РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

14.02.2023Справа № 910/1539/21 (910/20997/21)

За позовом приватного акціонерного товариства "Росава"

до товариства з обмеженою відповідальністю "3В Ріелті", приватного акціонерного товариства "F & C REALTY" та товариства з обмеженою відповідальністю "КРЕДІТ ІНВЕСТМЕНТ ГРУП"

про визнання недійсними правочинів боржника в межах справи № 910/1539/21

Суддя Пасько М.В.

Представники:

від позивача Забарін А.Ф.,

від відповідача 1 Логвиненко О.С.,

від відповідача 2 Лакуста О.І.,

від відповідача 3 не з`явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

В провадженні судді Паська М.В. перебуває справа № 910/1539/21 про банкрутство товариства з обмеженою відповідальністю "3В Ріелті".

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання недійсними правочинів боржника в межах справи № 910/1539/21.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.06.2022 призначено підготовче засідання на 07.07.2022 у справі №

06.07.2022 від публічного акціонерного товариства "МІСТО БАНК" надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.07.2022 відкладено підготовче засідання на 21.07.2022.

20.07.2022 від приватного акціонерного товариства "F & C REALTY" надійшов відзив.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.07.2022 відкладено підготовче засідання на 18.08.2022.

21.07.2022 від товариства з обмеженою відповідальністю "3В Ріелті" надійшов відзив.

22.07.2022 від публічного акціонерного товариства "МІСТО БАНК" надійшла заява про заміну сторони у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.08.2022 задоволено заяву публічного акціонерного товариства "МІСТО БАНК" про заміну сторони та відкладено підготовче засідання на 08.09.2022.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.09.2022 закрито підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 20.09.2022.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.09.2022 закрито підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 20.09.2022.

Через оскарження ухвали Господарського суду міста Києва від 18.08.2022, судове засідання призначене на 20.09.2022 не відбулося.

Враховуючи викладене, розгляд справи призначено на 14.02.2023.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.02.2023 залишено без розгляду клопотання позивача про витребування доказів.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд, -

ВСТАНОВИВ:

В поданій позовній заяві позивач просить суд:

- визнати недійсним Договір про розірвання Іпотечного договору № 3716/0415 від 30.04.2015 року, що був укладений 21.12.2018 року між товариством з обмеженою відповідальністю "3В РІЕЛТІ" (01034, м. Київ, ВУЛИЦЯ ЗОЛОТОВОРІТСЬКА, будинок 6, ідентифікаційний код юридичної особи за ) та приватним акціонерним товариством "F & C REALTY" (01103, місто Київ, ВУЛ.КІКВІДЗЕ, будинок 18-А, ідентифікаційний код юридичної особи за );

- припинити право іпотеки товариства з обмеженою відповідальністю "КРЕДІТ ІНВЕСТМЕНТ ГРУП" (ідентифікаційний код 41586125) на будівлю, офісний центр (літ. "А"), що розташований за адресою: місто Київ, бульвар Шевченка Тараса, будинок № 62 (шістдесят два), загальною площею 3.115,0 (три тисячі сто п`ятнадцять цілих) кв.м, реєстраційний номер нерухомого майна - 91;

- скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрації права іпотеки № 44795231 від 22.12.2018 року;

- скасувати рішення державного реєстратора про обтяження нерухомого майна (іпотека) № 44794088 від 22.12.2018 року;

- визнати право іпотеки за товариством з обмеженою відповідальністю "3В РІЕЛТІ" на будівлю, офісний центр (літ. "А"), що розташований за адресою: місто Київ, бульвар Шевченка Тараса, будинок № 62 (шістдесят два), загальною площею 3.115, 00 кв.м, реєстраційний номер нерухомого майна - 91;

- скасувати рішення державного реєстратора про припинення права іпотеки № 44779453 від 21.12.2018 року;

- скасувати рішення державного реєстратора про припинення обтяження нерухомого майна (іпотека) № 44779035 від 21.12.2018 року;

- стягнути солідарно з товариства з обмеженого відповідальністю "ЗВ РІЕЛТІ" (01034, м. Київ, ВУЛИЦЯ ЗОЛОТОВОРІТСЬКА, будинок 6; ідентифікаційний код 41449165), приватного акціонерного товариства "F & C REALTY" (01103, місто Київ, ВУЛ.КІКВІДЗЕ, будинок 18-А; ідентифікаційний код 23496142) та товариства з обмеженою відповідальністю "КРЕДІТ ІНВЕСТМЕНТ ГРУП" (04071, м. Київ, вул. Набережно-Лугова, буд. 8; ідентифікаційний код 41586125) на користь приватного акціонерною товариства "РОСАВА" (09100, Київська обл., м. Біла Церква, вул. Леваневського, 83, ) суму сплаченого судового збору в розмірі 18.160,00 грн. (вісімнадцять тисяч сто шістдесят гривень 00 коп.).

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до Договору від 21.12.2018 року про розірвання Іпотечного договору № 3716/0415 від 30.04.2015 року товариство з обмеженого відповідальністю "ЗВ РІЕЛТІ" відмовилося від власних майнових вимог, а саме від своїх прав звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості боржника за основним договором.

Враховуючи викладене вище, позивач стверджує, що товариство з обмеженою відповідальністю "ЗВ РІЕЛТІ" здійснило правочин внаслідок чого воно стало неплатоспроможним та виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим.

Товариство з обмеженою відповідальністю "3В Ріелті" та приватне акціонерне товариство "F & C REALTY" надали суду відзиви на позовну заяву, в яких зазначили про необґрунтованість заявленого позову та просили суд відмовити в його задоволенні.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

За ч. 1 ст. 2 Кодексом України з процедур банкрутства провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України (далі - ГПК України), іншими законами України.

Судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. (ч. 1 ст. 3 ГПК України).

Визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК і загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 ЦК.

Отже, ЦК імперативно не визнає оспорюваний правочин недійсним, а лише допускає можливість визнання його таким у судовому порядку, при цьому, визнання такого правочину недійсним відбувається судом, по-перше, за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, а по-друге, якщо в результаті судового розгляду такого звернення буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, серед яких: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

З огляду на сферу регулювання Кодексу України з процедур банкрутства загалом і за змістом статті 42, він є спеціальним по відношенню до загальних, установлених ЦК підстав для визнання правочинів недійсними, тобто ці норми передбачають додаткові, специфічні підстави для визнання правочинів недійсними, які характерні виключно для правовідносин, що виникають між боржником і кредитором у процесі відновлення платоспроможності боржника чи визнання його банкрутом.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.03.2020 у справі № 910/1405/14.

Ознайомившись з позовом про визнання недійсним договору, судом було встановлено, що до нього не додано копію договору, який позивач просить визнати недійсним, а отже суд позбавлений можливості дослідити доказ безпосередньо, а відповідач 1 з об`єктивних причин не може подати копію суду, оскільки директор ТОВ "ЗВ Ріелті" Любченко С. В. проходить службу в ЗСУ (докази містяться в матеріалах справи) і у представника відсутній доступ до документів ТОВ "ЗВ Ріелті".

З доданого до позову витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не вдається можливим проаналізувати зміст договору (як основного, так і договору про розірвання) на предмет того, чи відповідають чи не відповідають їх положення ст. 42 КУзПБ, оскільки саме на підставі цієї правової норми подано заяву про визнання недійсним правочину боржника.

Крім того, з доданого позивачем витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно суду вдалося встановити, що згідно ухвали Київського апеляційного суду від 09.12.2020 р. на майно: приміщення по бул. Шевченка, 62 в м. Києві накладено арешт в кримінальному провадженні і обтяження накладене в інтересах Державного бюро розслідувань, що на думку суду робить неможливим застосування наслідків недійсності правочинів, визнання право іпотеки за ТОВ "ЗВ Ріелті", здійснення реєстраційних дій реєстратором в разі задоволення позову судом.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

При цьому, судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики, а роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах "Кантоні проти Франції" від 11.11.1996 ["Cantoni v. Frace", заява № 17862/91, §31-32), "Вєренцов проти України" від 11.04.2013 ("Vyerentsov v. Ukraine", заява № 20372/11, §65)].

Крім того, суд керується тим, що судовий розсуд - це право суду, яке передбачене та реалізується на підставі чинного законодавства, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення, встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), такий, що є найбільш оптимальним в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.

Частиною 3 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судовій збір відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 232, 233, 236-241 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1.Відмовити в задоволенні позову повністю.

2.Рішення набирає законної сили відповідно до вимог ст. 241 ГПК України та підлягає оскарженню в порядку та строк визначені розділом ІV ГПК України.

Суддя М.В. Пасько

Повний текст рішення складено 17.02.2023.