ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.02.2023 року м.Дніпро Справа № 904/3347/22

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Мороза В.Ф. - доповідач,

суддів: Кузнецова В.О., Коваль Л.А.

секретар судового засідання Мацекос І.М.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Приват-ІТ" на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 15.11.2022 (суддя Первушин Ю.Ю.)

у справі № 904/3347/22

за заявою Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", місто Київ

до боржника Товариства з обмеженою відповідальністю "Приват-ІТ", місто Дніпро

про визнання банкрутом

ВСТАНОВИВ:

04.10.2022 Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" () звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство Товариство з обмеженою відповідальністю "Приват-ІТ" ().

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 10.10.2022 прийнято до розгляду заяву Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про відкриття провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Приват-ІТ".

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 15.11.2022, у тому числі, відкрито провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Приват-ІТ" (49044, місто Дніпро, вулиця Гоголя, будинок 15-А, кімната 19, ) та визнано грошові вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" в розмірі 24810,00 грн. судового збору (1 черга задоволення), 58500, 00 грн. суми авансування винагороди арбітражному керуючому (1 черга задоволення), 35 002 270,00 грн суми основного боргу (4 черга задоволення).

Введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Введено процедуру розпорядження майном боржника строком на сто сімдесят календарних днів, до 04.05.2023.

Розпорядником майна призначено арбітражного керуючого Демчана Олександра Івановича та встановлено розмір грошової винагороди розпоряднику майна у розмірі трьох мінімальних заробітних плат за кожен місяць виконання ним повноважень за рахунок коштів, авансованих кредитором на депозитний рахунок Господарського суду Дніпропетровської області.

Не погодившись з вказаною ухвалою Товариством з обмеженою відповідальністю "Приват-ІТ" подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 15.11.2022 у справі №904/3347/22 та відмовити у відкритті провадження у справі про банкрутство ТОВ "Приват-ІТ".

В обґрунтування поданої скарги апелянт зазначає, що ухвала суду першої інстанції прийнята при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими.

Наголошує, що судом першої інстанції при розгляді заяви ініціюючого кредитора про відкриття провадження у справі про банкрутство не надано належним чином оцінку обґрунтованості заяви АТ «КБ «Приватбанк».

ТОВ "Приват-ІТ" зауважує, що сторонами не було погоджено предмет та ціну укладеного між ПАТ «КБ «Приватбанк» (Замовник) та ТОВ "Приват-ІТ" (Постачальник) Договору від 10.11.2016 на поставку програмного забезпечення № 10112016, невиконання зобов`язань за яким й стало підставою для відкриття провадження у справі про банкрутство.

Скаржник вважає, що вимоги про повернення грошових коштів або виконання зобов`язання за Договором № 10112016 від 10.11.2016 не було.

Вказує на те, що рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 13.07.2021 у справі № 904/5100/21 не вирішувався спір по суті, не стягувалися грошові кошти з ТОВ "Приват-ІТ", а спір, що розглядався у даній справі є способом захисту прав кредитора у порядку ст. 112 ЦК України.

За твердженням апелянта, на сьогоднішній день не погоджені, не встановлені строки ані повернення грошових коштів, ані поставки програмного забезпечення, що свідчить про те, що у боржника не виникло грошового зобов`язання перед АТ «КБ «Приватбанк».

Окремо зазначає про наявність спору про право як підстави для відмови у відкритті провадження у справі про банкрутство.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 20.12.2022 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Приват-ІТ" на ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 15.11.2022 у справі №904/3347/22 залишено без руху. Скаржнику надано строк 10 днів з дня вручення ухвали усунути недоліки апеляційної скарги, а саме: подати до апеляційного суду докази сплати судового збору у сумі 37 215,00 грн.

Апелянтом усунено недоліки апеляційної скарги та надано докази сплати судового збору.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 19.01.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Приват-ІТ" на ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 15.11.2022 у справі №904/3347/22. Розгляд апеляційної скарги призначено у судове засідання з викликом сторін на 16.02.2023 о 10 год. 00 хв.

Від арбітражного керуючого Демчана Олександра Івановича надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 27.01.2023 ухвалено судові засідання у справі №904/3347/22, у тому числі, призначене на 16.02.2023 о 10 год. 00 хв. провести в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із забезпеченням її проведення для арбітражного керуючого Демчана Олександра Івановича з використанням власних технічних засобів в системі відеоконференцзв`язку "EasyCon" (https://vkz.court.gov.ua/).

В судовому засіданні 16.02.2023 приймав участь арбітражний керуючий розпорядник майна боржника ТОВ "Приват-ІТ" Демчан О.І. (в режимі відеоконференції поза межами приміщенням суду). Інші учасники справи, будучи належним чином повідомленими про місце, дату та час судового засідання, не з`явилися, явку уповноважених представників не забезпечили, про причини неявки суд не проінформували.

Водночас, до Центрального апеляційного господарського суду від ТОВ "Приват-ІТ" надійшло клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку з зайнятістю представника в іншому судовому засіданні в Третьому апеляційному адміністративному суді.

Колегія суддів зазначає, що апеляційне провадження здійснюється на підставі поданої ТОВ "Приват-ІТ" апеляційної скарги, в межах її доводів та вимог, що відповідає приписам ч. 1 ст. 269 ГПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях від 28 жовтня 1998 у справі «Осман проти Сполученого королівства» та від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh v.Russia" від 24.07.2003 року, "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G. B. проти Франції»), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, суб`єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

Отже, при здійсненні правосуддя судом мають враховуватися не тільки процесуальні строки, визначені ГПК України, а й рішення ЄСПЛ, як джерела права, зокрема, в частині необхідності забезпечення судового розгляду впродовж розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 12-1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 12-1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Відтак, органи судової влади здійснюють правосуддя, навіть в умовах воєнного стану.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Згідно ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Суд звертає увагу на висновки Європейського суду з прав людини, викладені у рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії", відповідно до якого заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті власних інтересів (рішення Європейського суду з прав людини від 04.10.2001 у справі "Тойшлер проти Германії" (Тeuschler v. Germany).

Таким чином, скаржник повинен демонструвати зацікавленість у найшвидшому вирішенні його питання судом, брати участь на всіх етапах розгляду, що безпосередньо стосуються його, для чого він має утримуватись від дій, що можуть безпідставно затягувати судовий процес, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28.10.2021 у справі № 11-250сап21 акцентувала увагу на тому, що ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію, згідно з якою відкладення розгляду справи має бути з об`єктивних причин і не суперечити дотриманню розгляду справи у розумні строки. Так, у рішенні у справі «Цихановський проти України» (Tsykhanovsky v. Ukraine) ЄСПЛ зазначив, що саме національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Суд нагадує, що він зазвичай визнає порушення пункту 1 статті 6 Конвенції у справах, які порушують питання, подібні до тих, що порушуються у цій справі. Аналогічну позицію висловлено у рішеннях ЄСПЛ «Смірнова проти України» (Smirnov v. Ukraine, Application N 36655/02), «Карнаушенко проти України» (Karnaushenko v. Ukraine, Application N 23853/02).

Як відзначив Верховний Суд у постанові від 12.03.2019 у справі № 910/12842/17 відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

В свою чергу, Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зробив правовий висновок, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.07.2022 у справі № 918/539/16.

Таким чином, згідно усталеної судової практики та позиції ЄСПЛ відкладення розгляду справи можливе з об`єктивних причин, як-то неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні чи недостатність матеріалів для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення.

В даній справі ТОВ "Приват-ІТ", як учасник судового процесу, не позбавлене права і можливості забезпечити участь у судовому засіданні будь-якого іншого представника, якому доручити виконання функцій щодо представництва інтересів у суді, що відповідає правовій позиції Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеній в постанові від 12.03.2019 у справі № 910/12842/17.

При цьому вибір щодо пріоритетності участі в тому чи іншому судовому засіданні суду та відповідні наслідки такого вибору покладаються на цього учасника судового процесу.

Згідно ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Пунктом 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Частиною 12 ст. 270 ГПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи те, що суд не визнавав обов`язковою явку учасників справи, а в матеріалах справи містяться докази належного їх повідомлення про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, зважаючи на необхідність дотримання розумних строків розгляду справи, констатуючи достатність матеріалів для апеляційного перегляду справи, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку ухвалу суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами та без участі представників ініціюючого кредитора АТ «КБ «Приватбанк» та боржника ТОВ "Приват-ІТ".

Арбітражний керуючий розпорядник майна ТОВ "Приват-ІТ" Демчан О.І. заперечив проти задоволення апеляційної скарги, наполягав на необхідності залишення оскаржуваної ухвали без змін.

Апеляційний господарський суд, заслухавши розпорядника майна боржника, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши повноту та об`єктивність встановлених обставин та висновки місцевого господарського суду, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав.

Законом України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017р. №2147-VIII викладено Господарський процесуальний кодекс України у новій редакції, яка набрала чинності 15.12.2017р..

Відповідно до ч. 6 ст. 12 ГПК України, господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Як передбачено ст. 9 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» № 2343-XII (який діяв до 21.10.2019 року) справи про банкрутство розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Згідно частини 1 статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства від 18.10.2018 № 2597-VIII (зі змінами, що набрав чинності 21.10.2019р.) провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.

Частиною 4 Прикінцевих та перехідних положень встановлено, що з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Перехід до наступної судової процедури та подальше провадження у таких справах здійснюється відповідно до цього Кодексу.

Ухвали господарського суду, постановлені у справі про банкрутство за результатами розгляду господарським судом заяв, клопотань та скарг, а також постанова про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури можуть бути оскаржені в порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч. 1 ст. 9 Кодексу України з процедур банкрутства).

За положеннями ч. 1 ст. 271 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, 04.10.2022 Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" () звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство Товариство з обмеженою відповідальністю "Приват-ІТ" ().

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 10.10.2022 прийнято до розгляду заяву Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про відкриття провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Приват-ІТ", підготовче засідання призначено на 18.10.2022 о 15:00 год.

08.11.2022 до відділу канцелярії суду від боржника надійшов відзив №07/11-к від 07.11.2022 на заяву про відкриття провадження у справі про банкрутство (вх. №37877/22), за змістом якого боржник заперечує проти відкриття провадження у справі про банкрутство, оскільки на його думку договір на поставку програмного забезпечення №10112016 від 10.11.2016 не може вважатися укладеним, з огляду на те, що сторони не погодили предмет договору та ціну договору. Боржник вказує на те, що на сьогоднішній день не погоджені, не встановлені строки ані повернення грошових коштів, ані поставки програмного забезпечення. Таким чином, у боржника не виникло грошового зобов`язання перед кредитором.

Суд першої інстанції дійшов висновку щодо відсутності підстав для відмови у відкритті провадження у справі за заявою АТ КБ "ПриватБанк" () до боржника - Товариства з обмеженою відповідальністю "Приват-ІТ" () про визнання банкрутом, оскільки докази, долучені до матеріалів даної справи свідчать про наявність ознак неплатоспроможності боржника, що у свою чергу є підставою для відкриття провадження у справі про банкрутство згідно статті 39 Кодексу України з процедур банкрутства, у зв`язку з чим господарським судом введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, процедуру розпорядження майном боржника та встановлено порядок подальших дії учасників справи про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Приват-ІТ" ().

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, оскаржуваному судовому рішенню та доводам апеляційної скарги, апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Положеннями ст. 1 Кодексу України з процедур банкрутства визначено, що:

- кредитор - юридична або фізична особа, а також контролюючий орган, уповноважений відповідно до Податкового кодексу України здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у межах своїх повноважень, та інші державні органи, які мають вимоги щодо грошових зобов`язань до боржника, а також адміністратор за випуском облігацій, який відповідно до Закону України "Про ринки капіталу та організовані товарні ринки" діє в інтересах власників облігацій, які мають підтверджені у встановленому порядку документами вимоги щодо грошових зобов`язань до боржника;

- грошове зобов`язання - зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України;

- неплатоспроможність - неспроможність боржника виконати після настання встановленого строку грошові зобов`язання перед кредиторами не інакше, як через застосування процедур, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 8 Кодексу України з процедур банкрутства справи про банкрутство розглядаються господарськими судами за місцезнаходженням боржника - юридичної особи, фізичної особи або фізичної особи - підприємця. Право на звернення до господарського суду із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство мають боржник, кредитор.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 34 Кодексу України з процедур банкрутства заява про відкриття провадження у справі про банкрутство подається кредитором або боржником у письмовій формі та повинна містити: найменування господарського суду, до якого подається заява; найменування боржника, його місцезнаходження, ідентифікаційний код юридичної особи; ім`я або найменування кредитора, його місцезнаходження або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи або реєстраційний номер облікової картки платника податків, або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); виклад обставин, що є підставою для звернення до суду; перелік документів, що додаються до заяви. До заяви кредитора про відкриття провадження у справі про банкрутство додаються: докази сплати судового збору, крім випадків, коли згідно із законом судовий збір не підлягає сплаті; довіреність чи інший документ, що засвідчує повноваження представника, якщо заяву підписано представником; докази авансування винагороди арбітражному керуючому трьох розмірів мінімальної заробітної плати за три місяці виконання повноважень; докази надсилання боржнику копії заяви і доданих до неї документів. Заява кредитора, крім відомостей, передбачених частиною першою цієї статті, повинна містити відомості про розмір вимог кредитора до боржника із зазначенням окремо розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає сплаті. Заява кредитора може ґрунтуватися на об`єднаній заборгованості боржника за сукупністю його різних зобов`язань перед цим кредитором.

За приписами ч. 1-3 ст. 39 Кодексу України з процедур банкрутства перевірка обґрунтованості вимог заявника, а також з`ясування наявності підстав для відкриття провадження у справі про банкрутство здійснюються господарським судом у підготовчому засіданні, яке проводиться в порядку, передбаченому цим Кодексом. У підготовчому засіданні господарський суд розглядає подані документи, заслуховує пояснення сторін, оцінює обґрунтованість заперечень боржника, вирішує інші питання, пов`язані з розглядом справи. Якщо провадження у справі відкривається за заявою кредитора, господарський суд перевіряє можливість боржника виконати майнові зобов`язання, строк яких настав. Боржник може надати підтвердження спроможності виконати свої зобов`язання та погасити заборгованість.

Згідно правового висновку Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, наведеного в постанові від 18.02.2021 у справі № 904/3251/20, кредитор, звертаючись до господарського суду з заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство, має підтвердити наявність боргу (у т.ч. неустойки) належними доказами, виходячи з правової природи правовідносин між боржником та кредитором. Доказами на підтвердження наявності боргу можуть бути, зокрема, судові рішення, господарській правочини, первинні бухгалтерські документи, які містять відомості про господарську операцію та підтверджують її здійснення. Такими доказами можуть бути, зокрема, банківські виписки, платіжні доручення, видаткові накладні, довідки, листи, протоколи та будь-які інші докази, що доводять факт невиконання відповідачем своїх зобов`язань. Все це подається кредитором з метою виключення у майбутньому розумних сумнівів інших кредиторів боржника в обґрунтованості відкриття провадження у справі про банкрутство.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.10.2020 у справі № 922/1174/20.

Грошові вимоги у справі про банкрутство можуть підтверджуватися або первинними документами (угодами, накладними, рахунками, актами виконаних робіт тощо), що свідчать про цивільно-правові відносини сторін та підтверджують заборгованість боржника перед кредитором, або рішенням юрисдикційного органу, до компетенції якого віднесено вирішення такого спору (правові висновки, зроблені в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.06.2019 у справі № 915/535/17, від 25.06.2019 у справі №922/116/18, від 15.10.2019 у справі № 908/2189/17, від 10.02.2020 у справі № 909/146/19, від 27.02.2020 у справі № 918/99/19, від 13.10.2021 у справі № 904/2104/19).

Аналіз приписів статей 34, 39 КУзПБ дає можливість дійти висновку, що при поданні заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство не встановлюється обов`язку для кредитора - заявника (ініціюючого кредитора) додавати до такої заяви докази вжиття заходів щодо стягнення з боржника суми боргу. У разі неналежного виконання грошового зобов`язання кредитор має можливість, крім звернення до суду з позовом до боржника, застосувати щодо такого боржника встановлені КУзПБ процедури для задоволення своїх кредиторських вимог у тому випадку, коли відсутній спір про право, який підлягає вирішенню у порядку позовного провадження (правова позиція, наведена в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.06.2020 у справі № 905/2030/19).

Колегія суддів також зауважує, що вимоги ст. 34 Кодексу України з процедур банкрутства, які ставляться до змісту заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство, не вимагають надання ініціюючим кредитором доказів неможливості виконання боржником своїх майнових зобов`язань, строк яких настав.

Водночас, у будь-якому випадку на момент подання заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство боржник повинен надати документи (первинні документи, договори, бухгалтерський баланс, аудиторський висновок, судові рішення тощо), які підтверджують наявність ознак неплатоспроможності або її загрози. Інакше таке банкрутство матиме ознаки фіктивного, тобто ініційованого з метою невиконання зобов`язань (правовий висновок зазначений в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.10.2020 у справі № 915/36/20).

Якщо справа порушується за заявою кредитора, господарський суд перевіряє відповідність його вимог до боржника розміру, встановленому законом, обґрунтованість цих вимог, їх безспірність, реальну, а не формальну неспроможність їх виконати протягом трьох місяців після відкриття виконавчого провадження, якщо інше не передбачено Законом, вжиття заходів щодо примусового стягнення за цими вимогами в порядку виконавчого провадження.

Завдання підготовчого засідання господарського суду у справі про банкрутство полягає у перевірці обґрунтованості заяви кредитора або боржника щодо наявності ознак неплатоспроможності, а заяви боржника - також і загрози його неплатоспроможності. Крім того, господарський суд перевіряє правовий статус боржника та відсутність перешкод для порушення провадження у справі про банкрутство.

Підсумовуючи, завданням підготовчого засідання господарського суду в розгляді заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство є:

- перевірка обґрунтованості вимог заявника (заявників) на предмет відповідності таких вимог поняттю грошового зобов`язання боржника перед ініціюючим кредитором;

- встановлення наявності або відсутності спору про право;

- встановлення обставин задоволення таких вимог до проведення підготовчого засідання у справі (п. 68 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.08.2020 у справі № 910/4658/20, п. 48 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.09.2020 у справі № 910/16413/19).

Предметом підготовчого засідання є з`ясування наявності підстав, які надають кредитору чи боржнику можливість ініціювати порушення провадження у справі про банкрутство, тобто ознак загрози неплатоспроможності та виникнення обставин неплатоспроможності боржника (правова позиція, викладена в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.10.2019 у справі № 910/11946/18).

Варто зазначити, що виходячи з положень Кодексу України з процедур банкрутства обов`язок надання правового аналізу поданих кредиторських вимог, підстав виникнення грошових вимог кредитора до боржника, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог, покладений саме на господарський суд, при цьому заявник сам визначає докази, які на його думку підтверджують заявлені вимоги.

Під час розгляду заявлених грошових вимог, суд користується правами та повноваженнями наданими йому процесуальним законом та самостійно розглядає заявлені грошові вимоги, перевіряє її відповідність чинному законодавству та за результатами такого розгляду приймає процесуальне рішення про відкриття провадження у справі про банкрутство, відповідно визнавши частково чи повністю грошові вимоги кредитора або відмовляє у відкритті провадження у справі про банкрутство, встановивши, до прикладу, що вимоги кредитора свідчать про наявність спору про право, який підлягає вирішенню у порядку позовного провадження.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 04.10.2022 Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" () звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство Товариство з обмеженою відповідальністю "Приват-ІТ" ().

Заява кредитора обґрунтована неможливістю ТОВ "Приват-ІТ" виконати грошове зобов`язання за Договором на поставку програмного забезпечення №10112016, укладеним 10.11.2016 між Публічним акціонерним товариством комерційним банком "Приватбанк" (правонаступником якого є АТ КБ "ПриватБанк", далі-Кредитор/Замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Приват-ІТ" (далі-Боржник/Постачальником) (далі - Договір, т. 1 а.с. 10-13).

Вищевказаний договір було підписано сторонами шляхом накладення ЕЦП уповноважених представників сторін згідно пункту 8.7 Договору (т. 1 а.с. 16).

Відповідно до пункту 1.1. Договору Постачальник зобов`язався за плату поставляти за завданням Замовника товар - Програмне забезпечення. Сторони узгодили, що товаром за договором є програмна продукція - результат комп`ютерного програмування у вигляді операційних систем, системних, прикладних, розважальних та/або навчальних комп`ютерних програм (їх компонентів) а також у вигляді онлайн-сервісів. Замовник зобов`язався прийняти товар та оплатити його на умовах і в порядку, зазначених у цьому договорі.

Пунктом 1.3. Договору встановлено, що загальний термін, окремі етапи поставки і терміни їх виконання вказуються в Технічних завданнях, форма яких зафіксована в додатку №1 до договору.

Згідно з пунктом 1.5. Договору, поставка здійснюється шляхом підписання сторонами Акту прийому-передачі.

Постачальник зобов`язався в порядку і в строки, передбачені Договором, поставити Замовнику програмне забезпечення (пункт 3.1. Договору).

При виникненні обставин, що перешкоджають належному виконанню постачальник своїх зобов`язань за договором, повідомити про це замовника в письмовій формі не пізніше 5 календарних днів з моменту виникнення таких обставин (п.п. 3.1.3. Договору).

Замовник зобов`язався своєчасно прийняти неналежно виконаний згідно Договору товар і оплатити його (п. 3.3., п.п. 3.3.1. Договору).

Пунктом 4.1. Договору передбачено, що загальна вартість товару дорівнює сумі цін за весь поставлений товар постачальником, і зафіксований в додатках до договору. У вартість поставки товару постачальником включається плата за передачу замовнику виключних майнових прав на об`єкти інтелектуальної власності.

Згідно з пунктом 4.2. Договору, оплата Замовником товару здійснюється щомісяця в порядку:

- попередня оплата в розмірах, зазначених в рахунках Постачальника протягом 5 днів з дати отримання замовником рахунків.

- остаточний розрахунок - протягом 3 днів з дня укладання сторонами Акту про виконання робіт.

Відповідно до пункту 4.3. Договору оплата товару постачальника за Договором проводиться в безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок Постачальника, вказаний в договорі (про його зміну постачальник зобов`язаний протягом 3 робочих днів повідомити замовника в письмовій формі, в іншому випадку замовник не несе відповідальність за прострочення платежу і за інші негативні наслідки, пов`язані з перерахуванням грошей на неправильний рахунок).

Судом встановлено, що на підставі рахунку-фактури №СФ-0000001 від 11.11.2016 (т. 1 а.с. 17) Постачальника Замовник АТ КБ "ПриватБанк" перерахував на користь ТОВ "Приват-ІТ" передоплату за розробку та постачання програмного забезпечення згідно з Договором на поставку програмного забезпечення №10112016 від 10.11.2016 суму у розмірі 35000000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №G1111U0FHE від 11.11.2016 (т. 1 а.с. 19).

Проте, Постачальник (Боржник по справі) свої зобов`язання за Договором не виконав, доказів виконання боржником до суду не надано.

Згідно пунктів 5.1., 5.2. Договору за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за Договором сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Відповідно до умов пункту 2.4 Договору підставою оплати розробки і постачання ПЗ за договором вважається Акт прийому-передачі, підписаний обома сторонами.

Кредитор у своїй заяві зазначив, що через невиконання Постачальником своїх зобов`язань за Договором - такий Акт прийому-передачі розробки і постачання ПЗ за Договором сторонами підписаний не був.

Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє протягом 3 (трьох) років (пункт 8.1 Договору).

Договір №10112016 був підписаний сторонами 11.11.2016, отже, передбаченні Договором господарські зобов`язання сторін існували протягом 3 років до 11.11.2019 включно.

Кредитор - АТ КБ "ПриватБанк" виконав свої зобов`язання за Договором належним чином, перерахувавши ТОВ "Приват-ІТ" попередню оплату за Договором.

Боржник - ТОВ "Приват-ІТ" після отримання попередньої оплати, взяті на себе зобов`язання за Договором на поставку програмного забезпечення №10112016 від 10.11.2016 не виконав і товар (програмне забезпечення) не був поставлений Замовнику.

Апеляційний суд зазначає, що згідно з частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Відповідно до положень статті 693 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу.

В силу приписів статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу. а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 599 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Як вбачається з доданих до заяви документів, рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 13.07.2021 у справі №904/5100/21 за позовом АТ КБ "ПриватБанк" до ТОВ "Приват-ІТ" було зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю "Приват-ІТ" в особі ліквідаційної комісії, визнати та включити до проміжного ліквідаційного балансу Товариства з обмеженою відповідальністю "Приват-ІТ" кредиторські вимоги Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" за Договором на поставку програмного забезпечення №10112016 від 10.11.2016 у розмірі 35000000,00 грн; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Приват-ІТ" на користь Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" 2270,00 грн - витрат по сплаті судового збору.

Як передбачено ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, розмір грошових вимог кредитора до боржника складає - 35 002 270,00 грн (35000000,00 грн + 2270,00 грн).

Щодо тверджень (апелянта) Боржника про те, що Договір на поставку програмного забезпечення №10112016 від 10.11.2016 не може вважатися укладеним, оскільки сторони не погодили предмет договору та ціну договору, слід зазначити наступне.

Статтею 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 стаття 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частин 1,2,4 стаття 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення, якщо інше не визначено законом або договором. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Відповідно до частин 1,4 статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Статтею 638 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (частина 1 статті 639 Цивільного кодексу).

Згідно статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Статтею 207 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

За статтею 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товарі сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з статті 656 Цивільного кодексу України предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому.

Згідно пункту 4 статті 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Згідно з статтею 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Вимоги щодо якості предмета договору визначаються відповідно до обов`язкових для сторін нормативних документів, зазначених у статті 15 цього Кодексу, а у разі їх відсутності - в договірному порядку, з додержанням умов, що забезпечують захист інтересів кінцевих споживачів товарів і послуг.

Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними.

Строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору. На зобов`язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Відповідно до статті 189 Господарського кодексу України ціна в цьому Кодексі є вираженим у грошовій формі еквівалентом одиниці товару (продукції, робіт, послуг, матеріально-технічних ресурсів, майнових та немайнових прав), що підлягає продажу (реалізації), який повинен застосовуватися як тариф, розмір плати, ставки або збору, крім ставок і зборів, що використовуються в системі оподаткування. Ціна є істотною умовою господарського договору.

За частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір на поставку програмного забезпечення №10112016 від 10.11.2016 був укладений сторонами у письмовій формі й викладений в одному документі.

Проаналізувавши норми чинного законодавства, дослідивши додані до заяви документи, а саме Договір на поставку програмного забезпечення №10112016 від 10.11.2016, рахунок-фактуру ТОВ "Приват-ІТ" №СФ-0000001 від 11.11.2016, платіжне доручення №G1111U0FHE від 11.11.2016 та Угоду про використання електронного цифрового підпису від 10.11.2016, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що сторонами при укладенні Договору було в належному порядку та формі, досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов.

Згідно умов пункту 1.1. Договору на поставку програмного забезпечення №10112016 від 10.11.2016 Постачальник зобов`язується за плату поставляти за завданням Замовника Товар - Програмне забезпечення (ПЗ). Сторони узгодили, що Товаром за цим Договором є програмна продукція - результат комп`ютерного програмування у вигляді операційних систем, системних, прикладних, розважальних та/або навчальних комп`ютерних програм (їх компонентів) а також у вигляді онлайн-сервісів. Замовник зобов`язується прийняти Товар та оплатити його на умовах і в порядку, зазначених у цьому договорі.

Відповідно до пункту 1.3. договору, загальний термін, окремі етапи поставки і терміни їх виконання вказуються в Технічних завданнях, форма яких зафіксована в Додатку №1 до цього Договору.

Таким чином, у пунктах 1.1., 1.3. сторонами Договору відповідно до статей 179, 180, 265 Господарського кодексу України, статей 627, 628, 638, 655, 656, 712 Цивільного кодексу України було погоджено предмет договору шляхом відсильної умови на Технічні завдання, що мали деталізувати конкретний предмет Договору.

Згідно з пунктом 4.1. Договору загальна вартість Товару дорівнює сумі цін за весь поставлений Товар Постачальником, і зафіксований в Додатках до цього Договору. У вартість поставки Товару Постачальником включається плата за передачу Замовнику виключних майнових прав на об`єкти інтелектуальної власності.

Відповідно до п. 4.2. Договору, оплата Замовником Товару здійснюється щомісяця в порядку:

- попередня оплата в розмірах, зазначених в рахунках Постачальника протягом 5 днів здати отримання Замовником рахунків.

- остаточний розрахунок - протягом 3 днів з дня укладання Сторонами Акту про виконання робіт.

Згідно з пунктом 4.3. Договору, оплата Товару Постачальника за цим Договором проводиться в безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок Постачальника, вказаний в цьому Договорі (про його зміну Постачальник зобов`язаний протягом 3 робочих днів повідомити Замовника в письмовій формі, в іншому випадку Замовник не несе відповідальність за прострочення платежу і за інші негативні наслідки, пов`язані з перерахуванням грошей на неправильний рахунок).

Отже, згідно з нормами статей 179, 180, 189, 265 Господарського кодексу України, статей 627, 628, 632, 638, 655, 712 Цивільного кодексу України у п.п. 4.1., 4.2. Договору сторонами було погоджено як загальну ціну Договору - сума цін за весь поставлений Товар Постачальником, що мала бути зафіксована в Додатках до цього Договору, так і ціну товару, що мала зазначатися в рахунках Постачальника ТОВ "Приват-ІТ".

Отже, судом першої інстанції було належним чином надано оцінку запереченням боржника щодо заяви ініціюючого кредитора про відкриття провадження у справі про банкрутство в частині того, що договір на поставку програмного забезпечення №10112016 від 10.11.2016 є не укладеним, з огляду на те, що сторони не погодили предмет договору та ціну договору, а вищевказані обставини обґрунтовано спростовують такі твердження.

Апеляційним судом також зазначається, що сторонами даного договору було здійснено конклюдентні дії, себто дії, які виявляють волю сторін встановити правовідношення, а поведінка сторін свідчила про конкретний намір виконання умов Договору на поставку програмного забезпечення №10112016 від 10.11.2016, що підтверджується наступним:

- надання Постачальником - ТОВ "Приват-ІТ" Замовнику - АТ КБ "ПриватБанк" рахунку - фактури №СФ-0000001 від 11.11.2016 в якому зазначено замовлення - Договір №10112016 від 10.11.2016 та ціну попередньої оплати за Договором - 35000000,00 грн (оферта);

- Замовником - на підставі АТ КБ "ПриватБанк" рахунку - фактури №СФ-0000001 від 11.11.2016 здійснено оплату ціни товару саму у сумі 35000000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №G1111U0FHE від 11.11.2016 з призначенням платежу "предоплата за разработку и подержку ПО, согл.дог-ра №10112016 від 10.11.2016, Сч. №№СФ-0000001 від 11.11.2016, без НДС. PD16-7247948" (акцепт).

Крім того, як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, боржник - ТОВ "Приват-ІТ" у своєму відзиві підтвердив факт отримання ним суми 35 000 000,00 грн на підставі платіжного доручення №G1111U0FHE від 11.11.2016.

Аргументи скаржника про те, що вимоги про повернення грошових коштів або виконання зобов`язання за Договором № 10112016 від 10.11.2016 не було спростовуються наявною в матеріалах справи Вимогою АТ КБ "ПриватБанк" від 26.03.2021 №Э.Upr 1/3-210326/285 до боржника - ТОВ "Приват-ІТ" на суму 35 000 000,00 грн.

Щодо доводів ТОВ "Приват-ІТ" про те, що у боржника не виникло грошового зобов`язання перед кредитором, слід зазначити, що судом першої інстанції надавалася оцінка таким.

Так, суд зазначив, що статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Відповідно до статті 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Згідно з статтею 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

В матеріалах справи міститься Вимога від 26.03.2021 №Э.Upr 1/3-210326/285 на суму 35 000 000 грн, яка кредитором - АТ КБ «ПриватБанк» була направлена на адресу боржника - ТОВ "Приват-ІТ", на підтвердження чого кредитором надано докази направлення, а саме: опис, чек, поштову накладну, а також було встановлено рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 13.07.2021 у справі №904/5100/21.

В свою чергу, відповідно до частини 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Отже, оскільки строк дії договору закінчився - 11.11.2019 (включно), то у боржника виникло зобов`язання повернути передплату на суму 35 000 000,00 грн - 12.11.2019.

Доказів повернення передплати на суму 35 000 000,00 грн боржником до суду не надано.

Як вже було зазначено, боржник - ТОВ "Приват-ІТ" у своєму відзиві підтвердив факт отримання ним суми 35 000 000,00 грн на підставі платіжного доручення №G1111U0FHE від 11.11.2016.

Таким чином, правильним видається висновок суду про те, що у ТОВ "Приват-ІТ" на день розгляду заяви існує прострочене невиконане зобов`язання перед АТ КБ «ПриватБанк» в сумі 35 000 000,00 грн.

При цьому посилання скаржника на те, що рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 13.07.2021 у справі № 904/5100/21 не вирішувався спір по суті, не стягувалися грошові кошти з ТОВ "Приват-ІТ", а спір, що розглядався у даній справі є способом захисту прав кредитора у порядку ст. 112 ЦК України, не впливають на підтвердження наявності боргу належними доказами (первинними документами) та обґрунтованості заявлених кредитором до боржника вимог.

Щодо тверджень апелянта (боржника) про наявність спору про право, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 6 ст. 39 Кодексу України з процедур банкрутства господарський суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо вимоги кредитора свідчать про наявність спору про право, який підлягає вирішенню у порядку позовного провадження.

Відсутність спору про право в межах процедури банкрутства полягає у відсутності неоднозначності у вирішенні питань щодо сторін зобов`язання, суті (предмета) зобов`язання, підстави виникнення зобов`язання, суми зобов`язання та структури заборгованості, а також строку виконання зобов`язання тощо.

Методом встановлення таких фактів є дослідження господарським судом відзиву боржника, заслуховування пояснень представника боржника або дослідження Єдиного реєстру судових рішень, відомості з якого відкритими та загальнодоступними, щодо перебування на розгляді іншого суду позову боржника до ініціюючого кредитора із зазначених питань.

Установлення відсутності спору про право щодо вимог ініціюючого кредитора є обов`язковою умовою для відкриття провадження у справі про банкрутство боржника (правові висновки Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 13.08.2020 у справі № 910/4658/20).

Правові висновки, у яких визначено підходи для розуміння. що саме є спором про право, викладені в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №910/1067/19, від 13.08.2020 у справі №910/4658/20, від 16.09.2020 у справі №911/593/20, від 24.09.2020 у справі № 916/3619/19, від 15.10.2020 у справі №922/1174/20, від 02.02.2021 у справі №922/2503/20, від 10.02.2021 у справі №910/1678/20

Правова категорія "спір про право", яку з`ясовує суд у підготовчому засіданні перед відкриттям провадження у справі про банкрутство, може бути виражена як у процесуальній формі, про що свідчать судові акти, так і у матеріально-правовій формі, що підтверджується юридичними фактами, які дають змогу зробити обґрунтований висновок про наявність суперечностей (розбіжностей) у структурі вимог кредитора, а отже, про відсутність можливості на цій стадії судового провадження встановити дійсний стан суб`єктивного права кредитора та кореспондуючого йому суб`єктивного обов`язку боржника (правовий висновок, викладений в постанові ВС від 18.03.2021 у справі № 911/1922/20).

У постанові від 22.10.2019 у справі № 910/11946/18 Верховний Суд зазначив, що предметом підготовчого засідання є з`ясування наявності підстав, які надають кредитору чи боржнику можливість ініціювати порушення провадження у справі про банкрутство, тобто ознак загрози неплатоспроможності та виникнення обставин неплатоспроможності.

Таким чином завданням підготовчого засідання господарського суду у розгляді заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство є перевірка обґрунтованості вимог заявника (заявників) на предмет відповідності таких вимог поняттю "грошового зобов`язання" боржника перед ініціюючим кредитором; встановлення наявності спору про право; встановлення обставин задоволення таких вимог до проведення підготовчого засідання у справі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.06.2021 у справі № 814/803/17 зазначила, що визначальним принципом господарського судочинства є змагальність сторін.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посилання на те, які обставини цей доказ підтверджує (правова позиція Верховного Суду викладена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/1131/18, від 26.02.2019 у справі №914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 04/6455/17, від 05.11.2019 у справі №915/641/18).

Згідно ст. 14 ГПК України до принципів господарського судочинства також належить диспозитивність господарського судочинства, суть якого полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.04.2019 у справі № 910/21939/15 та від 11.07.2019 у справі №904/2394/18, наведено правовий висновок, що на стадії звернення кредитора з вимогами до боржника та розгляду зазначених вимог судом принципи змагальності та диспозитивності у справі про банкрутство проявляються у наданні заявником відповідних документів на підтвердження своїх кредиторських вимог та заперечень боржника та інших кредиторів проти них.

За положеннями ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як передбачено ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

В свою чергу, положеннями статті 36 КУзПБ, з метою реалізації засад змагальності при розгляді справи про банкрутство у підготовчому засіданні, боржнику надано право на подання відзиву на заяву про відкриття провадження у справі та викладення своїх заперечень щодо вимог заявника (заявників) з наданням доказів необґрунтованості таких вимог.

У даній справі Боржник - ТОВ "Приват-ІТ" у своєму відзиві безпідставно посилається на наявність між сторонами спору про право, не зазначаючи при цьому ні фактичних даних, ні нормативного обґрунтування своїм твердженням.

Не наведено змістовних аргументів скаржником і в апеляційній скарзі стосовно наявності спору про право як підстави для відмови у відкритті провадження у справі про банкрутство, а відтак колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність спору про право у відносинах між сторонами, щодо грошових вимог які обґрунтовані кредитором - АТ КБ "ПриватБанк".

Частиною 8 статті 39 Кодексу України з процедур банкрутства передбачено, що в ухвалі про відкриття провадження у справі про банкрутство зазначається про відкриття провадження у справі про банкрутство; визнання вимог кредитора та їх розмір; введення мораторію на задоволення вимог кредиторів; введення процедури розпорядження майном; призначення розпорядника майна, встановлення розміру його винагороди та джерела її сплати; вжиття заходів щодо забезпечення вимог кредиторів шляхом заборони боржнику та власнику майна (органу, уповноваженому управляти майном) боржника приймати рішення щодо ліквідації, реорганізації боржника, а також відчужувати основні засоби та предмети застави; строк подання розпорядником майна до господарського суду відомостей про результати розгляду вимог кредиторів, який не може перевищувати одного місяця та 20 днів після дати проведення підготовчого засідання суду; дату попереднього засідання суду, яке має відбутися не пізніше 70 календарних днів, а в разі великої кількості кредиторів - не пізніше трьох місяців після дати проведення підготовчого засідання суду; строк проведення розпорядником майна інвентаризації майна боржника, який не може перевищувати двох місяців, а в разі значного обсягу майна - трьох місяців після дати проведення підготовчого засідання суду.

З метою виявлення кредиторів та осіб, які виявили бажання взяти участь у санації боржника, на офіційному веб-порталі судової влади України не пізніше наступного дня з дня постановлення ухвали суду про відкриття провадження у справі господарський суд оприлюднює повідомлення про відкриття провадження у справі боржника (офіційне оприлюднення). За змістом частини 13 статті 39 Кодексу України з процедур банкрутства процедура розпорядження майном вводиться господарським судом на строк, визначений частиною другою статті 44 цього Кодексу, одночасно з постановленням ухвали про відкриття провадження у справі.

Враховуючи матеріали, додані до заяви кредитора, встановивши відповідні обставини, господарський суд в цілому дійшов правильного висновку про наявність підстав для відкриття провадження у справі про банкрутство, введення мораторію на задоволення вимог кредиторів та процедури розпорядження майном .

Крім того, слід також зазначити, що 17.10.2020 набрали чинності зміни внесені до Кодексу України з процедур банкрутства, а саме відповідно до п. 21 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства визначено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи призначення арбітражного керуючого для виконання повноважень розпорядника майна або керуючого реструктуризацією у разі відкриття провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) здійснюється з урахуванням особливостей, визначених цим пунктом. Заява ініціюючого кредитора або боржника - фізичної особи про відкриття провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність), крім відомостей, передбачених частиною першою статті 34, частиною другою статті 116 цього Кодексу, повинна містити пропозицію щодо кандидатури арбітражного керуючого для виконання повноважень розпорядника майна або керуючого реструктуризацією. Ініціюючий кредитор або боржник - фізична особа додає до заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) заяву арбітражного керуючого, зазначеного в абзаці другому цього пункту, про участь у справі, яка повинна відповідати вимогам, встановленим частиною третьою статті 28 цього Кодексу.

Господарський суд, відкриваючи провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність), призначає арбітражного керуючого, зазначеного в абзаці другому цього пункту, розпорядником майна або керуючим реструктуризацією.

Акціонерним товариством комерційний банк "ПриватБанк" () в заяві про відкриття провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Приват-ІТ" () запропоновано кандидатуру арбітражного керуючого Демчана Олександра Івановича (свідоцтво №1732 від 11.11.2015; адреса: 01032, місто Київ, вулиця Симона Петлюри, будинок 16/108, офіс 17, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ).

Арбітражним керуючим Демчан Олександром Івановичем подано заяву-згоду №258 без дати, якою надає згоду на участь у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Приват-ІТ" (). Також, арбітражним керуючим до заяви про участь у справі додано документи, що підтверджують його відповідність вимогам статей 11 та 28 Кодексу України з процедур банкрутства. Надано копію свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого №1732 від 11.11.2015; копію договору добровільного страхування цивільно-правової відповідальності арбітражного керуючого №ДЦВАК/049/22 від 18.01.2022 відповідно до якого, його діяльність застрахована на суму 780000,00 грн. із розміром за одним страховим випадком - 780000,00 грн., копію платіжного доручення №406 від 19.01.2022 на підтвердження сплати страхового платежу за договором страхування.

Враховуючи наявність в матеріалах справи пропозиції ініціюючого кредитора щодо кандидатури арбітражного керуючого для виконання обов`язків розпорядника майна по справі та заяви арбітражного керуючого Демчан Олександра Івановича про згоду на участь у справі, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для призначення розпорядником майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Приват-ІТ" () арбітражного керуючого Демчан Олександра Івановича (свідоцтво №1732 від 11.11.2015).

В свою чергу, за положеннями статті 30 Кодексу України з процедур банкрутства арбітражний керуючий виконує повноваження за грошову винагороду (частина 1 статті 30 Кодексу).

Розмір основної грошової винагороди арбітражного керуючого за виконання ним повноважень розпорядника майна визначається в розмірі середньомісячної заробітної плати керівника боржника за останніх 12 місяців його роботи до відкриття провадження у справі, але не менше трьох розмірів мінімальної заробітної плати за кожний місяць виконання арбітражним керуючим повноважень (абзац 1 частина 2 статті 30 Кодексу).

Сплата основної винагороди арбітражного керуючого за виконання ним повноважень розпорядника майна, ліквідатора, керуючого санацією, керуючого реструктуризацією, керуючого реалізацією здійснюється за рахунок коштів, авансованих заявником (кредитором або боржником) на депозитний рахунок господарського суду, який розглядає справу, до моменту подання заяви про відновлення відкриття провадження у справі (абзац 6 частина 2 статті 30 Кодексу).

У разі якщо процедура триває після закінчення авансованих заявником коштів, основна винагорода арбітражного керуючого сплачується за рахунок коштів, одержаних боржником - юридичною особою у результаті господарської діяльності, або коштів, одержаних від продажу майна боржника, яке не перебуває в заставі (абзац 7 частина 2 статті 30 Кодексу).

У відповідності до приведених норм Кодексу України з процедур банкрутства, враховуючи відсутність у справі відомостей про середньомісячну заробітну плату керівника боржника за останні 12 місяців його роботи до відкриття провадження у справі, місцевим господарським судом правомірно встановлено розпоряднику майна грошову винагороду в розмірі трьох мінімальних заробітних плат за кожен місяць виконання повноважень за рахунок коштів, авансованих заявником на депозитний рахунок Господарського суду Дніпропетровської області відповідно до статті 30 Кодексу України з процедур банкрутства.

Скаржником в цих частинах оскаржуваної ухвали доводів щодо підстав для її скасування чи зміни не наведено.

Порушень або неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, не встановлено.

З огляду на все вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що доводи скаржника, наведені ним в апеляційній скарзі, свого підтвердження не знайшли, не спростовують мотивів та висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваній ухвалі, у зв`язку з чим, відхиляються судом апеляційної інстанції, наслідком чого є відсутність підстав для зміни чи скасування ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 15.11.2022 у справі № 904/3347/22.

Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги на підставі положень ст. 129 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 269, 270, 275-279, 282 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Приват-ІТ" на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 15.11.2022 у справі № 904/3347/22 залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 15.11.2022 у справі №904/3347/22 залишити без змін.

Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Приват-ІТ".

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови підписано 22.02.2023

Головуючий суддя В.Ф. Мороз

Суддя В.О. Кузнецов

Суддя Л.А. Коваль