РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

13.02.2023Справа № 910/11845/22
Господарський суд міста Києва у складі судді Ярмак О.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання) господарську справу

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Арттрейдінг"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "МПС-ПРОДУКТ"

про стягнення 58 081,41 грн.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Арттрейдінг" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "МПС-ПРОДУКТ" (далі - відповідач) про стягнення 58 081,41 грн. заборгованості за Договором поставки продукції № С00001666 від 19.08.2021 року.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 07.11.2022 прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання), встановив строк учасникам справи для реалізації процесуальних прав.

Відповідач правом на подачу відзиву на позов не скористався, ухвалу суду від 07.11.2022 було надіслано відповідачу на адресу згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань поштовим відправленням № 691, яке повернено до суду із зазначенням причини повернення "адресат відсутній за вказаною адресою", будь-яких заяв про зміну місцезнаходження відповідача до суду не надходило.

Згідно положень ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

28.12.2022 позивач подав суду клопотання про долучення доказів понесених судових витрат.

Згідно положень ст. 248 ГПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Враховуючи належне повідомлення сторін про розгляд справи, визначений процесуальний строк для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд вбачає за можливе здійснити розгляд справи за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 4 ст. 240 ГПК України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

19.08.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «АРТТРЕЙДІНГ» (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «МПС-ПРОДУКТ» (покупець) укладено договір поставки № С00001666, та одночасно сторонами підписано протокол узгодження розбіжностей до договору поставки № С00001666 від 19.08.2021.

Відповідно до пунктів 1.1. , 1.2. договору, постачальник зобов`язується поставляти покупцю товари, а покупець зобов`язується приймати їх та оплачувати. Асортимент та кількість товарів визначаються сторонами з урахуванням потреб покупця в товарах та можливостей постачальника, і вказуються в накладних (рахунках) на поставку, які є невід`ємними частинами договору.

Згідно з п. 2.1. договору товари поставляються по накладним на підставі замовлень покупця на поставку.

У пункті 2.4. договору, сторони домовились, що днем виконання постачальником зобов`язання по поставці товарів (далі - день поставки) вважається дата здачі товарів органу транспорту при відвантаженні іногородньому покупцю, а при здачі товарів на складі покупця або постачальника - дата накладної, приймально-здавального акту або розписки про отримання товарів.

Пунктом 3.1 договору сторони погодили, що ціни на товари та загальна сума кожної поставки вказуються в накладних (рахунках), по яким вони поставляються.

Згідно з п. 3.2. договору за поставлені товари покупець зобов`язаний сплатити постачальнику протягом 21 календарних днів з дня поставки (п. 2.4. договору) суму, що вказана в накладній (рахунку), по якій поставляється товар.

Пунктами 4.3. договору встановлено, що за прострочення оплати поставлених товарів (п. 3.2 Договору) покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період прострочення, від несплаченої в строк суми - за кожен день прострочення платежу.

Відповідно до п. 8.1. Договір набирає чинності з моменту підписання сторонами та діє протягом 1 (одного) року з дати набрання ним чинності, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх обов`язків, визначених цим договором з дати підписання уповноваженими представниками сторін.

Вказаний договір та протокол узгодження розбіжностей до нього підписані та скріплені печатками сторін.

На підставі рахунку фактури від 21.12.21 № С за накладною № СРк-0015356 від 22.12.21 позивач поставив відповідачу товари - олію соняшникову «Щедрий дар» та цукор - пісок в мішках на загальну суму 22573,20 грн.

На підставі рахунку фактури від 29.12.21 № С за накладною № СРк-0015705 від 30.12.21 позивач поставив олію соняшникову «Щедрий дар» та цукор - пісок в мішках на загальну суму 22573,20 грн.

В позовній заяві позивач зазначає, що відповідач прийняв вказані товари за накладними № СРк-0015356 від 22.12.21, № СРк-0015705 від 30.12.21 без зауважень та претензій, проте поставлений товар станом на 08.09.2022 не оплатив, в зв`язку з чим у нього виникла заборгованість на суму 45146,40 грн.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Згідно ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

За правилами ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно пункту 3.2. договору покупець зобов`язаний оплатити постачальнику поставлені товари протягом 21 календарного дня з дня поставки (п. 2.4. договору), тобто з дати накладних, за якими отримані товари.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Доказів того, що відповідачем виконано зобов`язання по оплаті боргу за договором на суму 45146,40 грн. суду не подано.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Оскільки факт наявності боргу у відповідача перед позивачем за договором поставки у заявленому розмірі належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований, строк оплати у відповідності до умов договору є таким, що настав, позовні вимоги в частині стягнення основного боргу у розмірі 45146,40 грн. визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Пунктом 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Матеріалами справи підтверджується те, що відповідач, в порушення умов договору, у визначені строки плату за надані послуги не здійснив, отже є таким, що прострочив виконання своїх зобов`язань за договором.

За прострочення замовником оплати товару, відповідно до пунктів 3.2.,4.3 договору, позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача 6122,54 грн.

Згідно розрахунку позивача, наведеного в позовній заяві, пеня нарахована в межах 6 місяців, відповідно до ч.6 ст. 232 ГК України, по накладній № СРк-0015356 від 22.12.21 в розмірі 29823,11 грн за період прострочення з 12.01.2022 по 12.07.2022, по накладній № СРк-0015705 від 30.12.21 в розмірі 3140,43 грн за період з 20.01.2022 по 20.07.2022.

В зв`язку з тим, що відповідач припустився прострочення оплати отриманих товарів, позивач на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України заявив вимоги про стягнення з відповідача 875,72 грн - 3% річних та 5936,75 грн інфляційних втрат, нарахованих по кожній накладній.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Відповідач свого контрозрахунку суми позову не надав, тому суд перевіривши розрахунки позивача вважає їх вірними, а вимоги щодо стягнення 6122,54 грн пені, 875,72 грн - 3% річних та 5936,75 грн інфляційних втрат обґрунтованими.

01.08.2022 позивачем на адресу відповідача було направлено претензію від 01.08.2022 за № 44 про сплату заборгованості за спірним договором, яку відповідач не отримав та відповіді не надав.

Відповідно до статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідач письмового відзиву на позов, свого контррозрахунку заявлених вимог не надав, стверджувань позивача не спростував.

За приписами статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно зі статтю 29 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

До позовної заяви позивачем доданий попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат позивача, в якому позивач вказав, що судові витрати, які він поніс і планує понести складаються з витрат на професійну правничу допомогу адвоката : 20000,00 грн і судового збору в сумі 2481,00 грн.

Згідно ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

28.12.2022 на електронну пошту господарського суду від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів понесених судових витрат, в якому міститься вимога, в тому числі, про стягнення з відповідача 20 000,00 грн витрат на правову допомогу адвоката.

До поданого клопотання додано копію договору про надання правової допомоги від 17.10.2022 № 17/10-1, копію рахунку на оплату від 17.11.2022 № 17/11, копію акта надання послуг № 003 від 28.12.2022, копію платіжної інструкції № 1094 від 21.11.22022 та довідку про відкриття рахунку адвоката № 221117SU13455400 від 17.11.2022.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі:

- фіксованого розміру,

- погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" як "форма винагороди адвоката", але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 зазначила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).

Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокат - це фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом; адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

За змістом ч. 3 ст. 4 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро (організаційні форми адвокатської діяльності).

Як вбачається з матеріалів справи, 17.10.2022 між Адвокатом Кріль Валентином Ярославовичем (Адвокат) та Товариством з обмеженою відповідальністю "АРТТРЕЙДІНГ" (Клієнт) укладено Договір № 17/10-1 про надання правової допомоги (далі - Договір № 17/10-1), відповідно до умов п. 1.4. Розділу І якого його предметом є представництво інтересів Клієнта у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Представництво інтересів Клієнта у справах про стягнення заборгованості по договірним зобов`язанням із контрагентами: ТОВ "Профуд-Сервіс" (), ТОВ "Редкая Птица" (), ТОВ "МПС-ПРОДУКТ" ().

Згідно п. 2 Розділу І Договору № 17/10-1 надання правової допомоги здійснюється у наступних формах: консультації; підготовка процесуальних документів у справі; інші види послуг, які пов`язані з адвокатською діяльністю та виконанням Договору.

Відповідно до п. 1-3, 6-9 Розділу ІІІ Договору № 17/10-1 гонорар - винагорода Адвоката за здійснення захисту, представництва інтересів Клієнта та надання йому інших видів правової допомоги на умовах і в порядку, що визначені Договором.

Гонорар складається з: фіксованої суми вартості послуг, яка становить суму коштів у розмірі 20 000,00 грн за супровід кожної судової справи у суді першої інстанції; фіксованого "гонорару успіху" в розмірі 10 000,00 грн у випадку досягнення позитивного результату у справі (задоволення позову, часткове задоволення позову); тарифи та інші послуги (не пов`язані із предметом Договору, вказаному у пп. 1.4.1. п. 1.4. Розділу І Договору) узгоджені Сторонами та зазначені у Додатку 1 до цього Договору. Розмір гонорару, визначеного у п. 2.1. Розділу ІІІ Договору не залежить від досягнення чи недосягнення Адвокатом позитивного результату, якого бажає Клієнт. Факт наданих послуг підтверджується актом наданих послуг, зразок якого є Додатком 2 до цього Договору. Підставою для сплати гонорару є рахунок-фактура, зразок якого є Додатком 3 до цього Договору. Клієнт сплачує гонорар у день отримання рахунку-фактури. Гонорар сплачується готівкою або здійснюється у безготівковому порядку на рахунок Адвоката.

Згідно п. 1 Розділу ІV Договору № 17/10-1 він набуває чинності з дати його підписання і діє протягом 12 наступних календарних місяців.

28.12.2022 між замовником та виконавцем (адвокатом) складено та підписано Акт надання послуг № 003 від 28.12.2022 на суму 20 000,00 грн, в якому зазначено, що виконавцем були виконані такі роботи: "Гонорар адвоката зг п. 2.1 ч. 2 Розділу ІІІ Договору у господарській справі № 910/11845/22".

Позивачем за надання послуг по договору № 17/10-1 від 17.10.22 сплачено на рахунок адвоката Кріль В.Я. грошові кошти в сумі 60 000,00 грн, із зазначенням призначення платежу: "Сплата за надання послуг згідно дог № 17/10-1 від 17.10.22 по рахунку № 17/11 від 17.11.22 Без ПДВ.", що підтверджується копією платіжної інструкції від 21.11.2022 № 1094.

Матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг адвоката та понесення ним витрат в суді першої інстанції, а саме представником позивача складені та підписані наступні документи: позовна заява від 31.10.2022 ,та завірені всі, додані до позову копії документів.

Крім того, в матеріалах справи міститься ордер серії ВХ № 1035141 від 26.102022 та копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія КР №000214 від 09.01.2019 на Кріль В.Я.

Частиною 2 ст. 126 ГПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У відповідності до ч. 4 ст. 126 ГПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат, згідно із приписами ч. 5 ст. 126 ГПК України, суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Суд зазначає, що сторони Договору № 17/10-1 дійшли згоди встановити фіксований розмір гонорару адвоката - 20 000,00 грн за супровід справи у суді першої інстанції.

Поряд з цим у п. 169 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 висловлено правову позицію, що у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Такі висновки, зокрема, викладено у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19 (провадження № 12-94гс20).

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 року у справі "Двойних проти України" (п. 80), від 10.12.2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (п. 34-36), від 23.01.2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 року у справі "Баришевський проти України" (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Разом з тим обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката. Таку правову позицію щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, викладено в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.

При цьому, господарський суд враховує, що клопотання відповідача в порядку ч. 5 ст. 126 ГПК України щодо зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката не надходило.

В той час, у ч. 5 ст. 129 ГПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

При цьому на предмет відповідності критеріям зазначеним в ч. 5 ст. 129 ГПК України, суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч. 5-7 та 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись ч. 5-7 та 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 та від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21.

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19.10.2000 року в справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) Європейський суд з прав людини вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з "гонораром успіху". Європейський суд з прав людини указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§55).

За наявності угод, які передбачають "гонорар успіху", Європейський суд з прав людини керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22.02.2005 року у справі "Пакдемірлі проти Туреччини" (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97), незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала "гонорар успіху" у сумі 6 672,9 Євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§70-72).

З урахуванням наведеного вище не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату "гонорару успіху", у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Детально проаналізувавши надані позивачем докази на підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу, з урахуванням матеріалів справи, суд вважає, що витрати в сумі 20 000,00 грн є непропорційними до предмета спору.

Слід зазначити, що справу № 912/1613/22 у зв`язку з її незначною складністю було призначено до розгляду в спрощеному позовному провадженні. З урахуванням обсягу та характеру доказів у ній, кількості сторін, справа по своїй суті не є складною і як наслідок - не потребувала пошуку та вивчення адвокатом позивача значної кількості судової практики та приписів діючого законодавства України зі спірного питання для складання позовної заяви.

Також суд враховує, що відповідачем під час вирішення даного спору жодних заяв по суті справи (відзив на позовну заяву, заперечення) подано не було, отже, у позивача в особі його представника не було потреби у додатковому витрачанні часу на підготовку відповідей на них (відповідь на відзив).

Виходячи з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець, тривалість розгляду справи, заявлені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 20 000,00 грн не є пропорційними до предмета спору, оскільки справа є малозначною, ціна позову 58 081,41 грн.

Господарський суд вважає пропорційним розміром витрат на оплату професійної правничої допомоги до предмета спору з урахуванням обставин та результату розгляду даної справи - 10 000,00 грн.

Решта витрат на професійну правничу допомогу покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 233, 236-240, 250-252 ГПК України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "МПС-ПРОДУКТ" (03142, місто Київ, вул. Доброхотова Академіка, будинок 11-А, квартира 56, код 43502141) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Арттрейдінг" (08132, Київська обл., Києво-Святошинський р-н, місто Вишневе, вул. Київська, будинок 19-А, код 36107050) 45 146 (сорок п`ять тисяч сто сорок шість) грн. 40 коп. основного боргу, 6 122 (шість тисяч сто двадцять дві) грн. 54 коп. пені, 875 (вісімсот сімдесят п`ять) грн. 72 коп. 3% річних, 5 936 (п`ять тисяч дев`ятсот тридцять шість) грн. 752 коп. інфляційних втрат, 2 481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одну) грн. судового збору, 10 000 (десять тисяч) грн. витрат на правову допомогу.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст.241 ГПК України та може бути оскаржене в апеляційному порядку у строки, передбачені розділом IV ГПК України.

Суддя О.М.Ярмак