РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.02.2023Справа № 910/4162/22

Господарський суд міста Києва у складі судді Турчина С.О. за участю секретаря судового засідання Шкорупеєва А.Д., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (КИЇВСЬКОЇ МІСЬКОЇ ДЕРЖАВНОЇ АДМІНІСТРАЦІЇ) "КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО"

до Комунального підприємства "КЕРУЮЧА КОМПАНІЯ З ОБСЛУГОВУВАННЯ ЖИТЛОВОГО ФОНДУ ШЕВЧЕНКІВСЬКОГО РАЙОНУ М.КИЄВА"

про стягнення 20768,62 грн

Представники сторін:

від позивача: Ярмоленко С.В.

від відповідача: Джумурат В.Т.

РОЗГЛЯД СПРАВИ СУДОМ

Короткий зміст позовних вимог.

Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (КИЇВСЬКОЇ МІСЬКОЇ ДЕРЖАВНОЇ АДМІНІСТРАЦІЇ) "КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства "КЕРУЮЧА КОМПАНІЯ З ОБСЛУГОВУВАННЯ ЖИТЛОВОГО ФОНДУ ШЕВЧЕНКІВСЬКОГО РАЙОНУ М.КИЄВА" про стягнення 20768,62 грн заборгованості, з яких 20162,89 грн основного боргу, 455,72 грн інфляційних втрат та 150,01 грн 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем, як споживачем теплової енергії у нежитловому приміщенні площею 36,2 кв.м. за адресою м. Київ, вул. Салютна, 10, зобов`язань з оплати фактично спожитої теплової енергії.

Процесуальні дії у справі, розгляд заяв, клопотань

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.06.2022 дану позовну заяву залишено без руху.

29.06.2022 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 04.07.2022 прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі №910/4162/22, розгляд справи постановив здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання).

18.07.2022 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

22.07.2022 позивач подав до суду відповідь на відзив.

04.08.2022 до суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.

09.08.2022 позивач подав до суду додаткові пояснення по справі.

11.08.2022 до суду від позивача та відповідача надійшло спільне клопотання про зупинення провадження у справі №910/4162/22 на час проведення сторонами медіації строком на дев`яносто днів з дня постановлення судом ухвали.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.09.2022 задоволено клопотання Комунального підприємства виконавчого органу Київради (КИЇВСЬКОЇ МІСЬКОЇ ДЕРЖАВНОЇ АДМІНІСТРАЦІЇ) "КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО" та Комунального підприємства "КЕРУЮЧА КОМПАНІЯ З ОБСЛУГОВУВАННЯ ЖИТЛОВОГО ФОНДУ ШЕВЧЕНКІВСЬКОГО РАЙОНУ М.КИЄВА" про зупинення провадження у справі №910/4162/22, провадження у справі № 910/4162/22 зупинено строком на дев`яносто днів з дня постановлення судом цієї ухвали.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.01.2023 поновлено провадження у справі № 910/4162/22, призначено судове засідання у справі № 910/4162/22 на 02.02.2023.

02.02.2023 від позивача надійшло клопотання про долучення доказів.

02.02.2023 від відповідача надійшла заява про визнання причин неявки відповідача в судове засідання поважними та відкладення розгляду справи.

У судовому засіданні 02.02.2023 суд протокольною ухвалою визнав поважними причини неподання доказів у встановлений законом строк, встановив позивачу строк для надання доказів та задовольнив клопотання позивача про долучення доказів.

У судовому засіданні 02.02.2023 суд задовольнив клопотання відповідача про відкладення розгляду справи та постановив протокольну ухвалу про відкладення судового засідання по суті на 16.02.2023.

15.02.2023 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про відкладення розгляду справи.

16.02.2023 через відділ діловодства суду від позивача повторно надійшла заява про відкладення розгляду справи.

16.02.2023 через відділ діловодства суду від відповідача надійшли пояснення по справі.

У судове засідання 16.02.2023 прибули представники позивача та відповідача.

Представник позивача у судовому засіданні 16.02.2023 надав пояснення по суті позовних вимог, просив суд позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні 16.02.2023 проти позовних вимог заперечив, надав пояснення по суті заперечень.

У судовому засіданні 16.02.2023 відповідно до ст.240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ПОЗИЦІЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Позиція позивача.

Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідно до розпорядження Київської міської державної адміністрації від 27.12.2017 № 1693 "Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001 та розпорядження Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.04.2018 № 591 позивач є постачальником теплової енергії з 01.05.2018.

Позивачем здійснено постачання теплової енергії до будинку за адресою: м. Київ, вул. Салютна, 10, на підтвердження чого надано корінці нарядів на включення та відключення будинку на опалювальний сезон та відомості споживання теплової енергії.

За твердженнями позивача, відповідач є балансоутримувачем нежитлового приміщення площею 36,2 кв. м. за адресою: м. Київ, вул. Салютна, 10 та має заборгованість за фактично спожиту теплову енергію за період з вересня 2021 по грудень 2021 включно у розмірі 20162,89 грн.

В підтвердження своїх позовних вимог позивач посилається на довідки про нарахування за теплову енергію, облікові картки, акти приймання-передавання товарної продукції.

Звертаючись до суду із позовом, позивач просить стягнути з відповідача 20162,89 грн основного боргу, 455,72 грн інфляційних втрат та 150,01 грн 3% річних.

У відповіді на відзив позивач зазначив, зокрема, таке:

- відповідно до Інформації з офіційного сайту Департаменту комунальної власності міста Києва та відповідно до розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 09.02.2011 №80 "Про закріплення майна за Комунальним підприємством "Керуюча дирекція" Шевченківської районної у м. Києві ради", нежитлове приміщення по вул. Салютна, 10, знаходиться на балансі відповідача;

- відсутність письмового договору про постачання теплової енергії не звільняє осіб, які використовували теплову енергію без укладення договору на теплопостачання, від обов`язку оплати за фактично спожиту теплову енергію;

- позивач є постачальником теплової енергії до нежитлових приміщень житлового будинку за адресою м. Київ, вул. Салютна, 10, яке приєднане до загальнобудинкової системи теплової мережі. На підставі виданих корінців нарядів підключається весь будинок за вказаною адресою в цілому. На окрему частину нежитлового приміщення, корінці нарядів не видаються;

- оскільки, відповідач є балансоутримувачем нежитлових приміщень за адресою: м. Київ, вул. Салютна. 10, окремий облік теплоспоживання відповідача пропорційно його опалюваній площі здійснюється за особовим рахунком №710310-03.

Також позивач заперечив проти задоволення заяви відповідача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Позиція відповідача

Відповідач проти позову заперечив, посилаючись на наступне:

- відповідно до розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 9 лютого 2011 року №80 "Про закріплення майна за Комунальним підприємством "Керуюча дирекція" нежитлове приміщення загальною площею 36,20 кв.м., розміщене у будинку №10 по вулиці Салютна у місті Києві, не передавалося до підприємства та не обліковувалося ним як ідентифікований та виокремлений об`єкт нерухомості, а позивачем не надано доказів щодо приналежності зазначеного приміщення відповідачу;

- надання комунальних послуг з постачання теплової енергії здійснюється виключно на договірних умовах;

- у довідці про нарахування за теплову енергію наведено розрахунки (за вересень 2021 року, жовтень 2021 року та грудень 2021 року) постачання теплової енергії споживачам будинку №10 по вулиці Салютна, зі вказівкою параметрів «Договірне навантаження»,яке здійснювалося на підставі договору №710310-03 про постачання теплової енергії (проект договору надано до позову), однак, у вказаних довідках не ідентифікований об`єкт, якому надавалася послуга з теплопостачання, не вказана його опалювальна площа, правові підстави для надання такої послуги; такої інформації не місять також облікові картки, акти приймання-передавання товарної продукції, відомості споживання теплової енергії, рахунки-фактури.

- відповідачу надавався проект договору на постачання теплової енергії, а не надання житлово-комунальної послуги з постачання теплової енергії, який суперечив вимогам Закону України "Про житлово-комунальні послуги", проект договору було повернуто позивачеві без підписання.

Також у відзиві відповідачем зазначено попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат у розмірі 5000,00 грн.

У додаткових поясненнях відповідач зазначив, що представниками ПП "Український центр управління нерухомістю", яке є виконавцем послуг з обслуговування багатоквартирного житлового будинку № 10 по вул. Салютна у м. Києві, здійснено огляд та встановлено, що у багатоквартирному житловому будинку № 10 по вул Салютна в м. Києві відсутнє нежитлове приміщення площею 36,20 кв. м., про що складено відповідний Акт огляду житлового будинку.

Також у додаткових поясненнях відповідач зазначив, у вересні 2021р., коли опалення у м. Києві було відсутнє, споживання, нараховане відповідачу позивачем, склало 19542,24 грн., що в 42 рази більше, від середнього споживання за 1 місяць. При цьому у довідку про нарахування за теплову енергію за вересень 2021 відповідачу нараховано теплову енергію за жовтень, листопад, грудень 2018р., січень, лютий, березень, квітень, листопад, грудень 2019 р., січень, лютий, березень, квітень, жовтень, листопад, грудень 2020 р., січень, лютий, березень, квітень 2021.

Таким чином, на переконання відповідача, позивач без належних та допустимих доказів надання послуг з постачання теплової енергії за жовтень, листопад, грудень 2018р., січень, лютий, березень, квітень, листопад, грудень 2019 р., січень, лютий, березень, квітень, жовтень, листопад, грудень 2020 р., січень, лютий, березень, квітень 2021 , приховано включає суми за ніби то поставлену теплову енергію у інші місяці, а ніж заявлені у позові, не надаючи при цьому жодних доказів такої поставки.

ОБСТАВИНИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 27.12.2017 № 1693 "Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та Акціонерною енергопостачальною компанією "Київенерго", Комунальне підприємство "Київтеплоенерго" визначено підприємством, за яким закріплено на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, що повернуто з володіння та користування Публічного акціонерного товариства "Київенерго".

Розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.04.2018 № 591 Комунальному підприємству "Київтеплоенерго" видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам.

Згідно з пунктом 2.2.1 Статуту позивача предметом діяльності підприємства є надання комунальних послуг з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, постачання та розподілу електричної енергії.

06.08.2021 позивач направив на адресу відповідача лист від 06.08.2021 вих № 30/5/3/11727 про укладення договору, з проектом договору на постачання теплової енергії від 04.08.2021 № 710310-03 (з додатками).

Відповідно до п. 8.1 проекту направленого договору умови договору застосовуються до відносин між сторонами, які виникли до його укладення, а саме з 01.10.2018.

Відповідач стверджує, що повернув проект договору без підписання.

За твердженнями позивача, Комунальне підприємство "КЕРУЮЧА КОМПАНІЯ З ОБСЛУГОВУВАННЯ ЖИТЛОВОГО ФОНДУ ШЕВЧЕНКІВСЬКОГО РАЙОНУ М.КИЄВА" є балансоутримувачем нежитлового приміщення площею 36,2 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Салютна, 10.

Позивач зазначає, що здійснював постачання теплової енергії до об`єкту споживача за адресою: м. Київ, вул. Салютна, 10, на підтвердження чого надано корінці наряду на включення та відключення будинку на опалювальний сезон.

Також позивачем надано відомості споживання теплової енергії за періоди: з 01.10.2018 по 10.04.2019, з 21.11.2019 по 14.04.2020, з 01.10.2020 по 14.04.2021, з 01.10.2021 по 26.12.2021.

Позивач стверджує, що у відповідача, як балансоутримувача нежитлового приміщення площею 36,2 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Салютна, 10 виникла заборгованість за період з вересня 2021 по грудень 2021 у розмірі 20162,89 грн.

На підтвердження факту постачання теплової енергії в спірне нежитлове приміщення, а також її обсягу позивач надав до матеріалів справи: довідку про нарахування за теплову енергію за період: вересень, жовтень, грудень 2021 року, рахунок-фактуру № 710310-03/2021-12 від 31.12.2021 на суму 20162,89 грн, облікові картки за вересень, жовтень, грудень 2021 року, акти приймання-передавання товарної продукції за вересень, жовтень, грудень 2021 року, підписані зі сторони позивача.

17.11.2021 позивач звернувся до відповідача з вимогою вих №30/5/4/17970, у якій позивач просив сплатити заборгованість у загальному розмірі 5159232,13 грн за надану теплову енергію, до якої увійшла спірна заборгованість в розмірі 20162,89 грн.

Оскільки відповідач вимогу не задовольнив, позивач зазначає про наявність у відповідача, як балансоутримувача нежитлового приміщення площею 36,2 кв.м., заборгованості у розмірі 20162,89 грн.

Також у зв`язку із простроченням відповідачем грошового зобов`язання позивач нарахував та заявив до стягнення 455,72 грн інфляційних втрат та 150,01 грн 3% річних.

ДЖЕРЕЛА ПРАВА. ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Відповідно до ч.1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, проект договору № 710310-03 від 04.08.2021 (з додатками) не був підписаний відповідачем.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 174 ГК України господарські зобов`язання можуть виникати безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність.

Згідно з пунктами 5, 6 частини 1 статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Індивідуальний споживач - це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Відповідно до ст. 5 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Як встановлено ч. 1 ст. 9 вказаного Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Відповідно до положень статті 1 Закону України "Про теплопостачання" балансоутримувач (будинку, групи будинків, житлового комплексу) - це власник відповідного майна або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно і уклала договір купівлі-продажу теплової енергії з теплогенеруючою або теплопостачальною організацією, а також договори на надання житлово-комунальних послуг з кінцевими споживачами; постачання теплової енергії (теплопостачання) - це господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору; споживач теплової енергії - це фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору; суб`єкти відносин у сфері теплопостачання - це фізичні та юридичні особи незалежно від організаційно-правових форм та форми власності, які здійснюють виробництво, транспортування, постачання теплової енергії, теплосервісні організації, споживачі, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.

Споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію (абзац 6 статті 19 Закону України "Про теплопостачання").

Таким чином, відсутність договору про постачання теплової енергії при підтвердженні факту її постачання обставинами справи не звільняє споживача від обов`язку оплати за фактично спожиту теплову енергію.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №922/4239/16, постанові Верховного Суду від 10.05.2018 у справі №922/2790/17.

На переконання суду, у даному випадку доведенню підлягає не лише факт постачання теплової енергії до будинку за адресою: м. Київ, вул. Салютна, 10, а й факт споживання її саме відповідачем та у конкретно визначеному об`єкті.

За твердженням позивача, відповідач є балансоутримувачем нежитлового приміщення площею 36,2 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Салютна, 10, до якого надавались послуги теплопостачання.

Зі змісту копії рішення Київської міської ради "Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва" №270/270 від 09.10.2014 вбачається, що Комунальне підприємство "Керуюча дирекція Шевченківського району" перейменовано в Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" та віднесено його до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації.

Відповідно до розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації №80 від 09.02.2011 за Комунальним підприємством "Керуюча дирекція" закріплено на праві господарського відання майно згідно додатку.

Як вбачається з додатку до розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації №80 від 09.02.2011, за відповідачем під порядковим №905 закріплено на праві господарського відання жилий будинок за адресою: м. Київ, вул. Салютна, 10. Відповідно до вказаного додатку, за зазначеною адресою відповідачу передано, зокрема, нежитлові приміщення загальною площею 126,40 кв.м.

На підтвердження факту перебування нежитлового приміщення площею 36,2 кв.м на балансі відповідача позивач послався на інформацію, розміщену на офіційній сторінці Департаменту комунальної власності міста Києва за посиланням: https://gukv.gov.ua/.

Однак, з наданої позивачем інформації вбачається, що на балансі відповідача за адресою: місто Київ, вулиця Салютна, буд. 10, площа нежитлових приміщень складає 120,8 кв.м.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку":

- багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна;

- допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення);

- нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна.

Відповідачем надано у матеріали справи експлікації та плани нежитлових приміщень, вбудованих в житловий будинок № 10, по вул. Салютній в місті Києві (викопіювання з технічного паспорту), з яких вбачається, що у будинку № 10 по вул. Салютна, у м. Києві знаходиться два нежитлових приміщення, площею 39,0 кв.м та 81,8 кв м.

Таким чином, відповідно до експлікацій нежитлових приміщень, загальна площа нежитлових приміщень у будинку № 10 по вул. Салютна, у м. Києві становить 120,8 кв.м., та відповідає тій площі, що зазначена на офіційній сторінці Департаменту комунальної власності міста Києва за посиланням: https://gukv.gov.ua/.

За таких обставин, заперечення відповідача щодо представленого відповідачем акту огляду нежитлового будинку від 28.11.2022 суд відхиляє, як такі, що не спростовують обставин, підтверджених доказами, наданими відповідачем, а також самим позивачем у матеріали справи. Окрім того, доводи позивача про те, що огляд приміщень мав здійснюватися за присутності представника позивача є нормативно не обґрунтованим.

Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про те, що у житловому будинку № 10 по вул. Салютна, у м. Києві наявне нежитлове приміщення площею 36,2 кв.м. та про те, що таке приміщення знаходиться на балансі або в користуванні відповідача.

Крім того, з наданих позивачем документів та пояснень неможливо дійти висновку про те, плату за постачання теплової енергії у яке саме нежитлове приміщення позивач просить стягнути з відповідача, так як позивачем не зазначено ні призначення такого приміщення, ні його розташування, ні номеру приміщення, а також не надано доказів фактичної наявності у будинку № 10 по вул. Салютна в місті Києві такого приміщення.

За змістом ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ч.3 ст.13, ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У частині 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у Постанові від 02.10.2018 у справі №910/18036/17.

У рішенні від 23.08.2016 (заява № 59166/12) Дж. К. та Інші проти Швеції (J.K. AND OTHERS v. SWEDEN) Європейський суд з прав людини наголошує, що "У країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

З урахуванням наведеної вище сутності принципу змагальності та відповідно до правил доказування, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено факт приналежності спірного нежилого приміщення відповідачу, а отже і обов`язку оплачувати за спожиту теплову енергію.

Таким чином, доводи позивача про те, що відповідач є споживачем за фактично надані послуги з постачання теплової енергії у спірному приміщенні, є необґрунтованими.

Крім того, суд також зазначає, що за загальним правилом вартість послуги з постачання теплової енергії встановлюється за формулою: кількість спожитої теплової енергії по конкретному житловому будинку ділиться щомісячно пропорційно опалювальній площі житлових та нежитлових приміщень (при відсутності індивідуальних приладів обліку) між її споживачами, яким належить нерухомість, що знаходиться у цьому будинку, та множиться на тариф, затверджений в установленому порядку та спосіб. Отже, складовими такого розрахунку є:

- опалювальна площа приміщення, в яке здійснюється теплопостачання;

- вартість (тариф) одиниці поставленого теплоносія;

- кількість спожитої теплової енергії.

Натомість, відсутність інформації хоча би по одній зі складових розрахунку унеможливлює встановлення кількості та вартості спожитої теплової енергії.

Суд зазначає, що жоден доказ, наданий позивачем в обґрунтування позовних вимог, не містить інформації про те, яка опалювальна площа приміщення враховувалась позивачем при здійсненні розрахунку суми боргу.

Облікові картки за вересень, жовтень, грудень 2021 року з обліковим записом №710310-03 не місять даних про об`єкт, якому позивачем надавалась послуга з теплопостачання, не вказана його опалювальна площа та його місцезнаходження.

Також судом враховано, що позивач заявляє заборгованість, що виникла за період вересень, жовтень, грудень 2021 року. З довідки про нарахування за теплову енергію за вересень 2021 вбачається, що заборгованість за вказаний місяць складається з доборів за 01.2019, 01.2020, 01.2021, 02.2019, 02.2020,02.2021, 03.2019, 03.2020, 03.2021, 04.2019, 04.2020, 04.2021, 10.2018, 10.2020,11.2018, 11.2019, 11.2020, 12.2018, 12.2019, 12.2020.

В той же час, позивачем не зазначено правових підстав здійснення таких нарахувань (донарахувань) у вересні 2021 за періоди споживання, які не входять у спірний.

З огляду на вищевикладене, оскільки позивачем не доведено факт, що нежитлове приміщення площею 36,2 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Салютна, 10, знаходиться на балансі, в користуванні або іншій правовій підставі у відповідача, то відсутні підстави для стягнення з відповідача заборгованості за теплопостачання у спірне спірне приміщення.

Таким чином, за встановлених судом обставин, позовні вимоги про стягнення 20162,89 грн основного боргу є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Також позивачем заявлені вимоги про стягнення 455,72 грн інфляційних втрат та 150,01 грн 3% річних

Оскільки вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних є похідними від вимоги про стягнення суми основного боргу, у якій позивачу відмовлено, то вимоги про стягнення вказаних сум також не підлягають задоволенню.

Приписами ст.76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст.78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Водночас вимога пункту 1 статті 6 названої Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітися як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Суд зазначає, що інші доводи, на які посилалися сторони під час розгляду даної справи прийняті до уваги, як необґрунтовані та такі, що не спростовують висновків суду щодо відмови у задоволенні позову.

ВИСНОВКИ СУДУ

З огляду на вище наведене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Комунального підприємства виконавчого органу Київради (КИЇВСЬКОЇ МІСЬКОЇ ДЕРЖАВНОЇ АДМІНІСТРАЦІЇ) "КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО" до Комунального підприємства "КЕРУЮЧА КОМПАНІЯ З ОБСЛУГОВУВАННЯ ЖИТЛОВОГО ФОНДУ ШЕВЧЕНКІВСЬКОГО РАЙОНУ М.КИЄВА" про стягнення 20768,62 грн повністю.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 129 ГПК України покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 240, 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано: 17.02.2023.

Суддя С.О. Турчин