відкладено на 09.11.2022 року.

29.09.2022 року на електронну адресу суду надійшло клопотання представника ПрАТ «СК Інгосстрах» про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, яке ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.09.2022 року задоволено.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.11.2022 року розгляд справи №910/14918/20 за апеляційною скаргою АТ «КБ ПриватБанк» на ухвалу господарського суду міста Києва від 27.09.2022 року відкладено на 14.12.2022 року.

10.11.2022 року на електронну адресу суду надійшло клопотання представника ПрАТ «СК Інгосстрах» про проведення судового засідання в режимі відео конференції, яке ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.11.2022 року задоволено.

23.11.2022 року апелянтом подано пояснення щодо розрахунку процентів.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.12.2022 року розгляд справи №910/14918/20 за апеляційною скаргою АТ «КБ ПриватБанк» на ухвалу господарського суду міста Києва від 27.09.2022 року відкладено на 18.01.2023 року

В судове засідання 18.01.2023 року з`явились представник апелянта та ПрАТ «СК Інгосстрах» та надали пояснення по суті спору, інші представники та розпорядник майна в судове засідання не з`явилися, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, розпорядник майна подав клопотання про розгляд справи без його участі, в зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе прийняти постанову без участі їх представників.

В судовому засіданні 18.01.2023 року оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Згідно зі ст. 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Разом з тим, 21.04.2019 року набрав чинності Кодекс України з процедур банкрутства від 18.10.2018 року №2597-VIII, який введено в дію 21.10.2019 року, відтак в даному випадку застосуванню підлягають положення Кодексу України з процедур банкрутства.

Як встановлено вище, звертаючись з апеляційною скаргою банк не погоджується з ухвалою господарського суду міста Києва від 27.09.2021 року щодо розміру визнаних вимог АТ «КБ ПриватБанк», а також щодо визнаних судом першої інстанції вимог ПрАТ «СК Інгосстрах».

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, заслухавши пояснення сторін, що були надані під час апеляційного розгляду, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга АТ «КБ ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню, а оскаржувана ухвала зміні, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 47 Кодексу України з процедур банкрутства у попередньому засіданні господарський суд розглядає всі вимоги кредиторів, що надійшли протягом строку, передбаченого частиною першою статті 45 цього Кодексу, у тому числі щодо яких були заперечення боржника або розпорядника майна.

За результатами попереднього засідання господарський суд постановляє ухвалу, в якій зазначаються: розмір та перелік усіх визнаних судом вимог кредиторів, що вносяться розпорядником майна до реєстру вимог кредиторів; розмір та перелік не визнаних судом вимог кредиторів; дата проведення зборів кредиторів та комітету кредиторів; дата підсумкового засідання суду, на якому буде постановлено ухвалу про санацію боржника чи постанову про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, чи ухвалу про закриття провадження у справі про банкрутство або ухвалу про продовження строку процедури розпорядження майном та відкладення підсумкового засідання суду, яке має відбутися у строки, встановлені частиною другою статті 44 цього Кодексу.

Розпорядник майна за результатами попереднього засідання вносить до реєстру вимог кредиторів відомості про кожного кредитора, розмір його вимог за грошовими зобов`язаннями, наявність права вирішального голосу в представницьких органах кредиторів, черговість задоволення кожної вимоги.

Неустойка (штраф, пеня) враховується в реєстрі вимог кредиторів окремо від основних зобов`язань у шосту чергу.

Погашення неустойки (штрафу, пені) у справі про банкрутство можливе лише в ліквідаційній процедурі.

Ухвала попереднього засідання є підставою для визначення кількості голосів, які належать кожному конкурсному кредитору під час прийняття рішення на зборах (комітеті) кредиторів. Для визначення кількості голосів для участі у представницьких органах кредиторів зі складу вимог конкурсних кредиторів виключається неустойка (штраф, пеня).

У ст. 64 Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що кошти, одержані від продажу майна банкрута, спрямовуються на задоволення вимог кредиторів у наступному порядку:

1) у першу чергу задовольняються:

вимоги щодо виплати заборгованості із заробітної плати перед працюючими та звільненими працівниками банкрута, грошові компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки та додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, інші кошти, належні працівникам у зв`язку з оплачуваною відсутністю на роботі (оплата часу простою не з вини працівника, гарантії на час виконання державних або громадських обов`язків, гарантії і компенсації при службових відрядженнях, гарантії для працівників, що направляються для підвищення кваліфікації, гарантії для донорів, гарантії для працівників, що направляються на обстеження до медичного закладу, соціальні виплати у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності за рахунок коштів підприємства тощо), а також вихідна допомога, належна працівникам у зв`язку з припиненням трудових відносин та нараховані на ці суми страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та інше соціальне страхування, у тому числі відшкодування кредиту, отриманого на ці цілі;

вимоги щодо виплати заборгованості із компенсації збитків, завданих Державному бюджету України внаслідок виконання рішень Європейського суду з прав людини, постановлених проти України;

вимоги кредиторів за договорами страхування;

витрати, пов`язані з провадженням у справі про банкрутство в господарському суді;

витрати кредиторів на проведення аудиту, якщо аудит проводився за рішенням господарського суду за рахунок їхніх коштів;

2) у другу чергу задовольняються:

вимоги із зобов`язань, що виникли внаслідок заподіяння шкоди життю та здоров`ю громадян, шляхом капіталізації у ліквідаційній процедурі відповідних платежів, у тому числі до Фонду соціального страхування України за громадян, які застраховані в цьому фонді, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, зобов`язань із сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та інше соціальне страхування, крім вимог, задоволених позачергово, з повернення невикористаних коштів Фонду соціального страхування України, а також вимоги громадян - довірителів (вкладників) довірчих товариств або інших суб`єктів підприємницької діяльності, які залучали майно (кошти) довірителів (вкладників);

3) у третю чергу задовольняються:

вимоги щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів);

вимоги центрального органу виконавчої влади, що здійснює управління державним резервом;

4) у четверту чергу задовольняються вимоги кредиторів, не забезпечені заставою;

5) у п`яту чергу задовольняються вимоги щодо повернення внесків членів трудового колективу до статутного капіталу підприємства;

6) у шосту чергу задовольняються інші вимоги.

Щодо додаткових вимог АТ «КБ ПриватБанк» на суму 93 270, 54 грн. у відповідності до заяви від 13.01.2021 року.

Як убачається з матеріалів справи до господарського суду міста Києва надійшла заява від АТ «КБ ПриватБанк» про відкриття провадження у справі про банкрутство відносно ТОВ «Едельвейс+2007».

В поданій заяві про відкриття провадження у справі про банкрутство Банк просив визнати вимоги кредитора АТ «КБ ПриватБанк» до боржника ТОВ «Едельвейс+2007» в розмірі 10 540 593, 60 грн., з яких 5 522 215, 61 грн. - 4 черга задоволення, 5 018 377, 98 грн. - (пеня) - 6 черга задоволення, а також 21 020 грн. - судового збору ( 1 черга задоволення) та 45 000 грн. - авансування винагороди арбітражному керуючому 91 черга задоволення).

Обґрунтовуючи свої вимоги банк посилався на наявність заборгованості за кредитним договором № 25Э059Г від 14.06.2014 року та кредитним договором № 2Э060Г від 10.06.2014 року, укладеними між АТ «КБ ПриватБанк» та ТОВ «Едельвейс+2007».

Ухвалою господарського суду міста Києва від 02.12.2020 року визнано грошові вимоги АТ «КБ ПриватБанк» до боржника ТОВ «Едельвейс+2007» в розмірі 4 273 182, 95 грн., з яких 3 618 697, 25 грн. - основне зобов`язання, 654 215, 7 грн. - штрафні санкції.

В подальшому АТ «КБ ПриватБанк» заявлено додаткові грошові вимоги до боржника за вказаними договорами, що складаються з пені, нарахованої за період з 08.09.2020 року по 01.12.2020 року.

Як убачається з матеріалів справи, 10.06.2014 між ТОВ "Едельвейс+2007" (Позичальник) та ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» - Кредитор) був укладений Кредитний договір № 2Э059Г.

Відповідно до п.п. А.І., А.2, 1.1., 2.1.2 Кредитного договору № 2Э059Г AT КБ «ПриватБанк» за наявності вільних грошових коштів зобов`язався надати ТОВ «ЕДЕЛЬВЕЙС+2007» кредит у вигляді невідновлюваної кредитної лінії з лімітом 913 250,00 грн. на поповнення обігових коштів, у розмірі 0,00(нуль) гривень 00 копійок на сплату страхових платежів у випадках та у порядку, передбачених п.п. 2.1.5, 2.2.12 цього Договору, у розмірі 0,00(нуль) гривень 00 копійок для сплати за реєстрацію предметів застави у Державному реєстрі обтяження рухомого майна шляхом перерахування за реквізитами зазначеними в п. 2.1.1 цього Договору, у розмірі 0,00(нуль) гривень 00 копійок на сплату судових витрат, передбачених п.п. 2.2.15, 2.3.13, 5.8 цього Договору в обмін на зобов`язання ТОВ «ЕДЕЛЬВЕЙС+2007» щодо повернення кредиту, сплати процентів, винагороди, в обумовлені цим Договором терміни.

Згідно з Графіком зменшення поточного ліміту (Додаток № 1 до Кредитного договору 2Э059Г від 10.06.2014) було встановлено графік зменшення поточного ліміту. 10.05.2016 - поточний ліміт 903 250,00 грн., 10.06.2016 - поточний ліміт 0,00 грн.

Відповідно до п. п. А.6., А.7., А.8., 4.1., 4.2., 4.3. Кредитного договору № 2Э059Г за користування кредитом ТОВ «ЕДЕЛЬВЕЙС+2007» зобов`язалося сплачувати проценти у розмірі 12,00 % річних, датою сплати процентів є 26 число кожного поточного місяця, починаючи з 10.06.2014 року.

18.08.2014 року укладено Договір про внесення змін до Кредитного договору № 2Э059Г від 10.06.2014 року та збільшено ліміт цього Договору на 2 185 250,00 (два мільйони сто вісімдесят п`ять тисяч двісті п`ятдесят) гривень 00 копійок на поповнення обігових коштів.

30.12.2014 року було укладено Договір про внесення змін до Кредитного договору № 2Э059Г від 10.06.2014 року, та викладено зміст тексту Кредитного договору, про те, що ліміт цього Договору: 2 376 557,00 (два мільйони триста сімдесят шість тисяч п`ятсот п`ятдесят сім) гривень 00 копійок, на поповнення обігових коштів.

25.07.2016 року було укладено Договір про внесення змін до Кредитного договору № 2Э059Г від 10.06.2014 року, яким було внесені зміни до Кредитного договору в частині сплати Банку винагороди та відсотків за користування кредитом.

Порядок розрахунків затверджений п. 4 Кредитного договору

Відповідно до п. 4.1 Кредитного договору, за користування кредитом в період з дати списання коштів з позичкового рахунку до дати погашення кредиту згідно пп. 1.2, 2.2.3, 2.2.16, 2.2.17, 2.3.2, 2.4.1 Договору, Позичальник сплачує проценти за користування кредитом, зазначені у п. А.6 Договору.

Відповідно до п. 4.2 Договору та ст. 212 ЦК України при порушенні позичальником зобов`язань, передбачених пп. 1.2, 2.2.3, 2.2.16, 2.2.17, 2.3.2, 2.4.1 Договору, Позичальник сплачує Банку проценти за користування кредитом, зазначені у п. А.7 Договору.

Відповідно до умов п. А. 12 позичальник сплачує банку винагороду за користування кредитом. Розмір винагороди розраховується згідно з формулою, наведеною у п. 4.7 договору.

Згідно з п. 5.7. Кредитного договору терміни позовної давності за вимогами про стягнення кредиту процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені та штрафів за Кредитним договором встановлені сторонами тривалістю 15 років.

У порушення зазначених норм закону та умов Договору Боржник зобов`язання за вказаним Кредитним договором належним чином не виконав, а саме не сплатив необхідні кошти для погашення заборгованості.

Так, судом встановлено, що 21.08.2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. видано виконавчий напис щодо стягнення грошових коштів у розмірі 2 988 000,00 грн. з ТОВ «Едельвейс+2007», які є його боргом за Кредитним договором № 2Э059Г від 10.06.2014 року, укладеним між ним та ПАТ КБ «Приватбанк». Зазначено, що строком, за який провадиться стягнення, є з 10.06.2014 року по 16.08.2017 року.

20.09.2017 року Старшим державним виконавцем виконавчого округу м. Києва Колодчуком С.В. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 54702854 із виконання виконавчого напису Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. № 8244 від 21.08.2017 року.

Згідно з інформації про зазначене виконавче провадження з боржника не було стягнуто кошти за виконавчим написом нотаріуса № 8244 від 21.08.2017 року, а постановою старшого державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Палій Ю.О. від 19.12.2018 року було повернуто виконавчий документ.

Ухвалою про відкриття провадження по справі, судом визнано підтверджену виконавчим написом приватного нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. від 21.08.2017 року № 8244 заборгованість ТОВ «Едельвейс+2007» у розмірі 2 988 000,00 грн., з яких 2 985 000,00 грн. - заборгованість за Кредитним договором №2Э059Г від 10.06.2014, 3 000,00 грн. - витрати, пов`язані із вчиненням виконавчого напису.

Разом із цим, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав щодо визнання грошових вимог Банку в частині нарахованих після дострокового задоволення вимог Банку про стягнення всієї заборгованості за кредитним договором № 2Э059Г від 10.06.2014 процентів, винагороди та пені у розмірі 6 196 138,30 грн.

Тобто судом першої інстанції в ухвалі від 02.12.2020 року фактично вирішено питання щодо підставності нарахування пені за кредитним договором № 25Э059Г від 14.06.2014 року в період після 21.08.2017 року. Зазначена ухвала набрала законної сили та є чинною на дату прийняття оскаржуваного рішення.

За таких обставин підстав для задоволення апеляційної скарги в цій частині не вбачається. Додаткові вимоги банку в розмірі 81042,25 грн. щодо донарахованої пені за період з 08.09.2020 року по 01.12.2020 року відхиляються судом.

10.06.2014 року між ТОВ «ЕДЕЛЬВЕЙС +2007» (Позичальник) та ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є AT КБ «ПриватБанк» - Кредитор) був укладений Кредитний договір № 2Э060Г (далі - Кредитний договір № 2Э060Г).

Відповідно до п. п. А.І., А.2, 1.1., 2.1.2 Кредитного договору № 2Э060Г AT КБ «При ватБанк» за наявності вільних грошових коштів зобов`язався надати ТОВ «ЕДЕЛЬ ВЕЙС+2007» кредит у вигляді невідновлюваної кредитної лінії з лімітом 116 900,00 грн. на поповнення обігових коштів, в обмін на зобов`язання ТОВ «ЕДЕЛЬВЕЙС+2007» щодо пове рнення кредиту, сплати процентів, винагороди, в обумовлені цим Договором терміни.

Згідно з Графіком зменшення поточного ліміту (Додаток № 1 до Кредитного договору 2Э060Г від 10.06.2014 року) було встановлено графік зменшення поточного ліміту.

10.05.2016 року - поточний ліміт 106 900,00 грн., 10.06.2016 року - поточний ліміт 0,00 грн.

Відповідно до п. п. А.6., А.7., А.8., 4.1., 4.2., 4.3. Кредитного договору № 2Э060Г за користування кредитом ТОВ «ЕДЕЛЬВЕЙС+2007» зобов`язалося сплачувати проценти у ро змірі 12,00 % річних, датою сплати процентів є 26 число кожного поточного місяця, починаю чи з 10.06.2014 року.

Порядок розрахунків затверджений п. 4 Кредитного договору № 2Э060Г.

Відповідно до п. 4.1 Кредитного договору № 2Э060Г , за користування кредитом в пе ріод з дати списання коштів з позичкового рахунку до дати погашення кредиту згідно пп. 1.2, 2.2.3, 2.2.16, 2.2.17, 2.3.2, 2.4.1 Договору, Позичальник сплачує проценти за користування кредитом, зазначені у п. А.6 Договору.

Відповідно до п. 4.2 Договору та ст. 212 ЦК України при порушенні позичальником зо бов`язань, передбачених пп. 1.2, 2.2.3, 2.2.16, 2.2.17, 2.3.2, 2.4.1 Договору, Позичальник спла чує Банку проценти за користування кредитом, зазначені у п. А.7 Договору.

Відповідно до умов п. А. 12 позичальник сплачує банку винагороду за користування кредитом. Розмір винагороди розраховується згідно з формулою, наведеною у п. 4.7 договору.

Згідно з п. 5.7. Кредитного договору № 2Э060Г терміни позовної давності за вимога ми про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені та штрафів за Кредитним договором № 2Э060Г встановлені сторонами тривалістю 15 років.

30.12.2014 року було укладено Договір про внесення змін до Кредитного Договору № 2Э060Г від 10.06.2014 року та встановлено ліміт цього Договору: 414 356,00 (чотириста чотирнадцять тисяч триста п`ятдесят шість) гривень 00 копійок на поповнення обігових коштів.

25.07.2016 року було укладено Договір про внесення змін до Кредитного договору № 2Э060Г від 10.06.2014 року, яким було внесені зміни до Кредитного договору в частині сплати Банку винагороди та відсотків за користування кредитом.

У порушення зазначених норм закону та умов Договору Боржник зобов`язання за вка заним Кредитним договором належним чином не виконав, а саме не сплатив необхідні кошти для погашення заборгованості.

Перевіривши розрахунок заборгованості за вищевказаним Кредитним договором, суд першої інстанції в ухвалі про відкриття провадження зазначив, що погоджується із розміром заборгованості за кредитом - 402 830,77 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 228 136,48 грн., та 654 215,70 грн. - заборгованості за нарахованою пенею та відповідно визнав ці вимоги.

При цьому Банком заявлялась пеня за період з 29.02.2016 року по 08.09.2020 року.

В поданій заяві з додатковими вимогами банк просить визнати його кредитором боржника з частині нарахованої пені за період з 08.09.2020 року по 01.12.2020 року.

Суд першої інстанції відмовив банку в визнанні додаткових вимог з посиланням на той факт, що відповідно до умов кредитного договору № 2Э060Г від 10.06.2014 року строк кредитування становить 10.06.2016 року і відповідно нарахування пені в період після спливу строку кредитування є безпідставним.

При цьому, як зазначено вище в ухвалі про відкриття провадження по справі про банкрутство від 01.12.2020 року визнані вимоги Банку в частині нарахованої пені в період з 29.02.2016 року по 08.09.2020 року. Зазначена ухвала набрала законної сили та не скасована станом на дату прийняття постанови.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції помилково відмовлено в визнанні додаткових вимог щодо стягнення пені за період з 08.09.2020 року по 01.12.2020 року.

При цьому матеріали справи не містять доказів, що за вказаним договором банком вчинялись будь-які дії направлені на стягнення заборгованості, як то за виконавчим написом нотаріуса або в судовому порядку.

В зв`язку з чим додаткові вимоги Банку в частині донарахованої пені за період з 08.09.2020 року по 01.12.2020 року по кредитному договору № 2Э060Г від 10.06.2014 року на суму 12 228, 29 грн. визнаються апеляційним судом та підлягають включенню до реєстру вимог кредиторів.

Щодо забезпечених вимог АТ «КБ ПриватБанк» відповідно до заяви від 09.04.2021 року.

АТ КБ «Приватбанк» звернулося 09.04.2021 року до суду з заявою про визнання забезпечених грошових вимог до боржника на суму 241 696 400,68 грн.

Вимоги заяви обґрунтовані тим, що 14.03.2016 року між ТОВ «КАНДЕЛЛА» (позичальник) та ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» - кредитор) був укладений Кредитний договір № DNFTLKI06800 від 14.03.2016.

Даний Кредитний договір № DNFTLKI06800 був підписаний сторонами із використанням електронного цифрового підпису в порядку, передбаченому Законами України "Про електронні документи та електронний документообіг" та «Про електронний цифровий підпис».

Відповідно до п.п. А.1., А.2, 1.1., 2.1.2 Кредитного договору № DNFTLKI06800 Банк за наявності вільних грошових коштів зобов`язався надати ТОВ «КАНДЕЛЛА» кредит у вигляді невідновлюваної кредитної лінії з лімітом 215 000 000,00 грн. на поповнення обігових коштів, не пізніше 5 днів з моменту, зазначеного у третьому абзаці п. 2.1.2 цього Договору, в обмін на зобов`язання позичальника щодо повернення кредиту, сплати процентів, винагороди, в обумовлені цим Договором терміни. Ліміт кредитування на конкретну дату зазначений у п. А.2.1 цього Договору.

Згідно з Додатком 1 до Кредитного договору № DNFTLKI06800 від 14.03.2016 року зменшення поточного ліміт здійснюється згідно з Графіком зменшення поточного ліміту. встановлено графік зменшення поточного ліміту 13.02.2017 - 214 999 990,00 грн., 13.03.2017 - 0,00 грн.

Пунктом 2 Додатком 1 до Кредитного договору № DNFTLKI06800 погашення вважається здійсненим у встановлений строк, якщо різниця, на яку поточна заборгованість перевищує суму встановленого поточного ліміту на зазначену дату згідно з Графіком зменшення поточного ліміту, надійшла на рахунок у Банку не пізніше дати. встановленої Графіком зменшення поточного ліміту.

Відповідно до п. п. А.6., А.7., А.8., 4.1., 4.2., 4.3. Кредитного договору № DNFTLKI06800 за користування кредитом ТОВ «КАНДЕЛЛА» зобов`язалося сплачувати проценти у розмірі 12,00 % річних. Датою сплати процентів є 13.03.2017 року, якщо інше не передбачене п. 7.3 цього Договору. У випадку несплати процентів у зазначений термін вони вважаються простроченими (крім випадків розірвання цього Договору згідно з п. 2.3.2 цього Договору).

У подальшому, 06.05.2016 року сторонами укладено Договір про внесення змін до Кредитного договору № DNFTLKI06800 від 14.03.2016 року, де змінено п. А.8 Договору в частині дати сплати процентів - на 10.04.2017, а також викладено Додаток до Кредитного договору № DNFTLKI06800 від 14.03.2016 року в новій редакції, яким встановлено графік зменшення поточного ліміту: 10.06.2016 року - 167 000 000,00 грн., 10.09.2016 року -119 000 000,00 грн., 10.12.2016 року -71 000 000,00 грн., 10.03.2017 року -23 000 000,00 грн., 10.04.2017 року- 0,00 грн.

25.07.2016 року укладено Договір про внесення змін до Кредитного договору DNFTLKI06800 від 14.03.2016 року про те, що з 01.08.2016 року за користування кредитом позичальник сплачує банку відсотки за фіксованою процентною ставкою відповідно до умов пункту А.6, пункту А.7 Кредитного договору № DNFTLKI06800 та винагороду за користування кредитом.

Відповідно до п. 4.1 Кредитного договору, за користування кредитом в період з дати списання коштів з позичкового рахунку до дати погашення кредиту згідно пп. 1.2, 2.2.3, 2.2.16, 2.2.17, 2.3.2, 2.4.1 Договору, позичальник сплачує проценти за користування кредитом. зазначені у п. А.6 Договору.

Пунктом 4.2 Договору передбачено, що при порушенні позичальником зобов`язань, передбачених пп. 1.2, 2.2.3, 2.2.16, 2.2.17, 2.3.2, 2.4.1 Договору, позичальник сплачує Банку проценти за користування кредитом, зазначені у п. А.7 Договору.

Відповідно до умов п. А. 12 позичальник сплачує банку винагороду за користування кредитом. Розмір винагороди розраховується згідно з формулою, наведеною у п. 4.7 договору.

Згідно з п. 5.7. Кредитного договору терміни позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки пені та штрафів за Кредитним договором встановлені сторонами тривалістю 15 років.

Звернувшись з даною заявою про визнання забезпечених грошових вимог, Банк послався на наявність заборгованості ТОВ «КАНДЕЛЛА» у сумі 241 696 400,68 грн., з яких: 71 000 000,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 52 548 990,01 грн. - заборгованість по процентам, 117 877 884,77 грн. - заборгованість за пенею, 269 525,90 грн. - заборгованість за винагородою.

Частинами 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Укладений між Банком та ТОВ «КАНДЕЛЛА» Кредитний договір від 14.03.2016 року №DNFTLKI06800 за своєю правовою природою є кредитним договором, до положень якого також застосовуються приписи Цивільного кодексу України щодо позики.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 статті 1056-1 ЦК України встановлено, що розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина 2 статті 1050 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 ГК України).

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Відповідно до приписів статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Судом першої інстанції зазначено, що Договором про внесення змін від 25.07.2016 року до Кредитного договору № DNFTLKI06800 від 14.03.2016 року встановлено строк кредитування до 10.04.2017 року.

Місцевий суд відмовляючи в вимогах щодо нарахування відсотків, з посиланням на приписи ч. 1 ст. 1048 та ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України, а також постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 19.05.2020 року у справі №910/23028/17 дійшов висновку, що з огляду на те, що строк кредитування за Кредитним договором № DNFTLKI06800 від 14.03.2016 року становив до 10.04.2017 року та продовжений не був, Банк втратив право нараховувати після вказаного строку передбачені договором проценти та пеню за кредитом.

При цьому суд першої інстанції зазначив, що за період до прострочення з боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання, однак обґрунтував свою відмову тією обставиною, що в межах даної справи річні проценти на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України Банк не заявляв.

Розглядаючи апеляційну скаргу в цій частині колегія суддів звертає увагу на наступні обставини.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено вище відповідно до п. 4.1 Кредитного договору, за користування кредитом в період з дати списання коштів з позичкового рахунку до дати погашення кредиту згідно пп. 1.2, 2.2.3, 2.2.16, 2.2.17, 2.3.2, 2.4.1 Договору, позичальник сплачує проценти за користування кредитом. зазначені у п. А.6 Договору.

Пунктом 4.2 Договору передбачено, що при порушенні позичальником зобов`язань, передбачених пп. 1.2, 2.2.3, 2.2.16, 2.2.17, 2.3.2, 2.4.1 Договору, позичальник сплачує Банку проценти за користування кредитом, зазначені у п. А.7 Договору.

Згідно п. А.6 Договору за користування кредитом позичальник сплачує проценти у розмірі 12 % річних.

Пунктом А.7 визначено, що у випадку порушення позичальником будь-якого грошового зобов`язання позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 24% річних від суми залишку непогашеної заборгованості.

Пунктом А.8 Договору було визначено, що датою сплати процентів є 13.03.2017 року, якщо інше не передбачене п. 7.3 цього Договору. У випадку несплати процентів у зазначений термін вони вважаються простроченими (крім випадків розірвання цього договору згідно пп. 2.3.2).

Пунктом А.3 Договору встановлено, що термін повернення кредиту визначається згідно з графіком зменшення поточного ліміту (Додаток №1 до цього Договору).

06.05.2016 року сторонами підписано Договір про внесення змін до кредитного договору № DNFTLKI06800 від 14.03.2016 року, яким п. А.8 викладено в іншій редакції та визначено датою сплати процентів 10.04.2017 року, а також викладено в новій редакції Додаток №1 кредитного договору № DNFTLKI06800 від 14.03.2016 року, зокрема визначено кінцевою датою зменшення поточного ліміту 10.04.2017 року.

Як убачається з наданого апелянтом розрахунку, з 11.04.2017 року Банком припинено нарахування відсотків за ставкою 12 % річних у відповідності до п. А.6 Договору та в період з 11.04.2017 року нарахування відсотків здійснюється за ставкою 24% річних у відповідності до п. А.7 Договору.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Як встановлено вище, за умовами кредитного договору зі змінами та доповненнями сторони погодили, що термін повернення кредиту та сплати відсотків обумовлений датою зменшення поточного ліміту - 10.04.2017 року.

Відтак, у межах вказаного строку кредитування позичальник мав, зокрема використати кредит за цільовим призначенням, сплачувати проценти згідно умов договору та повернути кредит не пізніше 10.04.2017 року.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 18.01.2022 року №910/17048/17 та в постанові від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України.

При цьому, слід зазначити, що питання можливості нарахування відсотків за користування кредитом після закінчення строку дії кредитного договору та відповідно строку кредитування неодноразово було предметом дослідження Великої Палати Верховного Суду ( постанова від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13, постанова від 23.05.2018 року № 910/1238/17, постанова від 28.03.2018 року № 4444/9519/12, постанова від 31.10.2018 року № 202/4494/16-ц, постанова від 04.02.2020 року № 912/1120/16) і у постановах неодноразово вказувалось про те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.

Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за ч.1 ст. 1050 Цивільного кодексу України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.

За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені ст. 625 Цивільного кодексу України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання.

Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч.1 ст. 1048 Цивільного кодексу України і охоронна норма ч.2ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч.1 ст. 1048 Цивільного кодексу України, як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч.2ст. 625 Цивільного кодексу України, як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

В даному випадку, колегія суддів зважає, що розмір визначених в ст. 625 Цивільного кодексу України відсотків не є обов`язковим для сторін і частина друга зазначеної статті передбачає застосування такого розміру відсотків, якщо сторонами договору не визначено їх інший розмір.

Як встановлено вище, умовами Договору сторони визначити як розмір відсотків за правомірне користування кредитним коштами (12%) так і розмір відсотків, що нараховуються в разі прострочення виконання грошового зобов`язання (24%), що в повній мірі підпадає під дію ст. 625 Цивільного кодексу України.

На думку апеляційного суду, лише сам факт не здійснення посилання в поданій заяві Банку на приписи ст. 625 Цивільного кодексу України не може бути підставою для відхилення кредиторських вимог в частині нарахованих відсотків.

В даному випадку колегія суддів вважає слушним посилання банку на необхідність дотримання судом принципу - «jura novit curla» - «суд знає закон».

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку щодо наявності підстав для задоволення апеляційної скарги в цій частині та визнання вимог банку в частині нарахованих відсотків на суму 52 548 990,01 грн.

Також колегія суддів не погоджується з місцевим судом щодо відмови в частині нарахування пені на основний борг в розмірі 72 287 725, 99 грн.

Відповідно до умов Договору, зокрема п. 5.1, у випадку порушення Позичальником будь-якого з зобов`язань зі сплати процентів за користування кредитом, термінів повернення кредиту позичальник сплачує банку за кожен випадок прострочення пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у період,за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочки платежу.

Пунктом 5.4 Договору визначено, що нарахування неустойки за кожен випадок порушення зобов`язання, передбачених п. 5.1, п. 5.2, п. 5.3 цього Договору здійснюється протягом 15 років з дня коли відповідне зобов`язання повинно бути виконане позичальником.

Терміни позовної давності по вимогах по стягненню кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки-пені, штрафів за цим Договором встановлюються сторонами тривалістю в 15 років.

Відповідно до п. 6.2 Договору він діє в обсязі перерахованих коштів до повного виконання зобов`язань сторонами за цим Договором.

З урахуванням викладених обставин, колегія суддів вважає обґрунтованими вимоги Банку щодо пені нарахованої на суму основного боргу в розмірі 72 287 725, 99 грн.

В даному випадку колегія суддів враховує умови договору та правові висновки Великої Палати Верховного Суду викладені в Постановаї від 28.03.2018 року справа № 444/9519/12 та від 04.07.2018 року справа № 310/11534/13-ц.

При цьому колегія суддів не погоджується з вимогами банку стосовно визнання його кредитором боржника на суму пені нарахованої на відсотки за користування кредитом поза межами строку кредитування на суму 43 982 857,2 грн.

Судом встановлено, що нарахування відсотків поза межами строку кредитування відбувається у відповідності до приписів ст. 625 Цивільного кодексу України, в зв`язку з чим нарахування пені, визначеної умовами договору на відсотки нараховані поза межами строку дії договору є безпідставним.

Діючим законодавством не передбачено нарахування пені на відсотки визначені ст. 625 Цивільного кодексу України, оскільки самі по собі відсотки за вказаною статтею підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання.

Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання і нарахування на такі відсотки пені, як додаткового виду відповідальності є необґрунтованим.

Розглядаючи кредиторські вимоги банку суд першої інстанції відмовив банку в визнанні його вимог щодо винагороди в розмірі 269 525,9 грн.

За умовами Кредитного договору № DNFTLKI06800 від 14.03.2016 року (із внесеними змінами згідно додаткових угод), позичальник сплачує банку винагороду за користування кредитом. Розмір винагороди розраховується згідно з формулою, наведеною у п. 4.7 договору.

Суд першої інстанції відмовляючи в зазначених вимогах вказав, що зазначена в договорі формула має значну кількість змінних величин, з яких не можливо визначити точну суму або відсоток, які мають бути в подальшому сплачені та фактичну кінцеву сукупну вартість кредиту. Формула нарахування винагороди, також, не визначає максимальний розмір збільшення процентної ставки, що не відповідає частині 6 статті 1056-1 ЦК України.

Винагорода за користування кредитом за формулою, яка містяться в кредитному договорі та залежить від коефіцієнта зміни курсу гривні до долара США, не відповідає вимогам змінюваної процентної ставки.

Нарахування/виплата такої винагороди не може бути передбачена ні за що інше, як надання якихось послуг банком, і винагорода не може нараховуватися за належне виконання своїх обов`язків клієнтом (за користування кредитом), оскільки вона не може стосуватися чи враховувати проценти, які є самостійною платою за користування кредитними коштами

Колегія суддів при прийнятті рішення в цій частині звертається до правових висновків викладених Верховним Судом у складі колегії суддів судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду в Постанові від 25.05.2022 року по справі № 904/5314/20, зокрема в зазначеній постанові Верховний Суд відступив від правового висновку, викладеного в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.07.2021 року у справі № 910/14918/20 (тобто в цій самій справі при перегляді ухвали про відкриття провадження по справі про банкрутство), у якій касаційний суд погодився із висновками судів попередніх інстанцій щодо відхилення грошових вимог банку до боржника в частині нарахованої винагороди за користування кредитом із огляду також і на те, що свобода договору передбачає абсолютну прозорість всіх його елементів, чого не вбачається з редакції формули винагороди, яка залежить від коефіцієнта зміни курсу гривні до долара США, не відповідає вимогам змінюваної процентної ставки, має значну кількість змінних величин, з яких не можливо визначити точну суму або відсоток, які мають бути в подальшому сплачені та фактичну кінцеву сукупну вартість кредиту, а також, не визначає максимальний розмір збільшення процентної ставки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, зокрема є, договори та інші правочини.

В ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, які погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За своєю правовою природою кредитний договір є окремим видом цивільно-правових договорів, який визначає взаємні зобов`язання і відповідальність між комерційним банком і клієнтом з метою одержання останнім кредиту. Кредитний договір є консенсуальним, оплатним та двостороннім. Предметом кредитного договору є грошові кошти (кредит) в будь-якій валюті. Кредитний договір вважається укладеним з моменту досягнення згоди по всім істотним умовам договору.

Матеріалами справи підтверджено, що між АТ КБ «ПриватБанк» як позикодавцем та ТОВ «КАНДЕЛЛА», як позичальником було укладено кредитний договір - від 14.03.2016 року №DNFTLKI06800 в пунктs 4.7 якого сторони узгодили, що позичальник сплачує банку винагороду за користування кредитом у розмірі згідно з визначеними цими пунктами формули.

Згодом між сторонами була підписана додаткова угода від 25.07.2016 року до вказаного кредитного договору, якою, зокрема, сторони змінили формулу розрахунку винагороди, передбаченої в пункті 4.7 цього договору.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що боржник заперечень щодо викладених у п. 4.7 вказаного кредитного договору умов оплати за встановленою формулою ні під час укладення договору, ні під час підписання додаткової угоди від 25.07.2016 року, якою змінювалася формула розрахунку винагороди, не висловлював, питання про зміни умов договору не порушував. Не заперечував боржник і щодо заявлених до нього кредиторських вимог банку в цій частині.

Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що кредитний договір та додаткові угоди до нього є чинними і недійсними у встановленому законом порядку не визнавалися

Таким чином, сторони (банк та позичальник) погодили умови договору щодо сплати винагороди та встановили відповідні зобов`язання з урахуванням загальних принципів цивільного законодавства.

Відповідно до положень ст. 526 Цивільного кодексу України, ст. ст. 193, 198 Господарського кодексу України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов і порядку укладеного між сторонами договору та згідно з вимогами закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ч. 1 ст. 629 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Разом з тим, незгода позичальника з умовою договору про нарахування та сплату винагороди, на стадії виконання, за відсутності зауважень щодо змісту та умов договору під час його укладення та підписання додаткових угод до договору, не є підставою для визначення умов договору такими, що не підлягають виконанню під час вирішення спору про стягнення заборгованості за цим договором, в тому числі і під час розгляду заяв про грошові вимоги до боржника, оскільки суперечать принципам цивільного законодавства.

Як встановлено вище жодних зауважень з боку боржника відносно вказаних положень договору не виказувалось.

За таких обставин, кредиторські вимоги банку щодо винагороди в розмірі 269 525,9 грн. підлягають визнанню.

Поряд із цим, виконання зобов`язань ТОВ «КАНДЕЛЛА» за Кредитним договором № DNFTLKI06800 від 14.03.2016 року забезпечено Договорами застави акцій № DNFTLKI06800/DZ1 від 14.03.2016 року та № DNFTLKI06800/DZ4 від 14.03.2016 року, укладених між Банком (заставодержатель) та ТОВ «Едельвейс+2007» (заставодавець).

Відповідно до пунктів 1, 2, 2.2., 3 Договору застави акцій № DNFTLKI06800/DZ1 заставодавець надав в заставу Банку акції ПАТ «НВКІФ «Стандарт Преміум», юридична адреса: 49000, Дніпропетровська обл., м. Дніпропетровськ, вул. Дзержинського, будинок З З-В, код в (далі- емітент), що належать заставодавцю на праві власності, що підтверджується випискою вих. № 1.12.0.0 1/2 - 1466 про стан рахунку № НОМЕР_1 в цінних паперах на 02.03.2016 року, наданої заставодержателем (ліцензія серія АЕ № 263148 від 12.06.2013 року), що є зберігачем акцій (далі- предмет застави), акції, іменні прості бездокументарні в кількості 60 034 одиниць, заставна вартість одиниці - 1 252,00 грн., загальна заставна вартість 75 162 568,00 грн. Максимальний розмір вимоги, яка забезпечується заставою за цим договором, складає потрійну суму основного зобов`язання, згідно умов Кредитного договору (215 000 000,00 грн. х 3 = 645 000 000,00 грн).

За умовами пунктів 1, 2, 6 Договору застави акцій № DNFTLKI06800/DZ4 заставодавець надав в заставу Банку акції ПАТ «ЗНВКІФ «Стандарт Преміум», юридична адреса: 49000, Дніпропетровська обл., м. Дніпропетровськ, вул. Дзержинського, будинок 33-В, код в (далі- емітент), що належать заставодавцю на праві власності, що підтверджується випискою вих. № 1.12.0.0 1/2 - 1548 про стан рахунку № НОМЕР_2 в цінних паперах на 12.03.2016 року, наданої заставодержателем (ліцензія серія АЕ № 263148 від 12.06.2013 року), що є зберігачем акцій (далі- предмет застави), акції, іменні прості бездокументарні в кількості 13 044 одиниць, заставна вартість одиниці - 1 252,00 грн., загальна заставна вартість 16 331 088,00 грн. Максимальний розмір вимоги, яка забезпечується заставою за цим договором, складає потрійну суму основного зобов`язання, згідно умов Кредитного договору (215 000 000,00 грн. х 3 = 645 000 000,00 грн).

Відповідно до пунктів 2 Договорів застави за ними заставою забезпечується виконання зобов`язань ТОВ "КАНДЕЛЛА", що випливають з Кредитного договору № DNFTLKI06800 від 14.03.2016 з:

- повернення кредиту, наданого у вигляді відновлюваної кредитної лінії, з лімітом вказаним у п. А.2. Кредитного договору, з кінцевим терміном повернення кредиту, що визначений у п.п. А.2.1, А.З. Кредитного договору;

- сплати процентів за використання кредиту згідно п.п. А.6, А.7, А.8 Кредитного договору;

- сплати винагороди за відкриття позичкового рахунку згідно п. А.9 Кредитного договору;

- сплати винагороди за кредитне обслуговування згідно п. А.10 Кредитного договору;

- сплати винагороди за управління фінансовим інструментом згідно п. А. 11 Кредитного договору;

- сплати винагороди згідно п. 4.7 Кредитного договору;

- сплати пені при порушенні будь-якого із зобов`язань, передбачених п. 5.1 Кредитного договору;

- сплати штрафу згідно п.п. 5.2, 5.3, 5.8 Кредитного договору.

Відповідно до пунктів 1 Договорів застави заставодержатель має вищий пріоритет (переважне право) у випадку невиконання ТОВ «КАНДЕЛЛА» (позичальником) зобов`язань, забезпечених заставою, та (або) невиконання заставодавцем зобов`язань за цим договором, одержати задоволення за рахунок частки у статутному фонді, переважно перед іншими кредиторами позичальника та (або) заставодавця.

Пунктами 15.1, 15.2, 15.3 Договорів застави передбачено, що заставодержатель з метою задоволення своїх вимог має право звернути стягнення на предмет застави, у випадку, якщо в момент настання термінів виконання будь -якого із зобов`язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконанні. У випадку порушення заставодавцем зобов`язань за цим договором заставодержатель має право вимагати від позичальника дострокового виконання всіх зобов`язань за Кредитним договором, а в разі невиконання - звернути стягнення на предмет застави. Звернути стягнення на предмет застави незалежно від настання термінів виконання позичальником якого-небудь із зобов`язань за Кредитним договором, у випадках:

- порушення позичальником якого-небудь із зобов`язань, передбачених умовами Кредитного договору;

- порушення заставодавцем якого-небудь із зобов`язань за цим договором;

- порушення господарським судом справи про відновлення платоспроможності чи визнання банкрутом позичальника та (або) заставодавця, чи про визнання недійсними установчих документів позичальника та (або) заставодавця, чи про скасування державної реєстрації позичальника та (або) заставодавця;

- прийняття власником або компетентним органом рішення про ліквідацію Позичальника та (або) заставодавця;

- встановлення не відповідності дійсності відомостей, що містяться в Кредитному договорі, або в цьому Договорі.

- припинення (реорганізації, ліквідації) юридичної особи позичальника та (або) заставодавця;

У випадку звернення стягнення на предмет застави згідно з п.п. 15.1, 15.2, 15.3, 15.4 договорів застави заставодержатель має право задовольнити за рахунок предмету застави свої передбачені п.п. 2,4 цього Договору вимоги в повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення, враховуючи проценти, комісійні винагороди та інші платежі, відшкодування збитків, неустойку, витрати на здійснення забезпечених заставою вимог.

Відповідно до даних з Державного реєстру обтяжень рухомого майна на акції ПАТ «НВКІФ «Стандарт Преміум» 16.03.2016 року 10:08:49 за № 15737923 реєстратором Тісенковою Євгенією Леонідівною, Дніпропетровська філія державного підприємства «Національні інформаційні системи», зареєстроване обтяження на підставі Договору застави, серія та номер: DNFTLKI06800/DZ1, виданий: 14.03.2016, видавник: ПАТ КБ ПРИВАТБАНК. Об`єкт обтяження: Майно, Акції «Стандарт Преміум» в кількості 60 034 одиниць.

За даними з Державного реєстру рухомого майна на вказані акції 16.03.2016 року 10:11:35 за № 15737931 реєстратором Тісенковою Євгенією Леонідівною, Дніпропетровська філія державного підприємства "Національні інформаційні системи", зареєстроване обтяження на підставі договору застави, серія та номер: DNFTLKI06800/DZ4, виданий: 14.03.2016, видавник: ПАТ КБ ПРИВАТБАНК. Об`єкт обтяження: Майно, Акції «Стандарт Преміум» в кількості 13 044 одиниць.

Відповідно до ст. 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Частиною першою статті 583 ЦК України визначено, що заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель); відповідні положення наведено також у частині другій статті 11 Закону України «Про заставу», за якою заставодавцем може бути як сам боржник, так і третя особа (майновий поручитель).

Згідно зі статтею 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

За змістом частини першої статті 584 ЦК України, частини першої статті 12 Закону України «Про заставу» у договорі застави визначаються суть, розмір та строк виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, опис предмета застави, а також інші умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута угода.

За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором застави (частина друга статті 589 ЦК України, стаття 19 Закону України «Про заставу»).

Відповідно до викладеної в постанові Верховного Суду від 04.02.2021 у справі № 904/1360/19 правової позиції вимоги забезпеченого кредитора, якщо інше не обумовлено договором застави (іпотеки) та немає заяви такого кредитора про повну чи часткову відмову від забезпечення, до майнового поручителя, який не є боржником в основному зобов`язанні, є забезпеченими в цілому незалежно від облікової оцінки заставного (іпотечного) майна визначеної сторонами в договорі застави (іпотеки).

Таким чином, оскільки загальний розмір боргу ТОВ «КАНДЕЛЛА» становить 197782357,43 грн. за Кредитним договором № DNFTLKI06800 від 14.03.2016 року, виконання зобов`язань за яким забезпечено Договорами застави акцій №DNFTLKI06800/DZ1 від 14.03.2016 року та № DNFTLKI06800/DZ4 від 14.03.2016 року, укладеними між Банком (заставодержатель) та ТОВ «Едельвейс+2007» (заставодавець), відповідні вимоги Банку є забезпеченими на повну суму боргу.

З огляду на встановлені обставини, суд колегія суддів приходить до висновку про визнання АТ КБ «ПриватБанк» кредитором боржника на суму 197782357,43 грн. - вимоги, забезпечені заставою боржника.

Поряд з вищеописаною заборгованістю, визнанню також підлягають судові витрати кредитора у розмірі 4 540,00 грн.

У задоволенні решти вимог у розмірі 43 995 085, 5 грн. слід відмовити.

Поряд з вищеописаною заборгованістю визнанню також підлягають вимоги АТ КБ «Приватбанк» у розмірі 4 273 182,95 грн. (3 618 967,25 грн. - основне зобов`язання, 654 215,70 грн. - штрафна санкція) визнані безспірними ухвалою господарського суду міста Києва про відкриття провадження у справі про банкрутство від 02.12.2020 року у справі №910/14918/20.

Поряд з вищеописаною заборгованістю, також підлягає включенню судовий збір, сплачений за подання заяви про порушення провадження у справі та визнання кредитором у розмірі 21020,00грн. та витрати на сплату авансування арбітражного керуючого у розмірі 45 000,00грн.- перша черга.

Крім того, визнанню підлягають додаткові вимоги Банку в частині нарахованої пені, визнані апеляційним судом на суму 12 228, 29 грн.

Отже, загальна сума, яка підлягає включенню до реєстру вимог кредиторів боржника становить 202 138 328,67 грн.

Щодо вимог апеляційної скарги в частині кредиторських вимог ПрАТ СК «Інгосстрах» встановлено наступне.

ПрАТ СК «Інгосстрах» звернулося із заявою про визнання його кредитором боржника на суму 454 797 717,75 грн.

На обґрунтування заявлених вимог зазначило наступне.

Між ПрАТ СК «Інгосстрах» (страховик), АТ КБ «ПриватБанк» (страхувальник) укладено договір страхування кредитів від 01.04.2013 року № 13/04/01-01К, відповідно до пункту 1.1 якого предметом договору страхування є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать законодавству України, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням майном страхувальника.

Згідно з пунктом 1.2 договору страхування кредитів страховик зобов`язується у разі настання страхового випадку відшкодувати страхувальнику завдані збитки у межах страхової суми в порядку і на умовах, передбачених цими договорами, а страхувальник зобов`язується своєчасно сплатити страховий платіж та виконувати інші умови цих договорів.

Предметом страхування є майнові інтереси страхувальника, пов`язані зі збитками, які можуть бути завдані страхувальнику внаслідок невиконання (або неналежного виконання) позичальниками, вказаними в додатках до договору, своїх обов`язків, передбачених кредитними договорами між страхувальником та позичальниками (надалі - кредитні договори) щодо своєчасного, повного повернення ними кредитів. Застрахованими по цьому договору є кредитні договори згідно додатків до договору (пункт 2.1 договору страхування кредитів).

Пунктом 3.1 договору страхування кредитів визначено, що страховим випадком за цим договором є невиконання (неналежне виконання) позичальниками своїх обов`язків перед страхувальником, передбачених кредитними договорами, а саме: неповернення або часткове неповернення позичальниками кредитів у встановлені кредитними договорами строки, невиплата позичальниками в повному обсязі і в установлені кредитним договором строки процентів за користування кредитом. При настанні страхового випадку страховик сплачує страхувальнику обумовлене договором страхування страхове відшкодування.

Відповідно до додатку № 1 до договору страхування кредитів від 01.04.2013 року №13/04/01-01К за даним договором застрахований, зокрема, наданий ТОВ «ДОЛМА» кредит на суму боргу 14 000 000,00 грн., страхова сума за яким становить 15 500 000,00 грн., кредит на суму 10 000 000,00 грн. і страховою сумою 12 400 000,00 грн. та кредит на суму 9 000 000,00 грн., страхова сума за яким становить 765 000,00 грн.

31.10.2013 року та 08.11.2013 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до ПрАТ «СК «Інгосстрах» із заявами про страхову подію, в яких зазначило про непогашення ТОВ «Долма» у строк до 26.10.2013 року за кредитним договором від 26.12.2012 року № Т001/12Г/С частки кредиту в сумі 10 000 000,00 грн. та 2 859 500,00 грн. процентів.

18.12.2013 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до ПрАТ «СК «Інгосстрах» із заявою про страхову подію, в якій зазначило про не погашення ТОВ «Долма» у строк до 10.12.2013 року частки кредиту в сумі 14 000 000,00 грн. та 1 287 625,04 грн. нарахованих відсотків.

У зв`язку з цим ПрАТ «СК «Інгосстрах» здійснено виплату страхового відшкодування ТОВ «Долма» на суму 12 400 000,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями від 04.11.2013 року №3500 та від 13.11.2013 № 3607.

Відтак, 26.11.2013 року ПрАТ «СК «Інгосстрах» звернулося до ТОВ «Долма» з листом № 26-11/02-01 щодо регресного права вимоги на суму 12 400 000,00 грн.

18.12.2013 року ПрАТ «СК «Інгосстрах» складено страховий акт № 1459 Б/К, відповідно до якого порушення ТОВ «Долма» умов кредитного договору від 28.09.2012 № КД-518Г та не повернення в строк до 10.12.2013 АТ КБ «Приватбанк» частки кредиту в сумі 14 000 000,00 грн. та нарахованих відсотків у розмірі 1 343 625,04 грн. внаслідок неплатоспроможності визнано страховим випадком та прийнято рішення виплатити страхове відшкодування в розмірі 15 343 625,04 грн.

У зв`язку з цим ПрАТ «СК «Інгосстрах» здійснено виплату страхового відшкодування ТОВ "Долма" на суму 15 343 625,04 грн., що підтверджується платіжними дорученнями від 18.12.2013 року № 3442 та № 3446 із зазначеним у призначеннях платежів страхового акту від 18.12.2013 року № 1459 Б/К.

Надалі, ПрАТ «СК «Інгосстрах» звернулося до ТОВ «Долма» з листом від 20.12.2013 року № 20-12/02-21 щодо отриманого права регресної вимоги внаслідок виплати 18.12.2013 року страхового відшкодування в сумі 15 343 625,04 грн. за договором страхування кредитів від 01.04.2013 року № 13/04/01-01К.

У відповідь на даний лист ТОВ «Долма» листом від 23.12.2013 року № 2013/12/23-1 повідомило, що не має можливості відшкодувати ПрАТ «СК «Інгосстрах» грошові кошти в сумі 27 743 625,04 грн.

26.12.2013 року між ПрАТ «СК «Інгосстрах» (кредитор) та ТОВ «Долма» (боржник) укладено угоду про добровільне погашення заборгованості, відповідно до умов якої боржник визнає, що його заборгованість перед кредитором на момент укладення даної угоди становить 27 743 625,04 грн., яка буде погашена шляхом перерахування коштів на поточний рахунок кредитора протягом 3 (трьох) років з моменту укладення цієї угоди до 26.12.2016.

АТ КБ «Приватбанк» звернулося 11.03.2014 року до ПрАТ "СК "Інгосстрах" із заявою про страхову подію, в якій зазначило про не погашення ТОВ «Долма» у строк до 26.02.2014 частки кредиту в сумі 9 000 000,00 грн. та 1 072 000,00 грн. нарахованих відсотків.

11.03.2014 року ПрАТ «СК «Інгосстрах» складено страховий акт № 1467 Б/К, відповідно до якого порушення ТОВ «Долма» умов кредитного договору від 26.12.2012 року № Т001/12Г/С та не повернення в строк до 26.02.2014 року АТ КБ «Приватбанк» частки кредиту в сумі 9 000 000,00 грн. та нарахованих відсотків у розмірі 1 126 000,00 грн. внаслідок неплатоспроможності визнано страховим випадком та прийнято рішення виплатити страхове відшкодування в розмірі 10 126 000,00 грн.

ПрАТ «СК «Інгосстрах» здійснено виплату страхового відшкодування ТОВ «Долма» на суму 10 126 000,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями від 11.03.2014 року № 850 та № 853 із зазначеним у призначеннях платежів страхового акту від 11.03.2014 року № 1467 Б/К.

Надалі, ПрАТ «СК «Інгосстрах» звернулося до ТОВ «Долма» з листом від 13.03.2014 року № 13-03/02-01 щодо отриманого права регресної вимоги внаслідок виплати 11.03.2014 року страхового відшкодування в сумі 10 126 000,00 грн. за договором страхування кредитів від 01.04.2013 року № 13/04/01-01К.

У відповідь на даний лист ТОВ «Долма» листом від 18.03.2014 року № 2014/03/18-1 повідомило, що не має можливості відшкодувати ПрАТ «СК «Інгосстрах» грошові кошти в сумі 10 126 000,00 грн.

Відтак, 20.03.2014 між ПрАТ «СК "Інгосстрах» (кредитор) та ТОВ «Долма» (боржник) укладено угоду про добровільне погашення заборгованості, відповідно до умов якої боржник визнає, що його заборгованість перед кредитором на момент укладення даної угоди становить 10 126 000,00 грн., яка буде погашена шляхом перерахування коштів на поточний рахунок кредитора протягом 3 (трьох) років з моменту укладення цієї угоди до 20.03.2017 року.

У подальшому, 01.11.2016 року між ПрАТ «СК «Інгосстрах» (кредитор) та ТОВ «Едельвейс+2007» (поручитель) укладено договір поруки № 01/11-16-ЕД, у відповідності до якого поручитель поручається перед кредитором за виконання обов`язку ТОВ «Долма», (надалі іменується «боржник») щодо оплати (компенсації) витрат кредитора, пов`язаних зі сплатою страхового відшкодування (регресної вимоги) у відповідності до договору страхування кредитів від 01.04.2013 року № 13/04/01-01К у розмірі 10 126 000,00 грн., що виникли у зв`язку з виконання кредитором обов`язків боржника перед АТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором від 26.12.2012 року № Т001/12Г/С та додатково зазначені в угоді про добровільне погашення заборгованості від 20.03.2014 року.

Також, 01.11.2016 року між ПрАТ «СК «Інгосстрах» (кредитор) та ТОВ «Едельвейс+2007» (поручитель) укладено договір поруки № 01/11-16-ЕД2, за умовами якого поручитель поручається перед кредитором за виконання обов`язку ТОВ «Долма», (надалі іменується «боржник») щодо оплати (компенсації) витрат кредитора, пов`язаних зі сплатою страхового відшкодування (регресної вимоги) у відповідності до договору страхування кредитів від 01.04.2013 № 13/04/01-01К у розмірі 27 743 625,04 грн., що виникли у зв`язку з виконання кредитором обов`язків боржника перед АТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором від 26.12.2012 року № Т001/12Г/С та додатково зазначені в угоді про добровільне погашення заборгованості від 26.12.2013 року.

Згідно з пунктами 1.2 договорів поруки у випадку порушення боржником обов`язку за основними договорами (Угодою про добровільне погашення заборгованості), боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Пунктами 2.4 договорів поруки сторони підтверджують, що строк позовної давності щодо зобов`язань сторін, які виникають за основним договором та/або цим договором, в тому числі у випадку нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язань за основним договором та/або цим договором, становить п`ятнадцять років.

Відповідно до пунктів 3.1 договорів поруки поручитель зобов`язаний у разі порушення боржником забезпеченого порукою обов`язку за основним договором, самостійно виконати зазначений обов`язок боржника перед кредитором шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок кредитора, не пізніше строку встановленого у п.1.1 договорів.

У зв`язку з невиконанням ТОВ «Долма» своїх зобов`язань, ПрАТ «СК «Інгосстрах» зверталося до ТОВ «Едельвейс+2007», як поручителя, з вимогою від 05.12.2019 року № 05/12-19-7 про сплату боргу.

У відповіді від 06.12.2019 року № 06-12/2019 ТОВ «Едельвейс+2007» повідомило ПрАТ «СК «Інгосстрах» про відсутність можливості погасити заборгованість у сумі 37 869 625,04 грн.

У відповідності до ст. 27 Закону України «Про страхування» зазначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Статтею 990 Цивільного кодексу України, що кореспондується з частиною 1 статті 25 Закону України «Про страхування» передбачено, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Аналогічні положення містяться в ст. 993 Цивільного кодексу України, в якому зазначається, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Положення ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України також передбачають, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Із матеріалів справи вбачається, що на виконання договорів страхування кредитів від ПрАТ «СК «Інгосстрах» здійснило страхові виплати за застрахованими кредитними договорами на рахунок ТОВ «Долма», за виконання зобов`язань якими поручилося ТОВ «Едельвейс+2007».

Умовами укладених 01.11.2016 року між ПрАТ «СК «Інгосстрах» (кредитор) та ТОВ «Едельвейс+2007» (поручитель) договорів поруки № 01/11-16-ЕД та № 01/11-16-ЕД2 передбачено, що поручитель поручається перед кредитором за виконання обов`язку ТОВ «Долма» щодо оплати (компенсації) витрат кредитора, пов`язаних зі сплатою страхового відшкодування (регресної вимоги) у відповідності до договору страхування кредитів від 01.04.2013 року у загальному розмірі 37 869 625,04 грн.

Частинами 1 та 2 ст. 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з частинами 1-2 ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Частинами 1 та 2 ст. 554 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Позаяк, умовами договору поруки визначено, що поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед кредитором за порушення виконання зобов`язань по кредитному договору.

У зв`язку з тим, що ТОВ «Долма» не здійснили оплату (компенсацію) витрат ПрАТ "СК "Інгосстрах", пов`язаних зі сплатою страхового відшкодування (регресної вимоги) у відповідності до договорів страхування кредитів від 01.04.2013 № 13/04/01-01К ПрАТ "СК "Інгосстрах" звернулося з відповідною вимогою до поручителя ТОВ "Едельвейс+2007".

Таким чином, з огляду на невиконання ТОВ "Долма" зобов`язань, поручителем за якими є ТОВ "Едельвейс+2007", останнє на підставі ст. 553, 554 ЦК України зобов`язано здійснити виконання забезпечених ним зобов`язань.

Із наведеного ПрАТ "СК "Інгосстрах" розрахунку заборгованості слідує, що за наслідками непогашення регресної вимоги ТОВ "Долма" сума боргу за угодою про добровільне погашення заборгованості від 20.03.2014 становить 10 126 000,00 грн., за угодою про добровільне погашення заборгованості від 26.12.2013 сума боргу становить 27 743 625,04 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

За ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до положень ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У той же час, відповідно до пункту 3.5 договорів поруки від 01.11.2016 № 01/11-16-ЕД та № 01/11-16-ЕД2 у разі прострочки поручителем виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора за цим договором, поручитель зобов`язаний сплатити на користь кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. При простроченні поручителем виконання грошового зобов`язання перед кредитором на строк більше 10 календарних днів розмір процентів, встановлений ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, застосовується в розмірі 360 процентів річних.

Доводи апеляційної скарги, як і запеченення, що були подані банком до суду першої інстанції фактично зводяться до того, що встановлення в договорі 360 % річних порушує принцип добросовісності та є зловживанням правом, а вказані угоди є фіктивними та не повинні враховуватись судом.

Проте суд наголошує, що за положеннями ст. 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

У даному випадку сторонами використано надане ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України право на зміну розміру процентів річних, що підлягають сплаті при простроченні виконання грошового зобов`язання.

Нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Під час апеляційного розгляду Банком подано пояснення та докази на підтвердження того, що Банк звернувся з позовами до господарського суду міста Києва про визнання недійсними договорів поруки № 01/11-16-ЕД від 01.11.2016 року, № 01/11-16-ЕД2 від 01.11.2016 року та :

- рішенням господарського суду міста Києва від 11.07.2022 року у справі № 910/14918/20 (910/17720/21) було визнано недійсним з моменту укладання договір поруки від 11.11.2016 року № 01/11-16-ЕД, укладений між ТОВ «Едельвейс+2007» та ПрАТ СК «Інгосстрах»;

- рішенням господарського суду міста Києва від 29.08.2022 року у справі № 910/14918/20 (910/17697/21) було визнано недійсним з моменту укладання договір поруки від 11.11.2016 року № 01/11-16-ЕД2, укладений між ТОВ «Едельвейс+2007» та ПрАТ СК «Інгосстрах».

З урахуванням вказаних фактів, апелянт просить відмовити в визнанні кредиторських вимог ПрАТ СК «Інгосстрах» в повному обсязі.

Колегія суддів враховує всі заперечення апелянта, а також прийняті судом першої інстанції рішення, якими оспорювані угоди визнані недійсними, однак вважає за необхідне зауважити апелянту на межах розгляду апеляційних скарги та врахування судом апеляційної інстанції обставин, фактів та доказів які не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

В контексті даних процесуальних норм апеляційний суд перевіряє ухвалу суду першої інстанції на відповідність її закону та визначає дотримання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права виходячи з обставин і доказів, які були відомі суду першої інстанції на дату прийняття оспорюваної ухвали.

В зв`язку з викладеним, враховуючи, що рішення господарського суду міста Києва, якими спірні договори поруки були визнані недійсними прийняті вже після прийняття судом першої інстанції оскаржуваної ухвали та встановлені в них фактичні обставини не були відомі суду першої інстанції під час розгляду справи, суд апеляційної інстанції їх не враховує при прийнятті постанови.

При цьому, слід зазначити, що встановлені судом факти, не позбавляють Банк права звернутись до суду першої інстанції з заявою про перегляд прийнятого судом першої інстанції рішення за нововиявленими обставинами за наявності підстав визначених ст. 320 Господарського процесуального кодексу України.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вимог Банку в цій частині та погоджується з місцевим судом про визнання ПрАТ СК «Інгосстрах» кредитором боржника на суму 454 797 717,75 грн. з віднесенням до вимог четвертої черги задоволення.

Поряд з вищеописаною заборгованістю, визнанню також підлягають судові витрати кредитора у розмірі 4 540,00 грн.

За викладених обставин ухвала суду підлягає зміні в частині вимог Банку, а саме вимоги банку підлягають визнанню в загальному розмірі: 202 138 328,67 грн., з яких: 70 560,00 грн. - вимоги першої черги, 36 189 67,25 грн. - вимоги четвертої черги, 666 443,99 вимоги шостої черги, 197 782 357,43 грн. - вимоги забезпечені заставою; вимоги Банку на суму 43 995 085, 5 грн. відхиляються судом.

Ухвала суду в частині кредиторських вимог ПрАТ СК «Інгосстрах» залишається апеляційним судом без змін.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За приписами ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Керуючись ст.ст.253-255, 269, 275, 277 281-284 Господарського процесуального кодексу України та Кодексом України з процедур банкрутства, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу акціонерного товариства "Комерційний банк "ПриватБанк" на ухвалу господарського суду міста Києва від 27.09.2021 року

у справі №910/14918/20 в частині розміру визнаних грошових вимог акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" - задовольнити частково.

2.Ухвалу господарського суду міста Києва від 27.09.2021 року у справі №910/14918/20 в частині розміру визнаних грошових вимог акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" змінити.

3.Абзац 1 пункту 1 резолютивної частини ухвали господарського суду міста Києва від 27.09.2021 року у справі №910/14918/20 викласти наступним чином:

Визнати кредитором у справі №910/14918/20 по відношенню до боржника:

- акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" з грошовими вимогами на суму: 202 138 328,67 грн., з яких: 70 560,00 грн. - вимоги першої черги, 3618967,25 грн. - вимоги четвертої черги, 666 443,99 вимоги шостої черги, 197 782 357,43 грн. - вимоги забезпечені заставою;

- п. 9 резолютивної частини резолютивної частини ухвали господарського суду міста Києва від 27.09.2021 року у справі №910/14918/20 викласти наступним чином:

Відмовити акціонерному товариству Комерційний банк "Приватбанк" у визнанні кредитором на суму 43 995 085, 5 грн.

4.Апеляційну скаргу акціонерного товариства "Комерційний банк "ПриватБанк" на ухвалу господарського суду міста Києва від 27.09.2021 року

у справі №910/14918/20 в частині визнання грошовим вимог приватного акціонерного товариства Страхова компанія "ІНГОССТРАХ" залишити без задоволення.

5. Ухвалу господарського суду міста Києва від 27.09.2021 року у справі №910/14918/20 в частині визнання грошовим вимог приватного акціонерного товариства Страхова компанія "ІНГОССТРАХ" залишити без змін.

6.Копію постанови суду надіслати учасникам провадження у справі.

7.Справу повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок касаційного оскарження передбачено ст. 287 ГПК України та ст. 9 Кодексу України з процедур банкрутства.

В зв`язку з перебуванням судді Сотнікова С.В. у відпустці повний текст постанови складено та підписано 13.02.2023 року.

Головуючий суддя О.С. Копитова

Судді С.В. Сотніков

Б.М. Грек