РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

07.02.2023Справа № 910/8531/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Маринченка Я.В., за участі секретаря судового засідання Коваленко М.О., розглянувши матеріали справи

За позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва»

до Фізичної особи-підприємця Каралопа Анатолія Васильовича

третя особа Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація

про стягнення 46551,01 грн,

За зустрічним позовом Фізичної особи-підприємця Каралопа Анатолія Васильовича

до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва»

третя особа Київська міська рада

про стягнення 411876,50 грн та визнання договору частково недійсним,

за участі представників:

від позивача - Васьковська Г.М. (уповноважений представник);

від відповідача - Алпатьєва Н.Ю. (уповноважений представник);

від третьої особи 1 - Лисенко Ю.А. (уповноважений представник);

від третьої особи 2 - не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Каралопа Анатолія Васильовича про стягнення заборгованості з орендної плати за договором про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 22.06.2015 № 394/1.

В свою чергу ФОП Каралоп А. В. звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання договору оренди частково недійсним та стягнення надмірно сплаченої суми орендних платежів.

Позивач за первісним позовом стверджує, що відповідач за первісним позовом користується нерухомим майном на підставі договору оренди, однак не сплачує належні орендні платежі.

Натомість позивач за зустрічним позовом стверджує, що відповідач за зустрічним позовом уклав із ним договір оренди, розмір орендної плати за яким ґрунтується на нечинному нормативному акті.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.03.2021, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 29.06.2021 позовні вимоги за первісним позовом задоволено частково. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Каралопа Анатолія Васильовича на користь Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» заборгованість по орендній платі у розмірі 45702 (сорок п`ять тисяч сімсот два) грн. 15 коп., пеню у загальному розмірі 121 (сто двадцять одна) грн. 46 коп., 3% річних у розмірі 729 (сімсот двадцять дев`ять) грн. 00 коп. та судовий збір у розмірі 2101 (дві тисячі сто одна) грн 89 коп. В іншій частині первісних позовних вимог відмовлено. В задоволенні зустрічних позовних вимог відмовлено повністю.

Постановою Верховного Суду від 27.10.2021 вищезазначені судові рішення скасовано, справу направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.08.2022 справу прийнято до провадження та призначено судове засідання.

Під час нового розгляду позивачем та відповідачем подано до суду заяви про уточнення позовних вимог.

Позивач у своїй заяві про уточнення позовних вимог, вказав, що відповідачем порушено умов Договору в частині повернення орендованого майна по акту приймання-передачі підприємству, оскільки строк дії договору закінчився 20.06.2018, додаткових угод про продовження дії договору сторони не укладали. Так, позивач просить суд стягнути з відповідача неустойку у розмірі 91409,10 грн.

Відповідач у свої заяві про уточнення позовних вимог, просив суд визнати Договір №394/1 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 22.06.2015, недійсним в частині застосування Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва, яке затверджено рішенням Київської міської ради від 22.09.2011 №34/6250, яке втратило чинність з 08.07.2015, а саме визнати недійсним розрахунок орендної плати до Договору №394/1 від 22.06.2015 за нежитлове приміщення на 15.07.2015, яке знаходиться за адресою вул. Якіра 20а, літ. Б, орендар - ФОП Каралоп Анатолій Васильович, застосувавши до даного розрахунку оренду ставку, яка встановлена рішенням Київської міської ради від 21.04.2015 №415/1280 «Про затвердження Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва» та стягнути з відповідача надмірно сплачену суму орендних платежів у розмірі 205938,25 грн.

В судовому засіданні представники позивача та третьої особи 1 підтримали позовні вимоги за первісним позовом в повному обсязі та просили суд задовольнити. Проти зустрічного позову заперечували, просили суд відмовити.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги за зустрічним позовом та просив суд задовольнити. Проти первісного позову заперечував, просив суд відмовити у позові.

Третя особа 2 уповноваженого представника в судові засідання не направляла.

Розглянувши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються первісний та зустрічний позови, суд вважає, що первісний та зустрічний позови не підлягають задоволенню з наступних підстав.

22.06.2015 між Шевченківською районною в місті Києві державну адміністрацію (далі - Орендодавець), Фізичною особою-підприємцем Каралопом Анатолієм Васильовичем (далі - Орендар) та Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» (далі - Підприємство) було укладено договір про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду № 394/1 (далі - Договір), відповідно до умов якого, орендодавець передає, а орендар приймає в оренду нерухоме майно - нежиле приміщення загальною площею 28,3 кв. м, а саме господарську споруду з орендованою площею 28,3 кв. м, згідно з поверховим планом приміщення, що знаходиться за адресою: вул. Якіра, 20а, літ. Б, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва. (п.1.1. Договору)

Згідно з п.4.15. Договору Орендар після припинення дії договору оренди зобов`язаний протягом 30 календарних днів передати майно по акту приймання-передачі Підприємству. Акт приймання-передачі об`єкта оренди підписується відповідним Орендодавцем, Орендарем та Підприємством. У разі невиконання цього пункту Орендар сплачує неустойку у подвійному розмірі орендної плати.

Відповідно до п.9.1 Договору цей договір діє з 22.06.2015 по 20.06.2018.

Усі зміни та доповнення до цього договору оформляються в письмовій формі і вступають в силу з моменту підписання їх сторонами. (п.9.2 Договору)

Згідно з п.9.7 Договору, у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором. Зазначені дії оформляються додатковою угодою, яка є невід`ємною частиною цього договору.

За змістом ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ст.764 Цивільного кодексу України якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Відповідно до частини другої статті 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (чинний на момент укладення договору та закінчення терміну його дії) у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором

Судом встановлено, що сторонами не заявлялось про припинення дії Договору, тобто договір є продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором.

Крім того, як вбачається з наявних у матеріалах справи платіжних доручень №145 від 11.07.2018, №177 від 14.08.2018, №200 від 12.09.2018, №237 від 24.10.2018, №274 від 20.11.2018, №302 від 19.12.2018, №324 від 11.01.2019, №348 від 15.02.2019, №380 від 12.03.2019, №451 від 15.04.2019, №504 від 23.05.2019, №545 від 19.06.2019, №595 від 22.07.2019, №626 від 14.08.2019, №660 від 24.09.2019, №697 від 29.10.2019, №786 від 16.06.2020, №792 від 15.07.2020 та картки рахунку №361 за листопад 2019 по червень 2020, відповідачем здійснювалась сплата орендної плати, а відповідачем вказана плата приймалась без заперечень.

Тобто, обома сторонами договору вчинені конклюдентні дії на пролонгацію договірних відносин. Про продовження дії договору свідчить також та обставина, що неустойка за неповернення орендованого майна нарахована позивачем починаючи з листопада 2019 року, а не з червня 2018 року, після закінчення строку дії договору.

Відповідно до статті 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення.

Отже, оскільки сторони не повідомляли у встановлений строк про відсутність намірів щодо продовження дії договору оренди після його закінчення, вимог до ФОП Каралопа А.В. про звільнення орендованого приміщення позивачем не заявлялось, більше того, відповідач сплачував, а позивач приймав орендну оплату після закінчення дії договору то Договір №394/1 від 22.06.2015 вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором, а тому у відповідача не виникло обов`язку передати майно по акту приймання-передачі Підприємству, у зв`язку з чим відсутні підстави для стягнення неустойки, передбаченої ст.785 ЦК України та п.4.15. Договору у подвійному розмірі орендної плати за невиконання обов`язку повернення орендованого майна.

Відсутність підписаної між сторонами додаткової угоди не спростовує факту поновлення дії договору оренди, про що свідчать фактичні дії сторін.

З огляду на вищевикладене, у суду відсутні підстави для задоволення позову Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» про стягнення неустойки за не виконання відповідачем обов`язку щодо повернення речі.

Щодо зустрічних позовних вимог Фізичної особи-підприємця Каралопа Анатолія Васильовича до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва», суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з п.3.1 Договору за користування об`єктом оренди орендар сплачує орендодавцю орендну плату, розрахунок якої здійснюється на підставі п. 22 Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м. Києва, затвердженої рішенням Київради від 22.09.2011 № 34/6250, яка на дату підписання договору оренди становила за перший місяць оренди (без ПДВ) 226,07 грн за 1 кв. м орендної площі, що в цілому складає 6397,63 грн.

Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається з урахуванням індексу інфляції за попередній місяць, опублікований у поточному місяці (п.3.2 Договору).

Як передбачено п.3.3 Договору, розмір орендної плати може бути змінено на вимогу однієї із сторін у разі зміни Методики розрахунку та порядку використання орендної плати за користування майном територіальної громади м. Києва, відповідних цін і тарифів та в інших випадках, передбачених законодавством України.

Згідно з п.3.5 Договору орендна плата сплачується орендарем на рахунок підприємства, за яким закріплене майно на праві господарського відання чи оперативного управління (балансоутримувача), а саме на рахунок Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва», починаючи з дати підписання акта приймання-передачі. останнім днем сплати орендної плати є підписання сторонами акта приймання-передачі при поверненні об`єкта оренди Орендодавцеві.

У відповідності до п.3.6 Договору орендна плата сплачується орендарем незалежно від наслідків господарської діяльності орендаря щомісячно не пізніше 20 числа наступного місяця.

Орендар має право звернутися до Орендодавця з клопотанням щодо відповідного зменшення орендної плати, якщо з незалежних від нього обставин змінилися умови, передбачені цим Договором, або істотно погіршився стан об`єкта оренди не з вини Орендаря. (п.3.11. Договору)

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Як передбачено ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. ч. 1 - 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

За ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільного права може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, у разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

При цьому, висновок (рішення) про невідповідність правочину актам законодавства як підстава для його недійсності (п. 1 ст. 203 ЦК України) має ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи щодо порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов`язання) в частині, необхідно встановити, що правочин в цілому або в частині не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Відповідачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору (договорів) недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними, а також наявність у позивача порушеного права чи інтересу в результаті укладення спірного правочину (правочинів).

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 ЦК України).

Судом встановлено, що рішення Київської міської ради від 22.09.2011 № 34/6250 «Про затвердження Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва» втратило чинність на підставі рішення Київської міської ради від 21.04.2015 № 415/1280 «Про затвердження Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва».

При цьому, відповідно до п. п. 15, 16 рішення Київської міської ради від 21.04.2015 № 415/1280 «Про затвердження Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва» останнє набуло чинності з дня його офіційного оприлюднення у газеті Київської міської ради «Хрещатик» - 08.07.2015, випуск № 96 (4692).

Як передбачено ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Вказана норма означає, що нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності, у зв`язку із чим це слід розуміти так, що чинність починається з моменту набрання цим актом сили і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події або факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце (рішення Конституційного Суду України від 13.05.1997 у справі № 1-зп/1997 про офіційне тлумачення статей 58, 78, 79, 81 Конституції України).

Судом встановлено, що оспорюваний договір оренди було укладено 22.06.2015, відтак сторонами було правомірно застосовано Положення про оренду, затверджене рішенням № 34/6250, яке було чинним на той час, оскільки рішення Київської міської ради від 21.04.2015 №415/1280 «Про затвердження Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва» ще не набуло чинності.

При цьому, після набрання чинності нового Положення, Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» було здійснено перерахунок орендної плати (зменшено її розмір на 50%) у відповідності до вищевказаного Положення, затвердженого рішенням Київської міської ради від 21.04.2015 №415/1280.

Відповідно до ст. 632 ЦК України зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

ФОП Каралоп Анатолій Васильович звертався до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва» з листом, у якому просив Підприємство внести зміни в Договір оренди в частині розміру орендної ставки.

У відповідь на вказаний лист КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва» надіслало відповідачу лист №До2596/3 від 03.07.2020 у якому позивач, зокрема, вказав, що підприємство не отримувало жодних розпорядчих документів від Київської міської ради про внесення змін до Методики розрахунку орендної плати.

Як вбачається з матеріалів справи, протягом дії укладеного договору ні Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація, ні КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва» не отримували жодних розпорядчих документів від власника нежитлового приміщення - територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради про внесення змін до Методики розрахунку орендної плати за майно територіальної громади міста Києва.

Крім цього, після отримання рішення Київської міського ради про відмову у зменшенні розміру орендної ставки, Фізичною особою-підприємцем Каралопом Анатолієм Васильовичем не вчинялось жодних дій щодо його оскарження, звернень про надання роз`яснень щодо підстав вищевказаної відмови, а також звернень про розірвання договору оренди.

Так, судом встановлено, що сторони не вносили до договору оренди зміни щодо розміру орендної плати.

Враховуючи викладене та враховуючи те, що Договір діє, суд приходить до висновку, що зустрічні позовні вимоги про визнання Договору оренди №394/1 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 22.06.2015, недійсним в частині застосування Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва, яке затверджено рішенням Київської міської ради від 22.09.2011 №34/6250, яке втратило чинність з 08.07.2015 частково недійсними та стягнення надмірно сплаченої суми орендних платежів є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Інші доводи і заперечення судом розглянуто, проте відхилено, оскільки вони не впливають на результат вирішення справи.

Згідно із ч.2-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом.

Керуючись ст.ст.13, 73, 74, 76, 77, 86, 129, ст.ст.232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні первісного позову відмовити.

У задоволенні зустрічного позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено: 20.02.2023

Суддя Я.В. Маринченко