ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" лютого 2023 р. Справа№ 910/16455/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Майданевича А.Г.

Суліма В.В.

за участю секретаря судового засідання Овчиннікової Я.Д.,

за участю представників:

від позивача: Слободяник І.П.;

від відповідача: не з`явились;

від третьої особи: Коврига М.М.;

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Господарського суду міста Києва від 26.07.2022 (повний текст складено 02.08.2022)

у справі №910/16455/21 (суддя Борисенко І.І.)

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Український науковий інститут сертифікації"

про витребування майна

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом (з урахуванням уточненої позовної заяви) до ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 ) про витребування у добросовісного набувача ОСОБА_2 та передачу у власність ОСОБА_1 частки у розмірі 6, 87 % статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю "Український науковий інститут сертифікації" (далі - Товариство), розмір якої на дату звернення до суду становить 293 732, 00 грн в натурі, а не її грошового еквіваленту.

Позовні вимоги обґрунтовано таким:

- позивач був власником 24 % статутного капіталу Товариства;

- 08.10.2018 заявник дізнався з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань (далі - ЄДРПОУ) про виключення його зі складу учасників Товариства;

- будь-яких дій на відчуження своєї частки позивач не вчиняв.

Фактичні обставини, неоспорені сторонами, встановлені судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції

Станом на 27.09.2018 учасниками Товариства, статутний капітал якого складав 84 100, 00 грн, були:

- ОСОБА_2 - 52 % (43 732, 00 грн) статутного капіталу;

- ОСОБА_3 - 24 % (20 184,00 грн) статутного капіталу;

- ОСОБА_1 - 24 % (20 184,00 грн) статутного капіталу.

Указаний розподіл часток у Товаристві був затверджений рішенням загальних зборів учасників Товариства, оформлених протоколом № 11 від 01.06.2018, статутом Товариства в редакції від 01.06.2018 та підтверджується наданим до справи витягом з ЄДРПОУ щодо Товариства станом на відповідну дату.

28.09.2018 ОСОБА_1 відчужив частку у статутному капіталі Товариства у розмірі 24 % статутного капіталу на користь ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу № 28-09/18/КП корпоративних прав (часток у статутному капіталі). Договір посвідчила приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Змисловська Т.В. та зареєструвала у реєстрі за №1793.

Згідно з умовами зазначеного договору продавець продає, а покупець купує корпоративні права у вигляді 24, 00 % частки статутного капіталу Товариства, номінальною вартістю 20 184,00 грн на умовах та в порядку, визначених цим договором.

Відповідно до умов пунктів 5.1., 5.2. вказаного договору своїми підписами під цим договором сторони досягли згоди, що договірна вартість корпоративних прав у статутному капіталі Товариства, що продаються за цим договором, становить 20 184, 00 грн без урахування ПДВ. За купівлю корпоративних прав покупець зобов`язується сплатити продавцю 20 184, 00 грн.

Сторони встановили, що право власності на корпоративні права у статутному капіталі Товариства, які продаються за цим договором, переходить до покупця після здійснення приймання-передачі корпоративних прав, про що сторони оформлюють акт, який підтверджує отримання покупцем корпоративних прав за цим договором (пункт 5.3. договору).

На виконання умов вищевказаного договору між ОСОБА_1 , від імені якого діяв ОСОБА_5 , та ОСОБА_4 був складений акт від 28.09.2018 приймання-передачі корпоративних прав по договору купівлі-продажу №28-09/18/КП корпоративних прав (часток у статутному капіталі) Товариства, що був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1791, 1792. Згідно з умовами якого продавець передав, а покупець прийняв корпоративні права у вигляді 24, 00 % частки статутного капіталу Товариства, номінальною вартістю 20 184, 00 грн.Згідно з актом приймання-передачі від 28.09.2018 передано продавцю грошові кошти в сумі 20 184,00 грн.

Суд першої інстанції також встановив, що такий же договір купівлі-продажу (№28- 09/18/КП/1) уклав ОСОБА_3 , який володів часткою у Товаристві у розмірі 24 %, з ОСОБА_4 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. та зареєстрований в реєстрі за №1788.

ОСОБА_4 у подальшому продала частку у статутному капіталі Товариства у розмірі 48 % на користь Компанії "Аселон Інвестментс Лімітед" (далі - Компанія) за договором купівлі-продажу корпоративних прав Товариства від 29.09.2018.Загальні збори учасників Товариства затвердили протокол від 30.10.2018, яким було узгоджено результати внесення додаткових вкладів учасників Товариства, а саме щодо внесення ОСОБА_2 додаткових вкладів, загальна вартість яких становить 200 000, 00 грн, що підтверджується відповідними квитанціями. Також даним протоколом було затверджено збільшений розмір часток учасників Товариства, а саме номінальна вартість частки ОСОБА_2 , яка становить 243 732, 00 грн, що у співвідношенні до загального розміру статутного капіталу дорівнює 85, 79 %, номінальна вартість частки Компанії становить 40 368 грн, що у співвідношенні до загального розміру статутного капіталу дорівнює 14, 21%.

06.11.2018 загальними зборами учасників Товариства прийнято рішення про внесення додаткових вкладів на загальну вартість 50 000, 00 грн.

Проте 07.11.2018 Компанія вирішила вийти зі складу учасників Товариства, у зв`язку з чим статутний капітал Товариства було зменшено на 40 368 грн та становив 243 732 грн.

ОСОБА_2 , на виконання рішення про внесення додаткових вкладів від 06.11.2018, вніс свою частину додаткового вкладу в розмірі 42 895, 00 грн, а також, на реалізацію свого переважного права на внесення додаткового вкладу (внаслідок відмови Компанії внести додатковий вклад та її виходу зі складу учасників) вніс додатковий вклад у розмірі 7 105, 00 грн.

Статутний капітал Товариства було затверджено у розмірі 293 732, 00 грн.

Як стверджує позивач, 08.10.2018 він ознайомився з відомостями з ЄДРПОУ та дізнався про виключення його зі складу учасників Товариства, при цьому статутний капітал Товариства, за невідомих позивачу обставин був розподілений таким чином:

- ОСОБА_2 - 52 % (47 732,00 грн) статутного капіталу;

- Компанія - 48 % (40 368,00 грн) статутного капіталу.

Наведені обставини стали підставою для звернення з позовом до господарського суду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.07.2022 у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

Рішення суду мотивовано таким:

- ОСОБА_2 не набув частку у статному капіталі Товариства, яка належала ОСОБА_1 , оскільки не набував частки, яка належала ОСОБА_4 і Компанії. Частка ОСОБА_2 в Товаристві була сформована за рахунок додаткових вкладів самого відповідача. А тому відсутні підстави для застосування статті 388 ЦК України;

- ОСОБА_1 не довів, що частка у статутному капіталі Товариства належала йому до укладення договору купівлі-продажу № 28-09/18/КП від 28.09.2018;

- позивач сам зменшив розмір частки, яку він просить витребувати, пропорційно до поточного розміру статутного капіталу Товариства. Частка у такому випадку не є річчю, визначеною індивідуальними ознаками (абзац 1 частини першої статті 184 ЦК України) та не є майном, яке може бути витребувано в порядку статті 388 ЦК України;

- майно позивача (частка у статутному капіталі) не було загублене і не було викрадено у позивача (не було надано вироку суду);

- позивачем не доведено, що договір купівлі-продажу, за яким він відчужив частку у Товаристві, визнано недійсним, що спростовує його доводи про вибуття частки поза волею ОСОБА_1 та виключає можливість застосування частини першої статті 388 ЦК України;

- посилання позивача на заяви свідків та листи управлінь Міністерства юстиції України відхилено, оскільки заявник не обґрунтував, яким чином такі заяви відносяться до предмету спору, а більш пізні заяви цих же свідків спростовують їх попередні пояснення. Листи Міністерства юстиції України були сформовані на вимогу судів у інших справах (№ 910/14811/18 та № 910/14740/18), в яких не приймалось рішення про визнання недійсним договору купівлі-продажу;

- позивач пропустив строк позовної давності, однак у зв`язку з відмовою у позові через його необґрунтованість, підстави для застосування позовної давності відсутні.

Вимоги апеляційної скарги та короткий зміст наведених в ній доводів

24.08.2022 ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 26.07.2022 та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Скаржник просив стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Обґрунтування апеляційної скарги:

- суд першої інстанції не встановив, чи укладався між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 договір управління корпоративними правами від 14.04.2017; чи передбачено указаним договором право ОСОБА_5 продавати частку; чи стосувався такий договір управління корпоративними правами в Товаристві; чи знайомі ОСОБА_1 та ОСОБА_5 та чи вчиняв останній інші дії від імені позивача на виконання договору управління; чи були дії ОСОБА_4 та Компанії направлені на купівлю-продаж частки;

- позивач не доводив, що договір купівлі-продажу № 28-09/18/КП недійсний, оскільки вважає, що такий правочин є неукладеним, а тому такий факт може бути встановлено у мотивувальній частині рішення; також позивач стверджує про нікчемність договору купівлі продажу з підстав статті 228 ЦК України (правочин, який порушує публічний характер);

- ОСОБА_2 набув право власності на частки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , оскільки такі частки не виділялися; ОСОБА_2 було відомо про факт викрадення часток;

- помилковістю висновку суду першої інстанції про пропуск строку позовної давності, оскільки про порушене право позивач довідався тільки 08.10.2018 з ЄДРПОУ;

- висновок суду про те, що не може бути витребувано частку у статутному капіталі Товариства, оскільки не витребовується родова річ є помилковим, тому що в багатьох випадках родові речі не можна ідентифікувати;

- суд першої інстанції порушив принципи рівності та змагальності (стаття 13 ГПК України), оскільки дійшов висновку, що у позивача не було викрадено частку без будь-яких доказів та поклав на позивача обов`язок не лише доведення фактів, на які він посилається, а й перевірки, пошуку доказів на спростування доводів відповідача та третьої особи;

- також суд порушив положення статей 74, 75, 79, 86 ГПК України, оскільки не поклав на відповідача та третю особу обов`язок подачі доказів та не дослідив надані позивачем докази.

Скаржник разом з апеляційною скаргою подав такі клопотання: про витребування у відповідача та третіх осіб додаткових доказів; про визнання певних доказів недопустимими; про виклик та допит свідків.

Позиція інших учасників справи

16.11.2022 Товариство подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просило відмовити у задоволенні апеляційної скарги. Також Товариство просило поновити строк на подачу відзиву, мотивуючи це запровадженим дистанційним режимом роботи (у зв`язку із введенням воєнного стану та необхідністю збереження життя та здоров`я працівників), неотриманням копії апеляційної скарги (відправлення було повернуто скаржнику поштою) та ознайомленням з матеріалами справи і апеляційною скаргою 10.11.2022. Крім того, Товариство заявило про витрати на правову допомогу.

Суд апеляційної інстанції, враховуючи обмеження, пов`язанні із запровадженим воєнним станом (дистанційний режим роботи, безпека працівників), ознайомлення Товариства з матеріалами справи лише 10.11.2022, дійшов висновку про поважність причин пропуску строку для подачі відзиву з поважних причин, а тому поновлено такий строк на підставі частини першої статті 119 ГПК України (ухвала від 22.11.2022).

Відзив мотивовано таким:

- позивач не довів настання жодної з підстав для витребування майна, визначених в частині першій статті 388 ЦК України;

- договір купівлі-продажу не визнавався недійсним у судовому порядку, а тому він підтверджує законність вибуття частки з володіння позивача та його волевиявлення на відчуження;

- доводи скаржника про неукладення договору управління корпоративними правами є намаганням підмінити предмет доказування, уникаючи презумпцію дійсності договору купівлі-продажу та договору управління (факт укладення підтверджується його нотаріальним посвідченням та перевіркою цього факту);

- позов у справі № 910/14811/18 про визнання недійсним договору купівлі-продажу не було задоволено;

- позивач не довів належність йому частки, яку він витребовує у відповідача (останній не набував права на частку позивача);

- скаржником не наведено підстав для відступу від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 908/439/18, від 26.07.2018 у справі № 902/389/16, від 14.02.2018 у справі № 477/221/16-ц, від 18.11.2020 у справі № 694/1726/18, зроблених за подібних обставин;

- посилання позивача на покладення тягаря доказування на відповідача та третю особу про «доведення невикрадення», «не встановлення факту крадіжки судом» є безпідставними та такими, що не відповідають стандартам доказування, оскільки саме на позивача, як ініціатора процесу, покладається обов`язок доведення тих обставин, на які він посилається;

- позивач пропустив строк позовної давності. При цьому це не перше судове провадження, ініційоване позивачем.

29.11.2022 відповідач звернувся до суду з відзивом на апеляційну скаргу. Також сторона просила поновити строк для подачі відзиву, мотивуючи його пропуск неотриманням копії ухвали суду про відкриття апеляційного провадження та тим, що про апеляційне провадження відповідач довідався тільки після судового засідання 22.11.2022 (за повідомленням представника Товариства). Крім того, відповідач просив здійснювати розгляд справи без його участі.

Суд апеляційної інстанції вважає поважними причини пропуску строку подання відзиву, у зв`язку з відсутністю доказів отримання копії ухвали суду про відкриття апеляційного провадження, якою було встановлено строк для подачі відзивів. А тому строк для подання відзиву підлягає поновленню на підставі частини першої статті 119 ГПК України. Також суд задовольняє клопотання відповідача про розгляд справи без його участі з огляду на те, що це право сторони.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує проти доводів апеляційної скарги та просить відмовити у її задоволенні з підстав, наведених у відзиві на позов. У поданому відзиві сторона заперечує проти доводів апеляційної скарги, вважає її необґрунтованою. Також зазначив, що в суді першої інстанції ним було подано відзив на позовну заяву, яка містить повний виклад обставин, щодо предмету спору. А тому сторона просила врахувати доводи, що містяться у відзиві на позовну заяву, що був поданий до суду першої інстанції. Одночасно, сторона просила здійснювати розгляд апеляційної скарги без його участі. Суд прийняв поданий відзив та задовольнив клопотання сторони про розгляд справи без його участі.

Рух справи у суді апеляційної інстанції

Ухвалою суду від 12.10.2022 було відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду на 22.11.2022.

16.11.2022 від третьої особи надійшов відзив на апеляційну скаргу, який було прийнято судом у порядку ст. 263 ГПК України.

Разом з цим, судом апеляційної інстанції було встановлено, що до апеляційної скарги апелянтом було додано наступні заяви та клопотання: клопотання в порядку ст. 74 ГПК України про витребування у відповідача та третіх осіб додаткових доказів (далі - клопотання 1); клопотання в порядку ст. 91 ГПК України про визнання певних доказів недопустими (далі - клопотання 2); клопотання в порядку ст. 213 ГПК України про виклик та допит свідків (далі - клопотання 3).

У судовому засіданні 22.11.2022 суд поставив на обговорення питання щодо необхідності здійснення окремої процесуальної дії щодо отримання доказів у справі, шляхом витребування, зокрема, у органу управління юстиції певних доказів (договорів управління корпоративними правами від 14.04.2017) та інформації щодо обставин їх реєстрації тощо.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 22.11.2022 було відкладено розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 26.07.2022 у справі №910/16455/21 на 08.12.2022. Запропоновано відповідачу надати свої пояснення стосовно поданих апелянтом процесуальних заяв-клопотань.

08.12.2022 суд апеляційної інстанції здійснив додаткові підготовчі дій в судовому засіданні: протокольною ухвалою 1 клопотання не задовольнив, 2 клопотання залишив на розгляд під час розгляду апеляційної скарги по суті, у задоволенні 3 клопотання відмовив. Представник позивача відповів про відсутність у суду апеляційної інстанції підстав для вчинення таких дій. Представник третьої особи також не вбачав необхідності такої дії, про що було зазначено представником в судовому засіданні 08.12.2022. Так судом було вчинено додаткові підготовчі дії.

Також суд закінчив додаткові підготовчі дії та призначив судовий розгляд апеляційної скарги на 07.02.2023 на 12:00.

Таким чином, до початку розгляду справи по суті, суд розглянув два клопотання скаржника (подані в порядку ст. 74 ГПК України та в порядку ст. 213 ГПК України), подані разом з апеляційною скаргою і дійшов висновку про відсутність підстав для їх задоволення з огляду на таке.

Скаржник просив покласти на відповідача та Товариство обов`язок надати належні та допустимі докази обставин щодо того, чи знайомі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 з ОСОБА_6 ; вчинення ОСОБА_6 інших дій щодо часток ОСОБА_1 і ОСОБА_3 у Товаристві; одержання ОСОБА_1 і ОСОБА_3 коштів від продажу часток; доручення ОСОБА_6 продати частки; вчинення Компанією та ОСОБА_4 дій з продажу майна для отримання прибутку, а не з метою викрадення таких часток; необізнаності відповідача про факт викрадення у ОСОБА_1 і ОСОБА_3 часток на момент набуття права власності на них.

Обов`язок щодо доказування і подання доказів визначено у статті 74 ГПК України, згідно з частиною першою якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Тобто кожний учасник справи зобов`язаний доводи ті обставини, на які вона посилається.

Норма частини другої статті 74 ГПК України передбачає, що у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Суд звертає увагу скаржника, що саме він посилається на невчинення дій (неукладення договору управління корпоративними правами, відсутність знайомства з ОСОБА_5 , та інше). При цьому такі дії стосуються теж позивача, а не відповідача (іншого учасника), як це передбачено нормою частини другої статті 74 ГПК України. А тому саме позивач має доводити такі обставини. Перекладання тягаря доказування на іншого учасника справи є необґрунтованим. До того ж, суд зазначає, що скаржник доводить обставини щодо себе та ОСОБА_3 . Водночас останній не є учасником даної справи і обставини щодо його частки не входять до предмету доказування у цій справі. Відповідно, у задоволенні клопотання суд відмовив.

Також скаржник заявив клопотання про виклик та допит як свідків ОСОБА_2 та директора Товариства - ОСОБА_7 , як свідків щодо обставин, які спростовують твердження ОСОБА_3 про викрадення у нього та ОСОБА_1 часток у статутному капіталі Товариства у порядку статті 213 ГПК України.

Суд зазначає, що директора Товариства - ОСОБА_7 не є учасником справи, а є посадовою особою учасника справи, а тому не може бути допитаний в порядку статті 213 ГПК України, оскільки вказана норма передбачає допит учасників справи або їх представників. Підстави для допиту відповідача в порядку статті 213 ГПК України також відсутні, оскільки обставини, викладені ним у заяві свідка не суперечать іншим доказам (відповідач вказував, що йому невідомі обставини відчуження позивачем своєї частки). Заявленим клопотанням, скаржник фактично намагається покласти на відповідача обов`язок доводити (спростовувати) обставини, на які останній не посилався. Обставини щодо частки ОСОБА_3 , як було зазначено вище, не входять до предмета доказування.

Щодо клопотання скаржника про визнання недопустимими доказами копії договорів управління корпоративними правами між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 і ОСОБА_5 , то суд апеляційної інстанції зазначає наступне. Під час дослідження доказів судом апеляційної інстанції в судовому засіданні 14.02.2023 оглянуто матеріали справи, зазначені стороною документи. Так, обставини щодо набуття, відчуження частки ОСОБА_3 не входять до предмету доказування у цій справі. А оцінка копії договору про управління корпоративними правами між ОСОБА_1 і ОСОБА_5 , буде надана у мотивувальній частині постанови.

Розгляд справи відкладався, зокрема ухвалою від 07.02.2023 - на 14.02.2023.

У судове засідання 14.02.2023 з`явилися представники позивача та третьої особи. Представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги та росив її задовольнити. Представник Товариства заперечив проти задоволення апеляційної скарги.

ПОЗИЦІЯ ПІВНІЧНОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ

Мотиви, з яких виходить Північний апеляційний господарський суд, та застосовані ним положення законодавства

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Між сторонами склалися правовідносини щодо участі в Товаристві. Спір у справі стосується відчуження / не відчуження частки у Товаристві та наявності підстав для її витребування.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» (далі - Закон про ТОВ) (тут і далі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) розмір статутного капіталу товариства складається з номінальної вартості часток його учасників, виражених у національній валюті України.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач був власником 24 % (20 184,00 грн) статутного капіталу Товариства, що підтверджується рішенням загальних зборів учасників Товариства, оформлених протоколом № 11 від 01.06.2018, статутом Товариства в редакції від 01.06.2018 та витягом з ЄДРПОУ щодо Товариства станом на відповідну дату.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що позивач не довів, що частка у статутному капіталі Товариства належала йому до моменту укладення договору купівлі-продажу №28-09/18/КП корпоративних прав. А тому рішення у вказаній частині підлягає зміні. У вказаній частині приймаються доводи скаржника та підлягає до застосування ч. 4 ст. 277 ГПК України.

Згідно з частиною першою статті 21 Закону про ТОВ учасник товариства має право відчужити свою частку (частину частки) у статутному капіталі товариства оплатно або безоплатно іншим учасникам товариства або третім особам.

Відчуження ОСОБА_1 частки у Товаристві відбулось на підставі договору купівлі-продажу № 28-09/18/КП корпоративних прав від 28.09.2018 (часток у статутному капіталі). Договір посвідчила приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Змисловська Т.В. та зареєструвала у реєстрі за №1793.

Як вбачається з преамбули вказаного договору, від імені позивача діяв ОСОБА_5 на підставі договору управління корпоративними правами від 14.04.2017.

Позивачем зазначено в позовній заяві, про підробку такого договору, водночас, долучено до матеріалів справи копію договору управління корпоративними правами від 14.04.2017. Водночас копія вказаного договору є неякісною, з якої неможливо встановити зміст такого правочину. В цій частині суд апеляційної інстанції зазначає, що в клопотанні скаржника (яке було долучено до апеляційної скарги), сторона просила визнати недопустимим доказом вказаний договір. При цьому, сам апелянт, подаючи неякісну копію завіряє її «з ориганілом згідно». В цій частині суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Порядок засвідчення копій документів визначений пунктами 5.26, 5.27 Національного стандарту України Державна уніфікована система документації, Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації "Вимоги до оформлювання документів" ДСТУ 4163-2003, затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 07.04.2003 №55.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 1 ст. 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 91 ГПК України визначено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони та суди в інших судових справах неодноразово зверталися до Міністерства юстиції України з вимогою надати примірник такого правочину.

Відповідно до листа управління нотаріату Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 13.04.2021 року №17151/9-21 (наданого в межах розгляду справи № 910/1481118) згідно з актом огляду архівних документів приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Жердєвої Н.О. від 12.04.2021 примірник договору управління корпоративними правами та здійснення представництва інтересів від 14.04.2017, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , у архівних справах відсутній.

Згідно з листом управління Міністерства юстиції України від 04.01.2021 року №47531/6-20 (наданого в межах розгляду справи № 910/14740/18) діяльність приватного нотаріуса Жердєвої Н.О. припинено у зв`язку зі смертю (наказ від 23.05.2018). Було створено комісію для вилучення та передачі документів до архіву. Нотаріальна дія за реєстровим № 29, з використанням спеціального бланку нотаріальних документів серії НМА № 800104, вчинена без участі ОСОБА_3 (не є стороною даного провадження).

Крім того, відповідно до листа Головного територіального управління юстиції у місті Києві Міністерства юстиції України від 22.04.2019 № 6165/4-19 робочою групою було здійснено вилучення справ приватного нотаріуса Жердєвої Н.О. для передачі на зберігання до державного нотаріального архіву. Вилучені документи неупорядковані, наряди відповідно до номенклатури справ не сформовані. Більшу частину справ вилучено розсипом документів. Деякі справи вкладено в папки, складено внутрішній опис, який не відповідає наповненню цих папок. Звірка документів відповідно до реєстру нотаріальних дій під час вилучення не проводилася. А тому надати оригінал запитуваного документу, за висновком територіального органу юстиції, неможливо.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що учасникам справи в судовому засіданні, під час здійснення додаткових підготовчих дій, було запропоновано по даній справі зробити відповідний запит до управління Міністерства юстиції України щодо з`ясування питання наявності або ж відсутності договору управління корпоративними правами від 14.04.2017. Однак, позивач зазначив про відсутність в суду апеляційної інстанції повноважень на вчинення таких дій, а також Товариство зазначило про відсутність підстав для такого звернення, про що зазначено в ухвалі суду апеляційної інстанції від 22.11.2022.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що надані скаржником докази щодо факту неукладення договору управління корпоративними правами від 14.04.2017 не є беззаперечними. Водночас, враховуючи, що копія вказаного договору є неякісною (неможливо встановити зміст правочину), суд апеляційної інстанції частково приймає доводи скаржника про неможливість прийняття такого доказу як належного в розумінні ст. 76 ГПК України.

При цьому суд вважає необґрунтованими посилання скаржника на заяви свідків ( ОСОБА_6 та ОСОБА_4 ) щодо неукладення договору управління корпоративними правами від 14.04.2017 та договору купівлі-продажу корпоративних прав від 28.09.2018 з огляду на те, що у матеріалах справи містяться більш пізні заяви свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , які спростовують зміст заяв, поданих позивачем. Доводи адвоката скаржника про те, що суд повинен приймати більш ранні заяви не ґрунтуються на жодних нормах права та не випливають з установленого по даній справі.

Згідно з копією нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_5 від 29.07.2020 останній підтвердив, що 28.09.2018 він, діючи в інтересах ОСОБА_1 , на підставі договору управління корпоративними правами та здійснення представництва інтересів від 14.04.2017, уклав з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу корпоративних прав Товариства та було складено акт про передачу частки в Товаристві. Договір був укладений у відповідності до чинного законодавства. Указана заява датована 29.07.2020, тоді як, заява в якій ОСОБА_5 зазначає, що не укладав договір на управління корпоративними правами, датована 27.06.2019.

Враховуючи заперечення позивачем факту укладення договору управління корпоративними правами, дві заяви ОСОБА_5 щодо обставин укладення такого правочину, які протирічать одна одній, суд апеляційної інстанції не приймає в якості доказу в розумінні п. 3 ч. 2 ст. 73 ГПК України.

Водночас, як було зазначено вище, відчуження частки ОСОБА_1 у Товаристві відбулося на підставі договору купівлі-продажу корпоративних прав від 28.09.2018. Указаний правочин посвідчено приватним нотаріусом.

Відповідач вказував, що йому не дали можливості скористатись переважним правом на викуп частки, передбаченим статтею 20 Закону про ТОВ, однак він не оскаржував такий правочин.

Відповідно до частини другої статті 43 Закону України "Про нотаріат" (далі - Закон про нотаріат) при вчиненні нотаріальної дії нотаріуси, посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, встановлюють особу учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії.

Під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь. Нотаріус при посвідченні правочинів, вчиненні інших нотаріальних дій за участю уповноваженого представника встановлює його особу відповідно до вимог статті 43 цього Закону, а також перевіряє обсяг його повноважень (частина перша, шоста статті 44 Закону про нотаріат).

Аналогічні положення містить Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (далі - Порядок), затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5.

Відповідно до пункту 4 Глави 5 вказаного Порядку перевірка повноважень представників осіб за довіреністю або за законом здійснюється за довіреністю або документом, що підтверджує повноваження законного представника.

У разі наявності сумнівів щодо обсягу повноважень уповноваженого представника, а також його цивільної дієздатності нотаріус має право зробити запит до відповідної фізичної або юридичної особи, від імені якої діє представник.

Нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребовувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії (частина перша статті 46 Закону про нотаріат).

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 49 Закону про нотаріат нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому порядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних повноважень.

Аналіз наведених норм свідчить, що нотаріус під час нотаріального посвідчення правочину, окрім встановлення особи учасника цивільних відносин і обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, перевіряє і обсяг повноважень уповноваженого представника на вчинення тієї чи іншої дії і в разі відсутності у представника необхідного обсягу повноважень відмовляє у вчиненні відповідної нотаріальної дії.

Тобто під час нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу корпоративних прав від 28.09.2018 підлягали встановленню повноваження ОСОБА_5 на укладення відповідного договору. Приватним нотаріусом було встановлено, що повноваження ОСОБА_5 на укладення відповідного правочину підтверджується договором на управління корпоративними правами від 14.04.2017. Відповідно, такий договір досліджувався приватним нотаріусом на предмет наявності у ОСОБА_5 повноважень на вчинення договору купівлі-продажу в інтересах ОСОБА_1 . Доказів на спростування вказаної обставини (того, що нотаріус не перевірив повноваження ОСОБА_5 під час укладення договору купівлі-продажу) скаржником не надано.

Враховуючи положення статей 43, 44 Закону про нотаріат та статті 204 ЦК України договір купівлі-продажу від 28.09.2018 є правомірним.

Суд апеляційної інстанції, враховуючи, що під час укладення нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу приватним нотаріусом підлягали встановленню повноваження уповноваженої особи, зокрема на підставі договору на управління корпоративними правами від 14.04.2017, відсутність достовірних доказів на підтвердження факту не укладення такого правочину, вважає не доведеною обставини щодо відсутності повноважень у ОСОБА_5 на укладення договору купівлі-продажу корпоративних прав.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, пункт 9.58. постанови Великої Палати Верховного Суду від16.11.2021 у справі № 904/2104/19).

Рішення суду не може гуртуватися на припущеннях.

Обставина щодо наявності у ОСОБА_5 повноважень на укладення договору купівлі-продажу корпоративних прав від 28.09.2018 визнається доведеною, оскільки докази, надані на підтвердження такої обставини (нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, згідно з яким встановлено повноваження ОСОБА_5 на підставі договору управління корпоративними правами), є більш вірогідною, ніж докази, надані на її спростування (відсутність чіткої копії, вилучення договорів у нотаріуса розсипом) в порядку статті 79 ГПК України. А тому доводи скаржника у вказаній частині відхиляються судом, як необґрунтовані.

Скаржник зазначає про нікчемність договору купівлі-продажу від 28.09.2018 з підстав, передбачених статтею 228 ЦК України.

Відповідно до частини першої та другої статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину.

При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.

З огляду на зазначене, публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.

Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 07.02.2020 у справі № 910/4932/19, від 30.08.2022 у справі № 904/1427/21.

Водночас скаржником не надано жодного доказу порушення публічного порядку сторонами правочину або однією зі сторін договору купівлі-продажу від 28.09.2018 (визнання вини, вирок суду, тощо).

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає недоведеним факт нікчемності договору купівлі-продажу корпоративних прав від 28.09.2018. Інший підхід би порушував презумпцію невинуватості (стаття 62 Конституції України). Обвинувачення не може гуртуватися на припущеннях.

При цьому з матеріалів справи вбачається, що скаржник оскаржував договір купівлі-продажу корпоративних прав від 28.09.2018 в межах іншого судового провадження (справа № 910/14811/18), обґрунтовуючи свої вимоги вибуттям частки Товариства не з його волі. Господарський суд міста Києва ухвалою від 22.09.2021 залишив позов без розгляду на підставі пункту 4 частини першої статті 226 ГПК України. ОСОБА_1 не оскаржував вказану ухвалу. Тобто договір купівлі-продажу корпоративних прав від 28.09.2018 з підстав вибуття частки поза волею власника недійсним не визнавався.

Щодо можливості витребування частки та обраний спосіб захисту.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 22.10.2019 у справі №923/876/16, від 17.12.2019 у справі №927/97/19, від 18.03.2020 №466/6221/16-а, перелік способів захисту учасників товариств з обмеженою та додатковою відповідальністю міститься у статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» (далі - Закон про державну реєстрацію), норми якого є спеціальними для зазначених товариств. Аналіз частини п`ятої статті 17 Закону «Про державну реєстрацію» свідчить про те, що учасник товариства може звернутися до суду з позовом про визначення розміру статутного капіталу товариства та розмірів часток учасників у такому товаристві або ж з позовом про стягнення (витребування з володіння) з відповідача частки (частини частки) у статутному капіталі такого товариства, які, відповідно до зазначеної норми, є належними способами захисту.

Суд звертає увагу, що можливість власника витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем (незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача), без оспорювання правочинів щодо спірного майна тощо не звільняє власника від обов`язку доведення своїх позовних вимог відповідно до приписів процесуального законодавства, зокрема, обставин щодо: наявності у нього права власності (чи іншого суб`єктивного права) на спірне майно; вибуття зазначеного майна з володіння позивача поза його волею; а також перебування спірного майна на момент вирішення спору у володінні відповідача. Адже без доведення зазначених обставин суди не матимуть достатніх правових підстав для задоволення віндикаційного позову (аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 910/9924/19).

Ухвалення рішення про витребування частки без оцінки першого договору відчуження у ланцюгу укладених правочинів неможливо.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що скаржник не довів факту вибуття частки Товариства з його власності поза його волею. Зокрема, скаржник не довів, що договір купівлі-продажу корпоративних прав від 28.09.2018 є нікчемним з підстав, передбачених частинами першою, другою статті 228 ЦК України. Інших підстав (статті 221 - 224, 226, 229 - 232 ЦК України) для визнання договору недійсним скаржник не навів.

Крім того, обов`язковою підставою для витребування майна у добросовісного володільця є перебування спірного майна у володінні відповідача.

При цьому суд апеляційної інстанції частково приймає доводи скаржника щодо неправильного застосування норми статті 184 ЦК України судом першої інстанції в контексті можливості витребування частки у статутному капіталі Товариства у разі, коли її розмір змінився.

Частка у статутному капіталі товариства є особливим видом майна. Вона сама по собі не має вартості. Її вартість напряму залежить від вартості майна самого товариства. Отже, при створенні товариства ринкова вартість частки зазвичай дорівнює її номінальній вартості. Тоді як з перебігом часу ця цифра стає "історичною", а ринкова вартість частки може суттєво зрости (якщо бізнес товариства буде успішним) або зменшитися (якщо товариство буде вести збиткову господарську діяльність) (аналогічний висновок викладено у постанові від 31.08.2022 у справі № 924/700/21).

Крім того, розмір статутного капіталу може змінюватися у зв`язку з додатковими внесками учасниками або іншими особами, виходом учасників зі складу Товариства, тощо. Тобто розмір статутного капіталу може змінюватися в процесі господарської діяльності Товариства і особа, яка вважає, що її незаконно було позбавлено права на частку, може витребувати частку у розмірі, що відповідає обсягу її права з урахування змін у статутному капіталі, які відбулися після вибуття такої частки з власності заявника. А тому висновок суду першої інстанції про те, що частка не може бути взагалі витребувана, у зв`язку з її зменшенням, оскільки вона не є річчю, визначеною індивідуальними ознаками, є помилковим. Таке витребування можливе за наявності правових підстав. А тому у вказаній частині приймаються доводи скаржника, а рішення суду першої інстанції підлягає зміні на підставі ч. 4 ст. 277 ГПК України.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, статутний капітал Товариства станом на 27.09.2018 складав 84 100, 00 грн. Частка позивача (20 184, 00 грн - 24% на момент вчинення правочину) після відчуження її на користь ОСОБА_4 була відчужена останньою на користь Компанії. Частка компанії становила 40 368,00 грн, яка складалася із часток ОСОБА_1 і ОСОБА_3 .

Загальні збори учасників Товариства вирішили збільшити розмір статутного капіталу, зокрема, ОСОБА_2 вніс у статутний капітал 200 000, 00 грн, за наслідками чого, розмір часток учасників змінився таким чином: номінальна вартість частки ОСОБА_2 - 243 732,00 грн, а Компанії - 40 368 грн.

06.11.2018 загальні збори учасників Товариства прийняли рішення про внесення додаткових вкладів на загальну суму 50 000, 00 грн. Однак, 07.11.2018 Компанія ухвалила рішення про вихід з учасників Товариства.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону про ТОВ учасник товариства, частка якого у статутному капіталі товариства становить менше 50 відсотків, може вийти з товариства у будь-який час без згоди інших учасників.

Товариство зобов`язане протягом одного року з дня, коли воно дізналося чи мало дізнатися про вихід учасника, виплатити такому колишньому учаснику вартість його частки (частина сьома статті 24 Закону про ТОВ).

Суд першої інстанції встановив, що статутний капітал Товариства, у зв`язку з виходом 07.11.2018 Компанії, було зменшено на 40 368 грн (частка Компанії) та становив 243 732 грн.

ОСОБА_2 на виконання рішення про внесення додаткових вкладів від 06.11.2018, вніс свою частину додаткового вкладу в розмірі 42 895, 00 грн, а також на реалізацію свого переважного права на внесення додаткового вкладу (внаслідок відмови Компанії та виходу зі складу учасників Товариства) вніс додатковий вклад у розмірі 7 105,00 грн, після чого статутний капітал Товариства було затверджено на рівні 293 732, 00 грн.

Водночас, як вбачається з наведеного ланцюга змін статутного капіталу Товариства, ОСОБА_2 не набував права власності на частку, яка належала ОСОБА_1 , оскільки після її відчуження на користь Компанії, остання вийшла зі складу учасників Товариства, а розмір статутного капіталу було зменшено саме на розмір частки Компанії, яка набула право на виплату вартості її частки в порядку статті 24 Закону про ТОВ.

Отже, обставини щодо перебування частки ОСОБА_1 у власності ОСОБА_2 та взагалі факту набуття останнім такого права в матеріалах справи відсутні, а скаржником не доведені, що виключає можливість застосування до спірних правовідносин частини першої статті 388 ЦК України. Відповідно, доводи скаржника у вказаній частині визнаються необґрунтованими.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що позивач у цій справі фактично намагається відновити склад учасників Товариства, який існував до стверджуваного порушення його прав, про це, зокрема свідчать і доводи скаржника, наведені у всій апеляційній скарзі стосовно ОСОБА_3 (який не є учасником даної справи і обставини щодо вибуття з його власності частки у Товаристві не входять до предмету доказування у цій справі, а є предметом іншого судового провадження), який також був учасником Товариства. А тому й докази не аналізуються як на тому наполягав у відповідному клопотанні скаржник, поданому разом з апеляційною скаргою.

При цьому за змістом частини п`ятої статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію» зазначені способи захисту (визначення розміру статутного капіталу товариства з обмеженою/додатковою відповідальністю та розмірів часток учасників у такому товаристві та стягнення (витребування з володіння) з відповідача частки (частини частки) у статутному капіталі товариства з обмеженою/додатковою відповідальністю) є альтернативними, що також підтверджується висновком Великої Палати Верховного Суду про застосування статті 17 цього Закону, викладеним у пункті 48 постанови від 17.12.2019 у справі № 927/97/19 та у пункті 31 постанови від 18.03.2020 у справі № 466/6221/16-а.

Згідно із зазначеним висновком Великої Палати Верховного Суду у разі, якщо позивач прагне відновити склад учасників товариства, який існував до стверджуваного порушення його прав або інтересів, і таке відновлення не може бути здійснене шляхом стягнення (витребування з володіння) з відповідача частки (частини частки) у статутному капіталі товариства (підпункт «е» пункту 3 частини п`ятої статті 17 Закон Про державну реєстрацію), то належним способом захисту в цьому разі є позов про визначення розміру статутного капіталу товариства та розмірів часток учасників товариства (підпункт «д» пункту 3 частини п`ятої статті 17 цього Закону).

Суд апеляційної інстанції у цьому контексті, враховує висновок Верховного Суду, зроблений у постанові від 31.08.2022 у справі № 924/700/21, згідно з яким частка є об`єктом права власності. Захищаючи права одного з учасників товариства, суд не може порушувати права власності інших учасників товариства.

Так, у вказаній справі Верховний Суд дійшов висновку, що спосіб захисту, який обрав позивач (повернення до стану, який існував на момент його виключення), має наслідком позбавлення інших учасників товариства їх часток у статутному капіталі (повністю або частково). Для урахування балансу інтересів позивач мав би просити суд збільшити розмір статутного капіталу, який існував на момент звернення до суду з позовом, на розмір своєї частки і, залежно від номінального розміру частки кожного учасника у гривнях, визначити новий розмір часток учасників у відсотках (який для кожного учасника був би меншим).

Тобто, за обставинами цієї справи, позивач не може позбавити права власності відповідача на частку Товариства, яким він володіє законно (частина набута за договором, частина - за рахунок додаткових внесків). Таке втручання у право власності буде порушенням критерію пропорційності та порушуватиме баланс інтересів. Отже, для урахування балансу інтересів позивач мав би просити суд збільшити розмір статутного капіталу, який існував на момент звернення до суду з позовом, на розмір своєї частки.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вищенаведені доводи, наведені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження за результатами апеляційного перегляду справи. Так, посилання скаржника на вибуття майна з його володіння та його викрадення не підтверджені належними і допустимими доказами.

Суд апеляційної інстанції вважає безпідставними посилання скаржника на обов`язок відповідача та третьої особи надавати докази на підтвердження факту укладення договору управління корпоративними правами від 14.04.2017 та підтвердження правомірності договору купівлі-продажу майнових прав від 28.09.2018, оскільки обов`язок учасників справи щодо доведення обставин, на які вони посилаються, визначено нормами процесуального права (статті 13, 74, 79 ГПК України). Зміна таких правил призведе до порушення принципу змагальності сторін. При цьому саме на позивача покладено обов`язок доведення обставин, на які він посилається (неукладення договору управління корпоративними правами, нікчемність, недійсність договору купівлі-продажу, набуття відповідачем права власності на частку в Товаристві).

До того ж, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що ані відповідач, ані третя особа не були сторонами договорів про управління корпоративним правами та купівлі-продажу корпоративних прав, відповідно, і обставини щодо їх укладення не можуть бути їм відомі (у разі якщо інша сторона не доведе протилежного).

В цій частині суд апеляційної інстанції, не приймає доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16, оскільки правовідносини у зазначеній постанові не є релевантними обставинам даної справи. А тому доводи сторони в цій частині не приймаються судом апеляційної інстанції. Не приймаються судом апеляційної інстанції також доводи скаржника з посиланням в апеляційній скарзі на постанови Верховного Суду, зокрема, №№: 125/702/17, 358/815/17, 610/3771/18, 478/777/17 через нерелевантність вказаної судової практики обставинам даної справи.

Також не приймає доводи викладені в апеляційній скарзі про незастосування судом першої інстанції ст. 75 ГПК України, з посиланням на судові рішення у справі № 910/14740/18, оскільки рішенням Господарського суду міста Києва від 21.05.2021 по справі №910/14740/18 (залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 08.11.2021) в задоволенні позову про визнання договору купівлі-продажу корпоративних прав (часток у статутному капіталі) Товариства з обмеженою відповідальністю "Український науковий інститут сертифікації" від 28.09.2018 №28-09/18/КП/1 недійсним та скасування реєстраційних записів - було відмовлено. Тоді як судження, що містяться в мотивувальній частині постанови не є підставою для задоволення апеляційної скарги у даній справі з урахуванням відмови в позові в резолютивній частині та вищевстановленого у даній справі

Не приймає суд апеляційної інстанції доводи позивача, зазначені під час виступу в дебатах у судовому засіданні 14.02.2023, щодо важливості задоволення позову саме у даній справі як позитивного прецеденту боротьби з рейдерством в Україні, як необґрунтовані.

Водночас суд апеляційної інстанції вважає передчасним висновок суду першої інстанції про пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки такі обставини досліджуються лише у разі визнання позовних вимог обґрунтованими. Однак, як вірно зазначив суд першої інстанції, у зв`язку з відмовою у позові через їх недоведеністю, підстави для відмови через пропуск строку позовної давності відсутні. Тому в цій частині доводи скаржника не є підставою для скасування рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, зокрема, через їх недоведеність, з урахуванням мотивів, викладених у редакції даної постанови.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

З огляду на викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 про витребування у ОСОБА_2 частки у статутному капіталі Товариства правомірно не задоволені судом першої інстанції.

Отже, керуючись ст. 2, 269, 270, п. 2 ч. 1 ст. 275, ст. 277 ГПК України - суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність частково задовольнити апеляційну скаргу у даній справі, а рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом викладення мотивувальної частини у редакції цієї постанови на підставі ст. 277 ГПК України.

Судові витрати

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги по суті, понесені судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції (судовий збір) покладаються на скаржника в порядку ст. 129 ГПК України.

Товариство у відзиві на апеляційну скаргу заявило про відшкодування витрат на професійну правову допомогу. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення (частина третя статті 244 ГПК України). А тому заява Товариства підлягає призначенню до розгляду.

Керуючись ст. 2, 129, 221, 269, 270, п. 2 ч. 1 ст. 275, ст. 277, 281 - 283 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 26.07.2022 у справі № 910/16455/21 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.07.2022 у справі № 910/16455/21 змінити, шляхом викладення її мотивувальної частини в редакції цієї постанови. В решті апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

3. Судовий збір, за перегляд рішення у суді апеляційної інстанції, покласти на скаржника.

4. Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Український науковий інститут сертифікації" про розподіл витрат на професійну правову допомогу призначити до розгляду на 07.03.2023 об 11:40.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, передбаченому ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено - 17.02.2023.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді А.Г. Майданевич

В.В. Сулім