СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2023 року м. Харків Справа № 922/1415/22

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Здоровко Л.М., суддя Бородіна Л.І., суддя Лакіза В.В.,

за участю секретаря судового засідання Садонцевої Л.К.,

представники сторін в судове засідання не з`явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" (вх.№1446Х/2) на рішення Господарського суду Харківської області від 04.11.2022, ухвалене у приміщенні Господарського суду Харківської області суддею Чистяковою І.О., дата складання повного тексту рішення - 04.11.2022, у справі №922/1415/22

за позовом Приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал", м. Київ,

до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія "Схід-Захід", м. Харків,

про стягнення 47 068, 66грн

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Акціонерна компанія "Київводоканал" звернулося до Господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія "Схід-Захід" про стягнення різниці суми відновлювального ремонту за договором добровільного страхування наземного транспорту від 30.03.2020 №733/4/16-20 у розмірі 47 068, 66грн. Позивач також просить покласти на відповідача судовий збір у розмірі 2 481, 00грн.

Позовні вимоги обґрунтовані, зокрема, тим, що 30.03.2020 між позивачем (страхувальником) та відповідачем (страховиком) укладено договір добровільного страхування наземного транспорту №733/4/16-20, на виконання якого відповідачем здійснене страхове відшкодування у розмірі 56 406, 00грн, яке є недостатнім для відновлення майнового інтересу позивача, оскільки за даними звіту від 13.09.2021 №2521 про оцінку транспортного засобу Volkswagen Polo, д.н. НОМЕР_1 , розмір відновлювального ремонту складає 112 446, 28грн, а згідно акту здачі-прийняття (надання послуг) Приватного підприємства "СВ" від 30.12.2021 №264, розмір фактичного відновлювального ремонту складає 103 474, 66грн, що суперечить пунктам 17.1-17.4 розділу 17 вказаного договору, та є підставою для стягнення з відповідача різниці між здійсненим відповідачем страховим відшкодуванням у розмірі 56 406, 00грн та фактично встановленою на підставі акту здачі-прийняття (надання послуг) від 30.12.2021 вартістю відновлювального ремонту у розмірі 103 474, 66грн, відповідно до розміру якого мало бути встановлено страхове відшкодування.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 04.11.2022 у справі №922/1415/22 у позові відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду мотивовано тим, що позивач у позові стверджує, що з метою визначення вартості відновлювального ремонту транспортного засобу Volkswagen Polo, державний номер НОМЕР_1 , звернувся до Приватного підприємства "СВ", за результатами огляду якого було складено рахунок-фактуру від 30.12.2021 №264 на загальну суму 103 474, 66грн, на підставі якого були виконані роботи з відновлення пошкодженого дорожньо-транспортною пригодою транспортного засобу Volkswagen Polo, державний номер НОМЕР_1 , згідно акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) №264 від 30.12.2021.

Однак, в матеріалах справи відсутні докази (квитанції, платіжні доручення тощо) оплати позивачем виставленого Приватним підприємством "СВ" рахунку-фактури від 30.12.2021 №264 на суму 103 474, 66грн.

При цьому, наданий позивачем акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 30.12.2021 № 264 на суму 103 474, 66грн не містить підпису з боку позивача (замовника).

Тобто, фактично в матеріалах справи відсутні докази оплати та докази прийняття позивачем виконаних Приватним підприємством "СВ" робіт з відновлення пошкодженого дорожньо-транспортною пригодою транспортного засобу Volkswagen Polo, державний номер НОМЕР_1 , на підставі акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) №264 від 30.12.2021 на суму 103 474, 66грн.

Місцевим господарським також встановлено, що позивачем не надано жодних документів, які б підтверджували, що пошкодження транспортного засобу Volkswagen Polo, державний номер НОМЕР_1 , виникли внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 29.10.2020, а не пізніше.

Суд першої інстанції також встановив, що позивач не надав належних і допустимих доказів у розумінні положень Господарського процесуального кодексу України, які свідчили б про звернення позивачем до відповідача з заявою про виплату страхового відшкодування у строк, передбачений договором та надання останнім до відповідача документів, передбачених п.п. 16.1.1., 16.1.2, 16.1.9., 16.1.12., 16.1.14, п. 16.1. розділу 16 договору.

З огляду на викладене, місцевий господарський суд дійшов висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які підтверджують розмір його фактичних витрат для відновлення транспортного засобу, внаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 29.10.2020, відтак, позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду від 04.11.2022, позивач звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить врахувати та долучити до матеріалів справи додані до апеляційної скарги нові докази; скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 04.11.2022 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що ним за допомогою належних та допустимих доказів доведено факт наявності договірних правовідносин, факт виникнення страхового випадку, розмір страхового відшкодування, та недостатність суми страхового відшкодування, здійсненого відповідачем.

Апелянт вважає, що наявний у матеріалах справи звіт є належним, допустимим та достовірним доказом визначення розміру фактичного матеріального збитку, оскільки сторони у договорі погодили такий порядок визначення розміру страхового відшкодування.

Апелянт зазначає, що на підтвердження фактичного здійснення ремонту автомобіля ним було надано суду акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 30.12.2021 №264, який безумовно підтверджує факт виконання відповідних робіт, викладений у цьому акті та їх фактичну вартість. На думку апелянта, оскільки даний акт містить підпис виконавця робіт, і акт наданий суду замовником, факт здійснення господарської операції не може ставитись під сумнів.

До апеляційної скарги апелянтом додані додаткові докази: платіжне доручення № 1352 від 19.05.2022 про сплату 60 000, 00грн за ремонт транспортного засобу Volkswagen Polo згідно рахунка №264 від 30.12.2021, платіжне доручення №1068 від 29.04.2022 про сплату 43 474, 66грн за ремонт транспортного засобу Volkswagen Polo згідно рахунка №264 від 30.12.2021, акт №264 від 30.12.2021 здачі-прийняття робіт (наданих послуг) на суму 103 474, 66грн, підписаний замовником - ПрАТ "Акціонерна компанія "Київводоканал" та виконавцем - ПП "СВ", схема місця ДТП.

Апелянт вважає, що додані до апеляційної скарги додаткові докази не створюють нових обставин справи, а лише підтверджують правильність позиції позивача, викладеної у позовній заяві.

Апелянт зазначає, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції поставив під сумнів добросовісне здійснення позивачем його прав та обов`язків, визначених Господарським процесуальним кодексом України. З метою усунення зазначених сумнівів позивач просить долучити до матеріалів справи додаткові докази, які були відсутні при розгляді справи судом першої інстанції.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 27.12.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" на рішення Господарського суду Харківської області від 04.11.2022 у справі №922/1415/22 та постановлено здійснити її розгляд у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи; встановлено відповідачу строк до 23.01.2023 для подання відзиву на апеляційну скаргу з доказами його надсилання апелянту; встановлено учасникам справи строк до 23.01.2023 для подання заяв і клопотань.

11.01.2023 від апелянта надійшло клопотання про розгляд справи в судовому засіданні; посилається на значимість даної справи для нього.

Одночасно апелянт просить взяти участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 16.01.2023 клопотання Приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" про розгляд справи в судовому засіданні задоволено; призначено справу №922/1415/22 до розгляду на "09" лютого 2023 року об 11:45год.; заяву Приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволено; постановлено судове засідання, призначене на "09" лютого 2023 об 11:45 годині, провести в режимі відеоконференції за допомогою програми Easycon.

Сторони своїм правом на участь у судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду 09.02.2023 не скористалися, у судове засідання, у тому числі у режимі відеоконференції, представники сторін не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча сторони були належним чином завчасно повідомлені про час, дату та місце судового засідання.

Враховуючи, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду апеляційної скарги, неявка представників сторін у судове засіданні не перешкоджає розгляду апеляційної скарги, про що сторони були повідомлені ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 16.01.2023, колегія суддів вважає за можливе розглянути скаргу в даному судовому засіданні.

Вирішуючи питання прийняття наданих апелянтом додаткових доказів, доданих до апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції виходить з такого.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до положень статті 80 Господарського процесуального кодексу України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Отже, за загальним правилом, усі докази в обґрунтування своїх вимог та заперечень мають бути подані учасниками справи до суду першої інстанції, а до суду апеляційної інстанції додаткові докази подаються у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Отже, позивач мав, належним чином користуючись своїми процесуальними правами, подати усі докази суду першої інстанції разом з позовом. У разі неможливості подати докази з позовом з об`єктивних причин, мав повідомити про це суд першої інстанції, чого позивачем здійснено не було.

Позивач в апеляційній скарзі не посилається на обставини, які з об`єктивних причин унеможливили подання доданих ним до апеляційної скарги додаткових доказів, а фактично надає додаткові докази в спростування висновків суду першої інстанції щодо неподання їх суду і відсутності у матеріалах справи.

Судова колегія зазначає, що положення статті 269 Господарського процесуального кодексу України передбачають наявність таких критеріїв для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, як "винятковість випадку" та "причини, що об`єктивно не залежать від особи", і тягар доведення покладений на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням (заявою).

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.04.2021 у справі №909/722/14.

Відповідно до висновку щодо застосування приписів статей 80, 269 Господарського процесуального кодексу України, викладеного Верховним Судом, зокрема, у постановах від 06.02.2019 у справі №916/3130/17 та від 18.06.2020 у справі №909/965/16, від 26.02.2019 у справі №913/632/17, єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи.

При цьому, за імперативним приписом частини четвертої статті 13 вказаного Кодексу, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних, зокрема, з невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип рівності сторін у процесі у розумінні "справедливого балансу" між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Прийняття судом апеляційної інстанції додатково поданих доказів без урахування наведених вище критеріїв у вирішенні питання про прийняття судом апеляційної інстанції таких доказів матиме наслідком порушення приписів статті 269 Господарського процесуального кодексу України, що є неприпустимим, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність.

Доказів неможливості подання до суду першої інстанції доданих апелянтом до апеляційної скарги додаткових доказів з причин, що об`єктивно не залежали від нього апелянтом суду апеляційної інстанції не надано.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції не приймає додані позивачем до апеляційної скарги додаткові докази, і здійснює розгляд апеляційної скарги за наявними і поданими суду першої інстанції доказами.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи апелянта, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Як встановлено місцевим господарським судом, 30.03.2020 між Товариством з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Схід-Захід" (страховик) та Приватним акціонерним товариством "Акціонерна компанія "Київводоканал" (страхувальник) був укладений договір добровільного страхування наземного транспорту № 733/4/16-20 (надалі - договір).

Предметом договору є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону і пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням наземним транспортним засобом (надалі - ТЗ) та встановленим на ньому зовні та всередині додатковим обладнанням.

Згідно з підпунктами 16.1.1., 16.1.2., 16.1.9., 16.1.12., 16.1.14 пункту 16.1. розділу 16 договору, страхувальник, вигодонабувач, інша особа, яка відповідно до вимог чинного законодавства України має право на отримання страхового відшкодування, повинна надати страховикові наступні документи для виплати страхового відшкодування: письмову заяву про настання випадку, що має ознаки страхового за формою встановленою страховиком; письмову заяву на виплату страхового відшкодування за встановленим страховиком зразком; у випадку дорожньо-транспортної пригоди (ДТП) копію схеми місця ДТП, складеним поліцейським та/або довідку (оригінал) органів МВС та/або Європротокол, які підтверджують настання ДТП; копію постанови слідчого чи прокурора або ухвали суду про закриття кримінального провадження або досудового розслідування, або рішення (вироку) суду у разі наявності; калькуляцію та оригінали рахунків за ремонт (відновлення) ТЗ, платіжні документи (квитанції, чеки, платіжне доручення) щодо сплати ремонту ТЗ чи вартості запасних частин, замінених впродовж ремонту, у разі обрання страхувальником умови "Ремонт на гарантійному СТО".

При цьому, відповідно до пункту 16.2. розділу 16 договору, страхувальник зобов`язаний надати страховику документи, які зазначені в розділі 16 цього договору, протягом 30 календарних днів після настання страхового випадку.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач не надав належних і допустимих доказів у розумінні положень Господарського процесуального кодексу України, які свідчили б про звернення позивачем до відповідача з заявою про виплату страхового відшкодування у строк, передбачений договором та надання останнім до відповідача документів, передбачених п.п. 16.1.1., 16.1.2, 16.1.9., 16.1.12., 16.1.14, п. 16.1. розділу 16 договору.

Згідно з пунктом 17.1. договору, визначення розміру збитку та розрахунок страхового відшкодування проводяться страховиком на дату настання страхового випадку виходячи із фактичного розміру прямого (матеріального) збитку в межах страхової суми, передбаченої договором та з урахуванням умов договору.

Відповідно до пункту 17.3 договору, у випадку пошкодження застрахованого ТЗ розмір прямого матеріального збитку визначається у розмірі витрат на відновлювальний ремонт застрахованого ТЗ. Вартість витрат на відновлювальний ремонт застрахованого ТЗ визначається відповідно до варіанту, обраного Страхувальником у пункті 4.4. договору, а саме, у разі обрання варіанту "Ремонт на СТО за вибором страховика або за експертизою" - за рішенням страховика відповідно до рахунків, нарядів-замовлень, калькуляцій, що підтверджують ремонт ТЗ на СТО за вибором страховика або на підставі автотоварознавчої експертизи; у разі обрання варіанту "Ремонт на гарантійному СТО" - відповідно до рахунків, нарядів замовлень, калькуляцій, що підтверджують ремонт ТЗ на гарантійному СТО.

При цьому, до витрат на відновлювальний ремонт включаються вартість складових ТЗ (деталей, вузлів, агрегатів, тощо), які підлягають заміні, вартість робіт по проведенню відновлювального ремонту, вартість матеріалів, необхідних для відновлювального ремонту, витрати, пов`язані з усуненням прихованих пошкоджень, що викликані страховим випадком, виявлені в процесі ремонту і підтверджені документально (пункт 17.4. договору).

Відповідно до пункту 4.3. договору, вартість відновлювального ремонту ТЗ розраховується без урахування фізичного зносу деталей.

Згідно з пунктом 17.5. договору, при пошкодженні застрахованого ТЗ, крім випадків конструктивної загибелі, розмір страхового відшкодування визначається у розмірі прямого (матеріального) збитку.

Згідно Додатку 1 від 30.03.2020 до договору, застраховано транспортний засіб Volkswagen Polo, державний номер НОМЕР_1 , із встановленням страхової суми у розмірі 246 251, 70грн.

У позовній заяві зазначено, що 29.10.2020 в результаті ДТП транспортний засіб Volkswagen Polo, державний номер НОМЕР_1 , отримав пошкодження заднього бампера, заднього лівого крила, лівої фари та кришки багажника.

Місцевим господарським судом встановлено, що на підтвердження ДТП за участю вказаного транспортного засобу позивачем надано лише копію виписки по особовому рахунку АТ "Банк Кредит Дніпро" за 18.06.2021, зі змісту якої вбачається виплата відповідачем платіжним дорученням від 18.06.2021 №1618 позивачу страхового відшкодування у розмірі 56 406, 00грн "призначення платежу: Страхове відшкодування зг. дог №733/4/16-20 від 30.03.2020 за VW Polo, державний номер НОМЕР_1 , стр, акт ТР/00/20267".

Позивач у позові вказує, що здійснена позивачем виплата страхового відшкодування у розмірі 56 406, 00грн є недостатньою для відновлення пошкодженого автомобіля.

У зв`язку з невідповідністю, на думку позивача, виплаченого відповідачем страхового відшкодування розміру прямого (матеріального) збитку, позивачем було ініційовано, замовлено та проведено незалежну оцінку вартості (розміру) відновлювального ремонту транспортного засобу Volkswagen Polo, державний номер НОМЕР_1 , за результатом якої складено Звіт від 13.09.2021 №2521 про оцінку транспортного засобу Volkswagen Polo, державний номер НОМЕР_1 , згідно якого вартість відновлювального ремонту складає 112 446, 28грн.

Відповідно до Звіту про оцінку автомобіля Volkswagen Polo, державний номер НОМЕР_1 , від 13.09.2021 №2521:

- вартість ремонтно-відновлювальних робіт складає 20 430, 00грн;

- вартість необхідних для ремонту матеріалів складає 10 440,05 грн;

- вартість складових, що підлягають заміні під час ремонту складає 81 576, 23грн.

Судом першої інстанції також встановлено, що з матеріалів справи вбачається, що з метою визначення вартості відновлювального ремонту транспортного засобу Volkswagen Polo, державний номер НОМЕР_1 , позивач звернувся до Приватного підприємства "СВ", за результатами огляду якого було складено рахунок-фактуру від 30.12.2021 №264 на загальну суму 103 474, 66грн, на підставі якого, як вказує позивач, були виконані роботи з відновлення пошкодженого дорожньо-транспортною пригодою транспортного засобу Volkswagen Polo, державний номер НОМЕР_1 , що підтверджується актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) №264 від 30.12.2021.

На думку позивача, наявні у справі докази: Звіт від 13.09.2021 №2521, рахунок-фактура від 30.12.2021 №264 на суму 103 474, 66грн та акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №264 від 30.12.2021 на суму 10 3 474, 66грн, свідчать про те, що здійснене відповідачем платіжним дорученням від 18.06.2021 №1618 страхове відшкодування у розмірі 56 406, 00грн є недостатнім для відновлення майнового інтересу позивача, оскільки згідно акту здачі-прийняття (надання послуг) від 30.12.2021 №264 розмір фактичного відновлювального ремонту транспортного засобу Volkswagen Polo, державний номер НОМЕР_1 , складає 103 474, 66грн, що суперечить, як вважає позивач, п.п. 17.1-17.4 розділу 17 вказаного договору, та є підставою для стягнення з відповідача різниці між здійсненим відповідачем страховим відшкодуванням у розмірі 56 406, 00грн та фактично встановленою на підставі акту здачі-прийняття (надання послуг) від 30.12.2021 вартістю відновлювального ремонту у розмірі 103 474, 66грн, відповідно до розміру якого мало бути встановлено страхове відшкодування.

Однак, місцевим господарським судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази (квитанції, платіжні доручення тощо) оплати позивачем виставленого Приватним підприємством "СВ" рахунку-фактури від 30.12.2021 №264 на суму 103 474, 66грн.

А наданий позивачем акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 30.12.2021 №264 на суму 103 474, 66грн не містить підпису з боку позивача (замовника).

Відтак, судом першої інстанції встановлено, що фактично в матеріалах справи відсутні докази оплати та докази прийняття позивачем виконаних Приватним підприємством "СВ" робіт з відновлення пошкодженого дорожньо-транспортною пригодою транспортного засобу Volkswagen Polo, державний номер НОМЕР_1 , на підставі акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) №264 від 30.12.2021 на суму 103 474, 66грн.

Місцевим господарським судом також встановлено, що позивачем не надано документів, які б підтверджували, що пошкодження транспортного засобу Volkswagen Polo, державний номер НОМЕР_1 , виникли внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 29.10.2020, а не пізніше.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд апеляційної інстанції виходить з такого.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про страхування", страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до частини 1 статті 16 Закону України "Про страхування", яка кореспондується зі статтею 354 Господарського кодексу України та статтею 979 Цивільного кодексу України, договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Страховим випадком, за умовами частини 2 статті 8 Закону України "Про страхування", є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

За положеннями статті 9 Закону України "Про страхування", страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Франшизою є частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

У спірних правовідносинах позивач посилається на обставини дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулась 29.10.2020 за участю застрахованого транспортного засобу Volkswagen Polo, державний номер НОМЕР_1 .

Однак, позивачем не надано суду першої інстанції ані схеми ДТП, яка, як вказує позивач, відбулась 29.10.2020, ані докази звернення до страховика у строки та порядку, визначених договором від 30.03.2020, ані докази, на підставі яких документів відповідно до пункту 17.3 договору відповідачем було здійснено страхове відшкодування у розмірі 56 406, 00грн.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що між сторонами у справі немає спору щодо обставин наявності договірних відносин, настання страхового випадку, розміру здійсненого страхового відшкодування.

Позивач посилається на обставини, що здійснене страхове відшкодування є недостатнім для відновлення його майнового інтересу, оскільки, як вказує позивач, він поніс збитки у розмірі 103 474, 66грн, про що надав суду рахунок-фактуру від 30.12.2021 №264 та акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 30.12.2021 №264.

Позивач також надав суду Звіт від 13.09.2021 №2521 про оцінку транспортного засобу Volkswagen Polo, державний номер НОМЕР_1 , згідно якого вартість відновлювального ремонту складає 112 446, 28грн.

Однак, судова колегія зазначає, що вирішуючи спір у даній справі підлягають встановленню і обставини безпосередньо дорожньо-транспортної пригоди; звернення страхувальником до страховика після настання страхового випадку відповідно до положень законодавства та договору, зокрема, у встановлений строк; складання документів відповідно до умов договору, що є підставою для здійснення страхового відшкодування; а також виплата страховиком страхового відшкодування 18.06.2021 у розмірі 56 406, 00грн, якому безумовано мало передувати складання відповідних документів у порядку, встановленому пунктом 17.3 договору, на підставі яких страховиком і було здійснено відповідне страхове відшкодування саме у вказаному розмірі.

Проте, позивач таких доказів суду першої інстанції не надав.

У світлі зазначеного слушним є і висновок суду першої інстанції, що позивачем не надано документів, які б підтверджували, що пошкодження транспортного засобу Volkswagen Polo, державний номер НОМЕР_1 , які були предметом дослідження 13.09.2021, виникли внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 29.10.2020, а не пізніше, адже Звіт був складений зі спливом майже року з моменту ДТП, на яку посилається позивач.

При цьому, судова колегія зазначає, що відповідно до положень статей 13, 74 Господарського процесуального кодексу України, господарське судочинство здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються учасниками справи.

Тобто, позивач, звертаючись до місцевого господарського суду з позовними вимогами про стягнення різниці суми відновлювального ремонту за договором добровільного страхування наземного транспорту від 30.03.2020 №733/4/16-20 у розмірі 47 068, 66грн мав на підтвердження своїх вимог надати суду усі наявні у нього належні та допустимі докази, чого позивачем здійснено не було.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Апелянт вважає, що наявний у матеріалах справи звіт є належним, допустимим та достовірним доказом визначення розміру фактичного матеріального збитку, оскільки сторони у договорі погодили такий порядок визначення розміру страхового відшкодування.

Судова колегія зазначає, що умовами укладеного сторонами у справі договору (пункт 17.3) передбачено, що вартість витрат на відновлювальний ремонт застрахованого ТЗ визначається відповідно до варіанту, обраного Страхувальником у пункті 4.4. договору, а саме, у разі обрання, зокрема, варіанту "Ремонт на СТО за вибором страховика або за експертизою" - за рішенням страховика відповідно до рахунків, нарядів-замовлень, калькуляцій, що підтверджують ремонт ТЗ на СТО за вибором страховика або на підставі автотоварознавчої експертизи; у разі обрання варіанту "Ремонт на гарантійному СТО" - відповідно до рахунків, нарядів замовлень, калькуляцій, що підтверджують ремонт ТЗ на гарантійному СТО.

Тобто, вартість витрат на відновлювальний ремонт застрахованого ТЗ може бути визначена на підставі автотоварознавчої експертизи.

Однак, у даному випадку, позивач, посилаючись на Звіт від 13.09.2021 №2521 про оцінку транспортного засобу Volkswagen Polo, державний номер НОМЕР_1 , згідно якого вартість відновлювального ремонту складає 112 446, 28грн, не надав суду першої інстанції доказів, що предметом дослідження були пошкодження транспортного засобу Volkswagen Polo, державний номер НОМЕР_1 , що виникли саме внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 29.10.2020.

Місцевим господарським судом встановлено, що позивачем не надано суду першої інстанції доказів понесення ним витрат на ремонт (квитанції, платіжні доручення тощо) виставленого Приватним підприємством "СВ" рахунку-фактури від 30.12.2021 №264 на суму 103 474, 66грн.

А наданий позивачем акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 30.12.2021 №264 на суму 103 474, 66грн не містить підпису з боку позивача (замовника).

Апелянт посилається на те, що на підтвердження фактичного здійснення ремонту автомобіля ним було надано суду акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 30.12.2021 №264, який безумовно підтверджує факт виконання відповідних робіт, викладений у цьому акті та їх фактичну вартість. На думку апелянта, оскільки даний акт містить підпис виконавця робіт, і акт наданий суду замовником, факт здійснення господарської операції не може ставитись під сумнів.

Колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до статті 9 цього Закону, первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції; одиницю виміру господарської операції, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Акт приймання виконаних робіт - документ, який фіксує закінчення будь-яких робіт та приймання їх замовником за кількістю та якістю.

Відтак, відсутність підпису уповноваженої особи з боку замовника може свідчити про неприйняття виконаних робіт замовником; і враховуючи неподання позивачем суду першої інстанції доказів здійснення оплати на підтвердження прийняття виконаних робіт, правомірним і обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, що фактично в матеріалах справи відсутні докази оплати та докази прийняття позивачем виконаних Приватним підприємством "СВ" робіт з відновлення пошкодженого дорожньо-транспортною пригодою транспортного засобу Volkswagen Polo, державний номер НОМЕР_1 , на підставі акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) №264 від 30.12.2021 на суму 103 474, 66грн.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на положення статті 79 Господарського процесуального кодексу України (вірогідність доказів), якою передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Однак, у даному випадку позивач у сукупності не надав суду першої інстанції доказів, достатніх для задоволення позовних вимог.

З огляду на викладене, враховуючи, що місцевий господарський суд забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження усіх фактичних обставин, що мають значення для справи, та дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, а доводи апелянта не є підставою для скасування рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" слід залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Харківської області від 04.11.2022 у справі №922/1415/22 - без змін.

Відповідно до частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати апелянта зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 273, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 04.11.2022 у справі №922/1415/22 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття; порядок і строки оскарження постанови передбачені статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 17.02.2023.

Головуючий суддя Л.М. Здоровко

Суддя Л.І. Бородіна

Суддя В.В. Лакіза