ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2023 року

м. Київ

cправа № 922/4121/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Малашенкової Т.М. (головуючий), Бенедисюка І.М., Колос І.Б.,

за участю секретаря судового засідання Барвіцької М.Т.,

представників учасників справи:

позивача - товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Фінекс-Капітал", що діє від власного імені, в інтересах та за рахунок активів пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду "Стаксель" (далі - Товариство, позивач) - Стриж Л.А. (адвокатка),

відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю "Завод "Будінвест" (далі - Завод, відповідач, скаржник) - Кузнецова А.А. (адвокатка),

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - товариство з обмеженою відповідальністю "Куликівська Брама" (далі - ТОВ "Куликівська Брама", третя особа) - не з`явився,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Заводу

на рішення Господарського суду Харківської області від 25.01.2022 (головуючий - суддя Аріт К.В.)

та постанову Східного апеляційного господарського суду від 31.10.2022 (головуючий - суддя Істоміна О.А., судді Попков Д.О., Стойка О.В.)

у справі №922/4121/20

за позовом Товариства

до Заводу

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ТОВ "Куликівська Брама"

про стягнення 3 252 370,25 грн штрафу.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

ВСТУП

Причиною звернення до суду є наявність/відсутність підстав для стягнення штрафу за порушення іпотекодавцем умов договору іпотеки.

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Товариство звернулось до суду з позовною заявою про стягнення із Заводу штрафу в розмірі 3 252 370,25 грн.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач порушив пункт 4.1.4 договору іпотеки, що полягає в укладенні договору оренди нерухомого майна, яке є предметом іпотеки, без отримання попередньої письмової згоди іпотекодержателя, відповідальність за що передбачена пунктом 7.2 договору іпотеки у вигляді штрафу.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

2.1. Справа розглядалась судами неодноразово.

2.2. Рішенням Господарського суду Харківської області від 31.03.2021, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 06.07.2021 у справі №922/4121/20, позов задоволено повністю.

2.3. Постановою Верховного Суду від 02.09.2021 рішення Господарського суду Харківської області від 31.03.2021 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 06.07.2021 у справі №922/4121/20 скасовано, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду Харківської області.

2.4. У постанові Верховного Суду від 02.09.2021 Суд, зокрема, вказав таке:

2.4.1. з оскаржуваних судових рішень не вбачається, що судами попередніх інстанцій було на підставі належних доказів обґрунтовано встановлено той факт, що приміщення, які були надані в оренду, знаходяться саме в будівлі, яка була надана в іпотеку. З матеріалів справи не вбачається, що судами були досліджені технічні паспорти будівель, які є предметом іпотеки та приміщень, що є об`єктом оренди. Судами не було встановлено кадастрового номеру земельної ділянки, на якій розташовані приміщення, що є об`єктом оренди та його співпадіння з земельною ділянкою, на якій розташований предмет іпотеки - 4. Реєстраційні номери вищезазначених об`єктів нерухомості також не були досліджені та оцінені судами;

2.4.2. з матеріалів справи також не вбачається, що судами досліджувався оригінальний екземпляр договору оренди;

2.4.3. висновки судів попередніх інстанцій про те, що відповідач без отримання попередньої згоди іпотекодержателя уклав договір оренди саме того нерухомого майна, яке є предметом іпотеки, є передчасними та необґрунтованими.

2.4.4. під час встановлення факту порушення прав позивача (та визначення розміру штрафу за таке порушення) судами попередніх інстанцій в оскаржуваних рішеннях не було надано належної оцінки:

1. ствердженням та доказам відповідача про повне погашення ним зобов`язань за кредитним договором;

2. тому факту, що в іпотеку надано 5 будівель загальною площею 8 145,4 кв.м. а об`єктом оренди є приміщення площею 448,1 кв.м. (розташування яких в будівлях, що входять до предмета іпотеки судами не встановлено), тоді як штраф розрахований з вартості всіх 8 145,4 кв.м.;

2.4.5. під час ухвалення оскаржуваних рішень суди також не надали обґрунтованого (буквального, поширювального або обмежувального) тлумачення змісту пункту 7.2 договору іпотеки;

2.4.6. суди, дослідивши умови договору іпотеки та позиції його сторін, повинні були встановити, чи є порушенням пункту 4.1.4 договору надання в оренду саме всього (загального) предмета іпотеки (всіх 5 будівель), чи може вважатися порушенням пункту 4.1.4 договору надання в оренду вже одного з п`яти предметів іпотеки, та чи може вважатися таким порушенням пункту 4.1.4. договору, за яке передбачено штраф у 25% від вартості предмета іпотеки, надання в оренду частини приміщень в одному з предметів іпотеки.

2.5. За результатами нового розгляду справи №922/4121/20 Господарським судом Харківської області ухвалено рішення від 25.01.2022, яке залишено без змін Постановою Східного апеляційного господарського суду від 31.10.2022, відповідно до якого позов задоволено частково.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги

3.1. Завод, посилаючись на ухвалення судами першої та апеляційної інстанцій оскаржуваних судових рішень з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 25.01.2022 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 31.10.2022 у справі №922/4121/20, прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

4. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

4.1. На обґрунтування своєї правової позиції, скаржник у касаційній скарзі (у новій редакції) із посиланням на пункти 1, 3 та 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) вказує, що оскаржувані судові рішення прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, без урахування висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах, а саме норм частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 233 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

4.2. На думку відповідача, при ухваленні оскаржуваних судових рішень не були враховані правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 04.10.2021 у справі №922/3436/20, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі №904/5830/18, від 13.01.2020 у справі №902/855/18, від 04.02.2020 у справі №918/116/19, від 29.09.2020 у справі №909/1240/19 (909/1076/19), від 02.09.2021 у справі №922/4121/20.

4.3. Обґрунтовуючи пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України Завод посилається на те, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права, а саме частини першої статті 5 Закону України "Про іпотеку" із взаємодією з частиною першою статті 575 ЦК України та частиною третьою статті 9 Закону України "Про іпотеку".

4.4. Крім того, скаржник посилається на пункти 1, 4 частини третьої статті 310 ГПК України та зазначає, що суд не дослідив зібрані у справі докази та встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

5. Позиція інших учасників справи

5.1. У відзиві на касаційну скаргу Товариство заперечило проти доводів скаржника, зазначаючи про їх необґрунтованість, і просило відмовити у її задоволенні, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

5.2. Від третьої особи відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов.

6. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

6.1. Заводом (позичальник) і акціонерним товариством "Акціонерний банк "Радабанк" (кредитор) [далі - Банк] 06.12.2019 укладено кредитний договір №23019/ЮКР/0 (далі - Кредитний договір), відповідно до умов якого:

- кредитор, за наявності вільних грошових коштів, зобов`язується на умовах Кредитного договору надати позичальнику кредит у вигляді відновлювальної відкличної кредитної лінії з лімітом кредитування в сумі 8 400 000 грн, зі зменшенням ліміту кредитування відповідно до пункту 1.2 Кредитного договору, зі сплатою процентів у розмірі 22% річних в порядку, визначеному Кредитним договором (пункт 1.1);

- видача кредиту здійснюється шляхом перерахування всієї суми кредиту або його окремої частини на поточний рахунок позичальника (пункт 3.1);

- кредитор має право у будь-який час відступити свої права та обов`язки за Кредитним договором третій особі, при цьому підписанням Кредитного договору позичальник надає згоду на таке відступлення та додаткове погодження угоди про відступлення позичальником не потрібне (пункт 12.3).

6.2. Судами попередніх інстанцій встановлено, що кредитор виконав зобов`язання з надання кредиту, перерахувавши на належний відповідачу поточний рахунок грошові кошти у розмірі 8 326 130,12 грн, що підтверджується меморіальним ордером від 06.12.2019 №38949.

6.3. Заводом (іпотекодавець) і Банком (іпотекодержатель) 06.12.2019 укладено іпотечний договір №23019/ЮКР/0-І-1/02-1 (далі - Договір іпотеки), відповідно до умов якого:

- Договір іпотеки є договором наступної іпотеки та забезпечує вимоги іпотекодержателя, що випливають з Кредитного договору, а також усіх додаткових угод до нього, які можуть бути укладені до закінчення строку дії Кредитного договору, укладеного іпотекодержателем та іпотекодавцем, за умовами якого іпотекодержатель надає іпотекодавцю кредит у вигляді відновлювальної відкличної кредитної лінії з лімітом кредитування у сумі 8 400 000 грн на строк до 04.12.2020 та на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності, цільового характеру використання, а іпотекодавець зобов`язується повернути кредит, сплатити нараховані проценти, комісію та штрафні санкції в строки та на умовах, передбачених основним договором та Договором іпотеки (пункт 1.1);

- в іпотеку надано 5 нежитлових будівель, загальною вартістю 13 009 481 грн (пункт 1.3);

- в якості предмета іпотеки - 4 вказана нежитлова будівля літ.«У-2», площею 1 606,9 кв.м. за адресою м. Харків, вул. Велозаводська, 1, розташована на земельній ділянці за кадастровим номером :12:004:0023 загальною площею 9,1414 га. Вартість предмета іпотеки - 4 складає 2 566 471 грн (пункти 1.2 та 1.3);

- іпотекодавець зобов`язаний без отримання попередньої письмової згоди від іпотекодержателя не відчужувати предмет іпотеки у будь-який спосіб та не обтяжувати його зобов`язаннями з боку третіх осіб (зокрема, не передавати його в спільну діяльність, оренду, найом, лізинг, не передавати в наступну іпотеку тощо), не видавати довіреності на користування та розпорядження предметом іпотеки, а також не виступати поручителем за третіх осіб (пункт 4.1.4);

- у разі порушення іпотекодавцем умов пунктів 4.1.2, 4.1.3, 4.1.4, 4.1.8, 4.1.10, 4.1.11, 4.1.12 Договору іпотеки, іпотекодавець зобов`язаний сплатити іпотекодержателю штраф у розмірі 25% від вартості предмета іпотеки, визначеної в пункті 1.3 Договору употеки, за кожний випадок (пункт 7.2).

6.4. Банком (первісний кредитор) і Товариством (новий кредитор) 26.06.2020 укладено договір про відступлення права вимоги №ВПВ-26/06/20-Ст (далі - Договір), відповідно до умов якого:

- первісний кредитор відступає (передає), а новий кредитор зобов`язаний сплатити на користь первісного кредитора ціну договору (вартість відступлених прав) та прийняти в повному обсязі належні первісному кредитору права вимоги до боржника, іпотекодавця та поручителя, їх спадкоємців, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржника, іпотекодавця та поручителя або які зобов`язані виконати їх обов`язки, за Кредитним договором та договорами забезпечення, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, щодо належного виконання боржником, іпотекодавцем та поручителем зобов`язань за Кредитним договором та договорами забезпечення, сплати заборгованості та/або процентів та/або комісій та/або пені та/або штрафів та/або неустойки, в тому числі право нарахування яких виникло у первісного кредитора до укладання Договору, передачі предметів забезпечення (іпотеки) в рахунок виконання зобов`язань за Кредитним договором і договорами забезпечення, в тому числі права сторони/учасника в будь-яких судових та виконавчих провадженнях, а також права процесуального правонаступництва по всіх судових справах та провадженнях, що існують або можуть виникнути в майбутньому (пункт 1.1);

- за відступлення права вимоги в обсязі, встановленому пунктом 1.3 Договору, новий кредитор сплачує первісному кредитору ціну Договору (вартості відступлених прав) за домовленістю сторін у розмірі 9 238 656,49 грн (пункт 3.1).

6.5. Позивачем 26.06.2020 здійснено повну оплату за Договором, що підтверджується платіжним дорученням від 26.06.2020 №1. В той же день, первісний кредитор за актом приймання-передачі передав позивачеві документи, що підтверджують право вимоги до відповідача.

6.6. Банком (первісний іпотекодержатель) та Товариством (новий іпотекодержатель) 26.06.2020 укладено договір про відступлення прав за іпотечним договором №23019/ЮКР/0-І-1/02-1 (далі - Договір відступлення), відповідно до умов якого:

- новий іпотекодержатель одержує право замість первісного іпотекодержателя вимагати від іпотекодавця належного виконання всіх зобов`язань за Договором іпотеки, оскільки новий іпотекодержатель набуває статусу іпотекодержателя за Договором іпотеки, що забезпечує виконання боржником його зобов`язань за Кредитним договором (пункт 1.5);

- права за Договором іпотеки вважаються переданими (відступленими) з моменту підписання та нотаріального посвідчення Договору відступлення. З моменту передання (відступлення) прав за Договором іпотеки, новий іпотекодержатель замінює первісного іпотекодержателя у правовідносинах, які склалися між ним та іпотекодавцем за Договором іпотеки (пункти 2.1, 2.2).

6.7. Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачем 16.07.2020 повідомлено відповідача про заміну кредитора у зобов`язанні та про платіжні реквізити для погашення кредиту, сплати процентів та інших платежів, що підтверджується листом від 16.07.2020 №1607.

6.8. Заводом (орендодавець) і ТОВ "Куликівська Брама" (орендар) 02.09.2020 укладено договір оренди №Апп 8.20 (далі - Договір оренди) та складено акт передачі приміщень.

6.8.1. В якості об`єкта оренди вказані:

1. нежитлові приміщення виробничої будівлі літ. «У-2» площею 431,9 кв.м. за адресою: м. Харків, вул. Велозаводська, 1;

2. нежитлове приміщення №1 площею 16,2 кв.м., яке розташоване на 2-му поверсі будівлі літ. «У-2» за адресою: м. Харків, вул. Велозаводська, 1.

6.9. Відповідно до техпаспорту та витягу з ЄДР речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14.06.2017 будівля літ. «У-2», площею 431,9 кв.м. за адресою: м. Харків, вул. Велозаводська, 1, належить на праві власності Заводу, що також зазначено в Договорі іпотеки.

6.10. Судом першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, встановлено таке:

- нежитлова будівля літ.«У-2» за адресою: м. Харків, вул. Велозаводська, 1, є предметом іпотеки №4, розташована на земельній ділянці за кадастровим номером :12:004:0023, площею 9,1414 га, як і всі інші будівлі, передані в іпотеку (предмет іпотеки №1,2,3,5), про що зазначено в Договорі іпотеки;

- з інформації з сайту "Публічна кадастрова карта України" (https://map.land.gov.ua/) вбачається таке: "Інформація про ділянку. Кадастровий номер: :12:004:0023. Тип власності: Комунальна власність. Цільове призначення: 11.02 Для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості для експлуатації та обслуговування адміністративної, виробничих, складських та допоміжних будівель і споруд. Площа: 9.1414 га...";

- співпадіння кадастрового номеру земельної ділянки, на якій розташовані орендовані приміщення, що є об`єктом оренди, з земельною ділянкою, на якій розташований предмет іпотеки №4, що підтверджується матеріалами справи;

- за Договором оренди передано в оренду частину приміщень, загальною площею 448,1 кв.м., з яких: 431,9 кв.м. (цех на 1-му поверсі) та 16,2 кв.м. (кабінет на 2-му поверсі) нежитлової будівлі літ. «У-2», загальна площа якої складає 1 606,9 кв.м. та знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Велозаводська, 1, розташована на земельній ділянці за кадастровим номером :12:004:0023 загальною площею 9,1414 га, що входять до предмета іпотеки - 4. Реєстраційний номер об`єкту нерухомості нежитлової будівлі літ. «У-2» №101;

- вищезазначене не заперечується учасниками справи та підтверджується сукупним аналізом таких доказів: оригіналом Договору оренди; актом передачі приміщень №1; Договором іпотеки; технічним паспортом будівлі літ. «У-2».

6.11. Судом першої інстанції досліджено вищезазначені документи, в тому числі технічні паспорти будівель, які є предметом іпотеки, зокрема предмета іпотеки №4, та приміщень, що є об`єктом оренди, в результаті чого встановлено їх співпадіння з приміщеннями, що є складовою частиною предмета іпотеки №4.

6.12. Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виснував, що в оренду передано частину приміщень, які розташовані в будівлі літ.«У-2» за адресою: м. Харків, вул. Велозаводська, 1, яка є предметом іпотеки №4.

6.13. Судом першої інстанції зазначено, що відповідачем не заперечується, що ним здано в оренду частину приміщення будівлі літ. «У-2», яка є предметом іпотеки №4, без повідомлення та відповідно без згоди іпотекодержателя.

6.14. Судом першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, встановлено, що матеріалами справи підтверджується, що кредит був не погашений відповідачем на час укладання Договору оренди, отже, діючими є як Кредитний договір, так і Договір іпотеки.

6.15. Суд першої інстанції зазначив, що сторони по-різному тлумачать, що є порушенням умов пункту 4.1.4 Договору іпотеки: позивач вважає, що надання хоча б частини 1-го з предметів іпотеки в оренду є таким порушенням, а відповідач, заперечуючи проти позову, вважає, що відчуження всього предмету іпотеки (саме всіх 5-ти предметів іпотеки, що складають загальний предмет іпотеки), є порушенням, а надання в оренду одного з предметів іпотеки (його частини) взагалі не підпадає під дію пункту 4.1.4 Договору іпотеки та не є порушенням.

6.16. Надаючи обґрунтоване тлумачення змісту пункту п.4.1.4 договору іпотеки, в його взаємозв`язку з пунктом 7.2 та іншими положеннями Договору іпотеки, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідачем передані в оренду нежитлові приміщення будівлі літ."У-2", загальною площею 448,1 м.кв., за адресою: м. Харків, вул.Велозаводська,1, які є складовою частиною предмета іпотеки №4, який, в свою чергу, є складовою загального предмету іпотеки, тому суди попередніх інстанцій вказали, що положення пункту 4.1.4 Договору іпотеки поширюється й на надання в оренду частини приміщень, що входять до предмету іпотеки.

6.17. Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виснував, що надання в оренду частини приміщень предмету іпотеки №4, який є складовою предмету іпотеки відповідно до пункту 1.2 Договору іпотеки, без згоди іпотекодержателя є порушенням пункту 4.1.4 Договору іпотеки та частини третьої статті 9 Закону України "Про іпотеку".

6.18. Судом першої інстанції встановлено порушення відповідачем пункту 4.1.4 Договору іпотеки, за що пунктом 7.2 Договору передбачена відповідальність у вигляді штрафу.

6.19. Водночас, судом першої інстанції зазначено, що сторони по-різному тлумачать про яку саме базу для розрахунку штрафу зазначено в пункті 7.2 Договору іпотеки: (1) про загальний предмет іпотеки (і, відповідно, загальну вартість всіх будівель), (2) про той з п`яти предметів іпотеки, щодо якого вчинене можливе порушення або (3) про ту частину одного з п`яти предметів іпотеки, яку і було здано в оренду.

6.20. Надаючи обґрунтоване тлумачення змісту пункту 1.3 Договору іпотеки, в його взаємозв`язку з пунктом 7.2 та іншими положеннями Договору іпотеки, суд першої інстанції, виходив з такого:

- матеріалами справи підтверджується та не заперечується учасниками справи, що в період дії кредитного та іпотечного договорів, та існування обов`язку іпотекодавця не передавати без отримання попередньої письмової згоди іпотекодержателя в оренду предмет іпотеки, відповідачем здійснено передачу у користування третій особі (ТОВ "Куликівська Брама") частину предмета іпотеки №4; згоду іпотекодержателя на передачу майна в оренду, як того вимагає пункт 4.1.4 Договору іпотеки, відповідачем не отримано;

- пунктом 4.1.4 Договору іпотеки передбачено, що іпотекодавець зобов`язаний без отримання попередньої письмової згоди від іпотекодержателя не передавати предмет іпотеки оренду, найом... тощо;

- предмет іпотеки за умовами Договору іпотеки (пункт 1.2) є складним і складається з предмета іпотеки - 1, предмета іпотеки - 2, предмета іпотеки - 3, предмета іпотеки - 4 та предмета іпотеки - 5;

- пункт 1.3 Договору іпотеки містить в собі як загальну вартість всіх 5 предметів іпотеки, так і вартість кожного з предметів іпотеки (будівель) окремо;

- вартість загального предмета іпотеки, що складається з 5 предметів іпотеки, дорівнює 13 009 481 грн;

- вартість предмета іпотеки №4 складає 2 566 471 грн;

- в іпотеку надано 5 будівель загальною площею 8 145,4 кв.м., а об`єктом оренди є два приміщення загальною площею 448,1 кв.м., які є частиною предмета іпотеки №4;

- штраф позивачем розрахований з вартості всіх 5 предметів іпотеки;

- оскільки у пункті 1.3 Договору іпотеки, який покладено в основу розрахунку штрафу, зазначена не лише загальна вартість всіх 5 предметів іпотеки, які складають загальний предмет іпотеки, а й кожного окремо, беручи до уваги, що предмет Договору іпотеки є складним, а розмір штрафу відповідно до пункту 7.2 залежить від вартості саме предмету, а не предметів іпотеки, враховуючи принцип розумності та справедливості, то штраф має обраховуватись від вартості конкретного предмету іпотеки щодо якого вчинено порушення умов договору, а не від загальної вартості всіх 5 предметів іпотеки;

- умов щодо пропорційного розрахунку розміру штрафу в залежності від площі (частини) одного з п`яти предметів іпотеки, яку і було здано в оренду без згоди іпотекодержателя, пункт 7.2 Договору іпотеки не містить, як і інші пункти договору.

6.21. Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, розрахував 25% штрафу від вартості предмета іпотеки №4 таким чином:

2 566 471 грн * 25% = 641 617,75 грн.

6.22. Суди попередніх інстанцій вказали, що відповідач не надав до суду доказів щодо його майнового стану (звітів про фінансові результати в 2020-2022 роках, про збитковість підприємства, тощо), а також те, що порушення виконання зобов`язань за договором не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, доказів стягнення заборгованості зі своїх контрагентів, тощо.

6.23. Посилання відповідача на наявність низки справ про стягнення з нього штрафних санкцій за порушення умов договорів як на спосіб збагачення позивача суд першої інстанції не взяв до уваги, оскільки сторони у договорі погодили ці штрафні санкції, а рішення за цими позовами свідчать лише про систематичне порушення умов договорів зі сторони відповідача.

6.24. Також, судом першої інстанції встановлено, що відповідачем не надано жодного підтвердження стосовно об`єктивної неможливості своєчасного здійснення розрахунків з позивачем та винятковості обставин.

7. Межі та порядок розгляду справи судом касаційної інстанції

7.1. Ухвалою Верховного Суду від 16.01.2023, зокрема, відкрито касаційне провадження у справі №922/4121/20 на підставі пунктів 1, 3,4 частини другої статті 287 ГПК України.

7.2. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

7.3. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

8. Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

8.1. Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

8.2. Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

8.3. Касаційне провадження у справі відкрито, зокрема, на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

8.4. При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

8.5. Отже, відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

8.6. При цьому наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

8.7. Таким чином, підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

8.8. Що ж до визначення подібних правовідносин, то в силу приписів статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, в якій визначено критерій подібності правовідносин.

8.9. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

8.10. При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

8.11. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

8.12. У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

8.13. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи [див. постанови від 27 березня 2018 року у справі №910/17999/16 (пункт 32); від 25 квітня 2018 року у справі №925/3/17 (пункт 38); від 16 травня 2018 року у справі №910/24257/16 (пункт 40); від 5 червня 2018 року у справі №243/10982/15-ц (пункт 22); від 31 жовтня 2018 року у справі №372/1988/15-ц (пункт 24); від 5 грудня 2018 року у справах №522/2202/15-ц (пункт 22) і №522/2110/15-ц (пункт 22); від 30 січня 2019 року у справі №706/1272/14-ц (пункт 22)]. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

8.14. Предметом розгляду у даній справі є стягнення штрафу, який нараховано за порушення умов Договору іпотеки, а саме укладення договору оренди нерухомого майна, яке є предметом іпотеки, без отримання попередньої письмової згоди іпотекодержателя. Крім того, відповідачем було заявлено клопотання про зменшення штрафу.

8.15. Предметом розгляду у справі №922/3436/20 було стягнення штрафу за порушення умов кредитного договору, а саме неповідомлення про наявні претензії з боку третіх осіб. Також, відповідачем заявлено клопотання про зменшення штрафу.

8.16. Предметом розгляду у справі №917/791/18 було стягнення пені, інфляційних втраті 3% річних, які нараховані у зв`язку з неналежним виконанням умов договору про постачання електричної енергії. Відповідачем було подано заяву про зменшення пені.

8.17. Предметом розгляду у справі №904/5830/18 було стягнення пені та штрафу, які нараховані за порушення відповідачем зобов`язань за договором про закупівлю товарів в частині своєчасної поставки товару. Відповідачем було подано заяву про зменшення пені та штрафу.

8.18. Предметом розгляду у справі №902/855/18 було стягнення інфляційних втрат, 3% річних і пені, які нараховані у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору купівлі-продажу природного газу у частині своєчасного розрахунку за поставлений природний газ. Відповідачем було заявлено про зменшення пені.

8.19. Предметом розгляду у справі №918/116/19 було стягнення основного боргу, пені, 3 % річних та інфляційних витрат. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач несвоєчасно здійснював оплату за переданий газ та не виконав зобов`язання за договором постачання природного газу. Також, відповідач заявив клопотання про зменшення пені.

8.20. Предметом розгляду у справі №909/1240/19 (909/1076/19) було стягнення основного боргу, пені, 3 % річних та інфляційних втрат. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконання умов договору купівлі-продажу природного газу. Відповідачем було подано клопотання про зменшення пені.

8.21. Таким чином, справа №922/4121/20 та означені скаржником у пункті 4.2 цієї постанови є подібними в частині, що стосується розгляду клопотань (заяв) про зменшення розміру штрафних санкцій (пені та/або штрафу) та за нормативно-правовим регулюванням такого зменшення (стаття 233 ГК України та стаття 551 ЦК України).

8.22. Що ж до постанови від 02.09.2021 у справі №922/4121/20, то саме цією постановою Верховний Суд передав дану справу на новий розгляд.

8.23. Слід зазначити, що, скасовуючи оскаржувані судові рішення та передаючи справу №922/4121/20 на новий розгляд, Верховний Суд, зокрема, вказав на те, що під час встановлення факту порушення прав позивача (та визначення розміру штрафу за таке порушення) судами попередніх інстанцій в оскаржуваних рішеннях не надано належної оцінки ствердженням та доказам відповідача про повне погашення ним зобов`язань за Кредитним договором.

8.24. За результатами нового розгляду суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні клопотання відповідача про зменшення розмірі штрафу, вказав, зокрема, таке:

- частиною третьою статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення;

- у постанові від 21.01.2021 року у справі №927/704/19 Верховний Суд звертає увагу на необхідність подання доказів, що підтверджують об`єктивну неможливість своєчасного здійснення розрахунків, зокрема відсутність коштів на інших (поточних) рахунках підприємства, в тому числі неможливості залучення кредитних коштів; ведення належної претензійно-позовної діяльності щодо стягнення дебіторської заборгованості в примусовому порядку;

- зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки;

- при цьому, довести наявність обставин, які можуть бути підставою для відповідного зменшення, має заінтересована особа, яка заявила пов`язане з цим клопотання (відповідач);

- суд не зобов`язаний встановлювати всі можливі обставини, які можуть вплинути на зменшення пені; це не входить в предмет доказування у справах про стягнення пені. Відповідно до принципу змагальності суд оцінює лише надані сторонами докази і наведені ними аргументи. Суд повинен належним чином мотивувати своє рішення про зменшення пені, із зазначенням того, які обставини ним враховані, якими доказами вони підтверджені, які аргументи сторін враховано, а які відхилено (статті 86, 236 - 238 ГПК України);

- вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд оцінює: чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, значності прострочення виконання, наслідки порушення зобов`язання, відповідність/невідповідність розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінку винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо;

- аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, зокрема, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі №904/5830/18, від 13.01.2020 у справі № 902/855/18, від 04.02.2020 у справі №918/116/19, від 29.09.2020 у справі №909/1240/19, від 24.12.2020 №914/1888/19, від 26.01.2021 №916/880/20, від 26.01.2021 №916/880/20;

- відповідач не надав до суду доказів щодо його майнового стану (звітів про фінансові результати в 2020-2022 роках, про збитковість підприємства, тощо), а також те, що порушення виконання зобов`язань за договором не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, доказів стягнення заборгованості зі своїх контрагентів, тощо;

- суд зазначає, що правовідносини у даній справі та у справі №922/3436/20, на яку посилається відповідач, не є подібними;

- посилання відповідача на наявність низки справ про стягнення з нього штрафних санкцій за порушення умов договорів як на спосіб збагачення позивача суд не бере до уваги, оскільки сторони у договорі погодили ці штрафні санкції, а рішення за цими позовами свідчать лише про систематичне порушення умов договорів з боку відповідача;

- проте, відповідачем не надано жодного підтвердження щодо об`єктивної неможливості своєчасного здійснення розрахунків з позивачем та винятковості обставин;

- таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку що клопотання відповідача про зменшення розміру штрафу є необґрунтованим та не підлягає задоволенню.

8.25. Разом з тим, стосовно зменшення штрафних санкцій судом на підставі статті 233 ГК України та статті 551 ЦК України, Верховний Суд неодноразово висловлював правові позиції.

8.25.1. Так, Верховний Суд у низці постанов зазначав про те, що, вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки), майновий стан сторін.

8.25.2. При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки [аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, зокрема, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі №904/5830/18, від 13.01.2020 у справі №902/855/18, від 04.02.2020 у справі №918/116/19, від 29.09.2020 у справі №909/1240/19 (909/1076/19)].

8.26. Верховний Суд відзначає, що поряд із засадою цивільного законодавства свобода договору (пункт 3), частина перша статті 3 ЦК України також містить таку засаду як справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6).

8.27. Принцип справедливості, добросовісності і розумності є проявом категорій справедливості, добросовісності і розумності як суті права загалом. Принцип добросовісності є одним із засобів утримання сторін від зловживання своїми правами. Основне призначення цього принципу вбачається в наданні суддям більше можливостей з`ясовувати в повному обсязі фактичні обставини справи і, насамкінець, встановити об`єктивну істину. Загалом зміст цих принципів (справедливості, добросовісності і розумності) полягає в тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту та нормам закону (правова позиція, викладена у постанові об`єднаної плати Верховного Суду Касаційного господарського суду від 06.12.2019 у справі №910/353/19).

8.28. Відповідно до статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

8.29. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (частина третя статті 551 ЦК України).

8.30. Отже, зі змісту вказаних норм вбачається, що законодавець надав суду можливість зменшувати штрафні санкції, який, у свою чергу, має керуватися при вирішенні такого питання не лише принципом свободи договору, який полягає у можливості узгодити сторонами правочину різноманітні штрафні санкції, так і принципом справедливості, добросовісності та розумності.

8.31. Завод, мотивуючи клопотання про зменшення штрафу, послідовно вказував на надмірність його розміру, повне погашення заборгованості за Кредитним договором, для забезпечення якого і було укладено Договір іпотеки, про наявність низки господарських спорів між скаржником і Товариством, в яких останній заявляв до стягнення, у тому числі, штрафні санкції за невиконання Заводом Кредитного договору.

8.32. Разом з тим, зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що:

- суди першої та апеляційної інстанцій по суті формально підійшли до вирішення питання щодо клопотання про зменшення штрафу, зазначивши, зокрема, про недоведеність зі сторони відповідача майнового стану Заводу;

- суд першої інстанції, вказуючи на не надання відповідачем жодного підтвердження щодо об`єктивної неможливості своєчасного здійснення розрахунків з позивачем та винятковості обставин, не врахував, що даний господарський спір виник щодо стягнення штрафу, передбаченого Договором іпотеки, що виключає здійснення розрахунків і спрямований на забезпечення виконання Кредитного договору;

- суди попередніх інстанцій не оцінювали та не досліджували питання надмірності штрафу, з урахуванням того, що його розмір, як заявлений до стягнення позивачем (3 525 370,25 грн), так і розрахований і ухвалений до стягнення судом першої інстанції (641 617,75 грн) є значним, враховуючи суму наданого кредиту (8 326 130,12 грн), порушення умови, передбаченої Договором іпотеки, що полягало у передачі в оренду предмета іпотеки без отримання попередньої письмової згоди іпотекодержателя, погашення відповідачем кредиту у повному обсязі;

- судом першої інстанції покладено тягар доказування тієї обставини, що порушення виконання зобов`язань за Договором іпотеки не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, яким у даному випадку є позивач як іпотекодержатель, на відповідача; водночас відповідні докази стосовно наявності/відсутності завдання збитків Товариству має можливість надати саме Товариство;

- суд першої інстанції відхилив доводи відповідача щодо необхідності застосування у даному випадку правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 04.10.2021 у справі №922/3436/20, не зазначивши при цьому відповідних аргументів і міркувань, обмежившись лише вказівкою на те, що правовідносини у даній справі та у справі №922/3436/20, на яку посилається відповідач, не є подібними.

8.33. Відповідно до положень статті 236 ГПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

8.34. Згідно з частиною першою статті 237 ГПК України при ухваленні рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин; 4) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 5) як розподілити між сторонами судові витрати; 6) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

8.35. Враховуючи викладене, у цій постанові вище, судові рішення попередніх інстанцій зазначеним вимогам процесуального закону (статті 236, 237 ГПК України) не відповідають.

8.36. Верховний Суд відзначає, що висновок суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, про неподібність правовідносин у даній справі та у справі №922/3436/20, є передчасним, з огляду на наявність ознак подібності вказаних справ у контексті змістовного критерію (суть якого розкрита у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі №233/2021/19) в частині вирішення питання стосовно стягнення штрафу та клопотання про його зменшення в силу приписів статті 233 ГК України та 551 ЦК України.

8.37. Крім того, справи №922/3436/20 і №922/4121/20 є тотожними за складом учасників процесу (позивачем є Товариство, а відповідачем - Завод) і тотожним є Кредитний договір (у справі №922/3436/20 за Кредитним договором нараховано та заявлено до стягнення штраф; у справі №922/4121/20 штраф нараховано та заявлено до стягнення за Договором іпотеки, який укладено для забезпечення Кредитного договору).

8.38. Суд вважає за необхідне наголосити, що суди попередніх інстанцій залишили поза увагою те, що Конституційний Суд України у рішенні від 11.07.2013 №7-рп/2013 вказав, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

8.39. Отже, вирішуючи питання стосовно зменшення неустойки (відхилення відповідного клопотання про зменшення), суди мають враховувати, серед іншого, її мету, яка полягає у стимулюванні боржника до виконання основного зобов`язання та не покликана на отримання кредитором внаслідок стягнення штрафних санкцій невиправданих додаткових прибутків, враховуючи, зокрема, повне погашення основного зобов`язання, у разі встановлення такої обставини.

8.40. Крім того, зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що під час нового розгляду не в повній мірі виконано вказівки Верховного Суду, викладені у постанові від 02.09.2021, а саме щодо надання обґрунтованого (буквального, поширювального або обмежувального) тлумачення змісту пункту 7.2 Договору іпотеки, що є порушенням статті 316 ГПК України.

8.41. Відповідно до статті 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами).

На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину.

При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів.

Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.

Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

8.42. Отже, зі змісту вказаної норми вбачається, що в першу чергу правочин необхідно тлумачити в буквальному значенні.

8.43. Водночас суди попередніх інстанцій при тлумаченні умов Договору іпотеки зазначали про надання обґрунтованого тлумачення, не вказуючи при цьому, який саме вид тлумачення ними було обрано (буквальне, поширювальне або обмежувальне), та не зазначили до яких висновків дійшли у контексті чи може вважатися порушенням пункту 4.1.4 Договору іпотеки надання в оренду вже одного з п`яти предметів іпотеки (його частини), та чи може вважатися таким порушенням пункту 4.1.4 Договору іпотеки, за яке передбачено штраф у 25% від вартості предмета іпотеки (чи його частини), надання в оренду частини приміщень в одному з предметів іпотеки, що свідчить про невиконання вказівки Верховного Суду, викладеній у постанові від 02.09.2021 у даній справі.

8.44. Верховний Суд в силу імперативних положень частини другої статті 300 ГПК України позбавлений права самостійно досліджувати, перевіряти та переоцінювати докази, самостійно встановлювати по-новому фактичні обставини справи, певні факти або їх відсутність.

8.45. З огляду на те, що суди попередніх інстанцій не встановили обставин, що є визначальними і ключовими у цій справі у вирішенні даного спору, ураховуючи доводи касаційної скарги, які є нерозривними у їх сукупності, межі розгляду справи судом касаційної інстанції, імперативно визначені статтею 300 ГПК України, судові рішення попередніх інстанцій підлягають скасуванню, а справа у скасованій частині - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції, у зв`язку з чим Верховний Суд не формулює остаточного висновку з підстави відкриття касаційного провадження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України.

8.46. Враховуючи викладене, доводи касаційної скарги про порушення норм права, зокрема вищевказаних у цьому розділі, частково знайшли підтвердження, та наявні підстави для скасування оскаржуваних судових рішень.

8.47. Верховний Суд бере до уваги та вважає неприйнятними доводи, викладені у відзиві на касаційну скаргу, з огляду на вказані вище висновки Верховного Суду, наведені у цій постанові.

8.48. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

8.49. У справі "Трофимчук проти України" (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

8.50. Колегія суддів касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

9. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

9.1. Доводи скаржника про порушення судами попередніх інстанцій норм права при прийнятті оскаржуваних судових рішень за результатами перегляду справи в касаційному порядку знайшли своє підтвердження з мотивів і міркувань, викладених у розділі 8 цієї постанови.

9.2. Порушення судами норм процесуального права унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення цієї справи, не можуть бути усунуті Верховним Судом самостійно в силу меж розгляду справи судом касаційної інстанції.

9.3. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

9.4. За таких обставин касаційна інстанція вважає за необхідне касаційну скаргу Заводу задовольнити частково, судові рішення у справі скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

9.5. Під час нового розгляду суду слід звернути увагу на викладене у розділі 8 цієї постанови, надати належну правову кваліфікацію спірним правовідносинам, перевірити зазначені в цій постанові доводи та докази, а також вагомі (визначальні) аргументи сторін у справі, дати їм належну правову оцінку, і, в залежності від встановленого, вирішити спір відповідно до закону.

10. Судові витрати

10.1. Розподіл судового збору, спаленого за подання касаційної скарги, відповідно до частини чотирнадцятої статті 129 ГПК України, не здійснюється, адже суд не змінює та не ухвалює нового рішення, а скасовує оскаржувані судові рішення та передає справу на новий розгляд, тому за результатами нового розгляду має бути вирішено й питання щодо розподілу судових витрат у справі.

Керуючись статтями 300, 308, 310, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Завод "Будінвест" задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Харківської області від 25.01.2022 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 31.10.2022 у справі №922/4121/20 скасувати.

3. Справу №922/4121/20 передати на новий розгляд до Господарського суду Харківської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя І. Колос