ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2023 року Справа № 915/587/22

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Алексєєва А.П. при секретарі судового засідання Степановій І.С. розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження справу за позовною заявою фiзичної особи - пiдприємця Ковтуна Олексія Андрійовича, код НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ), пред`явленою до відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ ДІМ «МК ЕНЕРГОБУД», код 41377410 (57156, Миколаївська область, м. Миколаїв, Велика Корениха, вул. Антична, буд. 18, кв. 4), про стягнення грошових коштів у сумі 538409,77 гривень.

За участю представників сторін:

від позивача - адвокат Тивоненко Д.Р.

від відповідача - не з`явився.

05.12.2022 року ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрите провадження у справі. Вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження.

Зазначену ухвалу суду отримано позивачем 14.12.2022 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №170, а відповідачем 10.12.2022 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №162.

12.01.2022 року протокольною ухвалою суд закрив підготовче провадження та призначив судове засідання із розгляду справи по суті.

Зазначену ухвалу відповідач отримав 24.01.2023 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №637.

01.02.2023 року судом за результатами розгляду справи у відкритому судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Із змісту позову вбачається, що позивач поставив відповідачу за видатковими накладними № РН-01/03-1 від 01.03.2021 року, № РН-11/05-1 від 11.05.2021 року, № РН-25/05-1 від 25.05.2021 року товар на суму 493908,00 грн. Відповідач за поставлений товар розрахувався частково, сплативши 74508,00 грн. В зв`язку із тим, що відповідач свого обов`язку по оплаті продукції виконав не у повному обсязі, позивач, окрім стягнення вартості поставленого товару, просить суд стягнути з відповідача втрати від інфляції та 3% річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Як було зазначено вище відповідача судом повідомлено про розгляд справи належним чином відповідно до вимог ч. 5 ст. 242 ГПК України, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення за № 162 та № 637.

Правом надати відзив на позовну заяву із запереченнями проти позовних вимог відповідач не скористався.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Як вказано у ч. 3 ст. 13, ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Відповідно до ч. 3 ст. 75 ГПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Згідно ч. 1 ст. 161 ГПК України при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на представлені докази на підтвердження обставин викладених у позові, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, викладену позицію, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем (продавець) та відповідачем (покупець) укладено договір поставки, відповідно до умов якого позивач передав, а покупець прийняв товар - трансформатори напруги та струму.

На підтвердження факту поставки товару на загальну суму 493908,00 грн., позивач надав видаткові накладні, які підписані представниками сторін договору: № РН-01/03-1 від 01.03.2021 року на загальну суму 374508,00 грн., № РН-11/05-1 від 11.05.2021 року на загальну суму 32400,00 грн., № РН-25/05-1 від 25.05.2021 року на загальну суму 87000,00 грн.

Відповідач 05.08.2021 року здійснив часткову оплату товару на загальну суму 74508,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 1265 від 05.08.2021 року, у призначенні платежу якого зазначено «оплата за електротовари згідно рахунку № СФ-01/03-1 від 01.03.2021 року».

01.12.2021 року позивачем було направлено відповідачу лист № 21 з вимогою до відповідача остаточно розрахуватися за товар та сплатити заборгованість у розмірі 419400 грн. до 15.12.2021 року. До листа позивач додав копії рахунків-фактур: № СФ-01/03-1 від 01.03.2021 року, № СФ-11/05-1 від 11.05.2021 року, № СФ-25/05-1 від 25.05.2021 року; копії видаткових накладних: № РН-01/03-1 від 01.03.2021 року, № РН-11/05-1 від 11.05.2021 року, № РН-25/05-1 від 25.05.2021 року; банківські виписки по рахунку, акт звірки від 30.09.2021 року. Лист разом із додатками було направлено позивачем на адресу відповідача рекомендованим листом з описом вкладення за №376, який отримано відповідачем 07.12.2021 року.

Як зазначено позивачем у позовній заяві після отримання відповідачем листа-вимоги №21 оплата поставленого товару не здійснювалася.

Таким чином, неоплаченим залишається поставлений позивачем відповідачу товар на суму 419400,00 грн. (493908,00 грн. - 74508,00 грн.).

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього кодексу.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1. ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Статтею 181 ГК України передбачено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

У зв`язку з переданням позивачем відповідачеві товару у власність між ними виникло правовідношення з купівлі-продажу, у якому позивач є постачальником (продавцем), а відповідач покупцем.

Істотні умови договору купівлі-продажу, а саме назву, асортимент, кількість та ціну товару сторони погодили у видаткових накладних.

Відповідно до ч.1 ст. 265 ГК України та ч. 1 ст. 712 ЦК України основним обов`язком відповідача, як покупця, є оплата товару постачальнику (продавцю), тобто позивачу.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Так, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ч. 1 ст. 692 ЦК України).

Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи вищевикладене, господарський суд приходить до висновку про законність вимоги про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 419400,00 грн.

Крім того, з огляду на те, що невиконане відповідачем зобов`язання по оплаті товару є грошовим зобов`язанням, то на вимогу позивача підлягають застосуванню положення ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене позивач просить суд стягнути з відповідача суму нарахованих 3% річних за період з 16.12.2021 року по 25.11.2022 року у розмірі 11858,10 грн., які нараховані по кожній накладній окремо.

Нарахування відсотків річних та втрат від інфляції позивач розпочав з 16.12.2021 року - дати, до якої відповідачем не було виконано вимогу позивача про сплату боргу до 15.12.2021 року.

Також позивач просить суд стягнути з відповідача суму нарахованих втрат від інфляції за період з 16.12.2021 року по 25.11.2022 року у розмір 107151,67 грн., які нараховані по кожній накладній окремо.

Отже, з урахуванням обставин справи та положень законодавства вимоги позивача по стягненню 3% річних та втрат від інфляції, є законними і такими, що підлягають задоволенню.

Позивачем були здійснені судові витрати у вигляді сплати судового збору в сумі 6460,92 грн., що підтверджується доданою до позову квитанцією № 6302-0675-7069-2742 від 26.11.2022 року.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Також позивачем заявлено до стягнення судові витрати на правничу допомогу адвокату у розмірі 33000,00 грн.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

На підтвердження заявлених витрат позивач надав договір № 23/11 від 23.11.2022 року про надання професійної правничої допомоги, додаток № 1 від 23.11.2022 року до договору, акт № 1 від 28.11.2022 року про надані послуги до договору на суму 33000,00 грн., ордер від 25.11.2022 року на надання правової допомоги.

Відповідно до складеного та підписаного сторонами 28.11.2022 року акту № 1 від 28.11.2022 року про надані послуги до договору, сторони визначили перелік та ціну фактично наданої правової (правничої) допомоги та факт належного отримання клієнтом послуг відповідно до договору на загальну суму 33000,00 грн.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно ч. 2 ст. 126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно до ч. 5 ст. 126 ГПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідного клопотання від відповідача до суду не надходило.

З огляду на положення п. 1 ч. 4 ст. 129 ГПК України понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 33000,00 грн. мають бути покладені на відповідача.

Керуючись ст.ст. 237, 238 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ ДІМ «МК ЕНЕРГОБУД» (57156, Миколаївська область, м. Миколаїв, Велика Корениха, вул. Антична, буд. 18, кв. 4, ) на користь фiзичної особи - пiдприємця Ковтуна Олексія Андрійовича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) грошові кошти в розмірі 538409 (п`ятсот тридцять вісім тисяч чотириста дев`ять) грн. 77 коп. з яких: 419400 (чотириста дев`ятнадцять тисяч чотириста) грн. 00 коп. основного боргу, 107151 (сто сім тисяч сто п`ятдесят одна) грн. 67 коп. - втрат від інфляції, 11858 (одинадцять тисяч вісімсот п`ятдесят вісім) грн. 10 коп. - 3% річних, а також понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 6460 (шість тисяч чотириста шістдесят) грн. 92 коп. та 33000 (тридцять три тисячі) грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч. 1 ст.241 Господарського процесуального кодексу України).

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 2 ст.241 Господарського процесуального кодексу України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення (ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України).

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження (ч. 2 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України).

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст. 257 Господарського процесуального кодексу України).

Повний текст рішення складено та підписано 21.02.2023 року.

Суддя А.П. Алексєєв