ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

15 лютого 2023 року Справа № 903/39/23

Господарський суд Волинської області у складі головуючого судді Гарбара Ігоря Олексійовича, розглянувши у приміщенні Господарського суду Волинської області у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи справу №903/39/23 за позовом Фізичної особи-підприємця Кухарчука Давіда Сергійовича до Фізичної особи-підприємця Вихрівського Назарія Сергійовича про стягнення 5250 дол. США боргу, 1050 дол. США штрафу, 12623,68 грн. пені та 757,42 грн. відсотків річних,

ВСТАНОВИВ:

05.01.2023 на адресу суду надійшла позовна заява Кухарчука Давіда Сергійовича до фізичної особи-підприємця Вихрівського Назарія Сергійовича про стягнення 5250 дол. США боргу, 1050 дол. США штрафу, 12623,68 грн. пені та 757,42 грн. відсотків річних.

Позовна заява обґрунтована не виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань згідно договору про надання послуг (виконання робіт) у сфері інформатизації №2806-2022 від 28.06.2022.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи №903/39/23 від 05.01.2023 дану справу розподілено судді Якушевій І.О.

У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді Якушевої І.О. керівником апарату 10.01.2023 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 903/39/23, внаслідок чого призначено суддю Гарбара І.О.

Ухвалою суду від 11.01.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Ухвала суду від 11.01.2023 надіслана на електронну адресу відповідача, яка вказана в позовній заяві ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та доставлена 11.01.2023 о 14:58 год.

Також, ухвала суду від 11.01.2023, яка була направлена рекомендованим листом на юридичну адресу відповідача (АДРЕСА_1) повернута з відміткою відділення поштового зв`язку "за закінченням терміну зберігання".

Згідно до витягу щодо відстеження пересилання поштових відправлень з офіційного сайту АТ "Укрпошта" № 777 судова повістка повернута об`єктом поштового зв`язку 19.01.2023 з позначкою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців місцезнаходження Фізичної особи-підприємця Вихрівського Назарія Сергійовича: АДРЕСА_1 , отже суд направив ухвалу від 11.01.2023 за місцем державної реєстрації останнього.

30.01.202 судом надіслано запит на електронну адресу відповідача, в якому суд просив повідомити до 02.02.2023, чи отримана відповідачем ухвала Господарського суду Волинської області від 11.01.2023.

Відповідь відповідача на адресу суду не надходила.

Строк для подання відзиву - до 03.02.2023 включно.

27.01.2023 представник позивача подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій вказав, що у позовній заяві представником позивача допущено неточності у формулюванні позовних вимог. Частиною 3 ст. 46 ГПК України передбачено, що до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

У зв`язку з вище наведеним уточнив позовні вимоги та просив суд:

1. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Вихрівського Назарія Сергійовича (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи-підприємця Кухарчука Давіда Сергійовича (РНОКПП НОМЕР_2 ) борг у сумі 5250,00 дол. США., що станом на дату формування позовної заяви становить 191985,15 грн., штраф у сумі 1050,00 дол. США, що станом на дату формування позовної заяви становить 38397,03 грн., 12 623,68 грн - пені та 757,42 грн - 3% за користування чужими грошовими коштами.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Вихрівського Назарія Сергійовича (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи-підприємця Кухарчука Давіда Сергійовича (РНОКПП НОМЕР_2 ) 20 000 (двадцять тисяч гривень, 00 коп) витрат на правову допомогу.

3. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Вихрівського Назарія Сергійовича (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи-підприємця Кухарчука Давіда Сергійовича (РНОКПП НОМЕР_2 ).

Суд прийняв заяву про уточнення позовних вимог, подальший розгляд справи постановив розглядати з врахування уточнених вимог.

02.02.2023 представник відповідач надіслав на поштову та електронну адресу суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовної заяви про стягнення заборгованості повністю.

Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін відсутні.

Разом з цим суд вважає, що дана обставина не є перешкодою для розгляду справи.

Враховуючи, що норми ст. 74 ГПК України щодо обов`язку суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п. 4 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що ним, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за необхідне розгляд справи проводити за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Як слідує з матеріалів справи, 28.06.2022 між ФОП Вихрівським Н.С. (по тексту договору - Замовник) та ФОП Кухарчуком Д.С. (по тексту договору - Виконавець) укладено договір про надання послуг (виконання робіт) у сфері інформатизації №2806-2022 (а.с.13-16).

Відповідно до даного договору Виконавець зобов`язаний за Завданням Замовника надати послуги у сфері інформатизації (п.1.1 договору).

Згідно розділу 2 договору, вартість послуг (робіт) Виконавця встановлюється Сторонами у відповідному Технічному завданні. Замовник здійснює оплату за даним Договором шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Виконавця:

- 50% від вартості послуг (робіт) протягом 3 банківських днів з моменту узгодження технічного завдання;

- решта 50% від вартості послуг протягом 5 банківських днів з дня завершення робіт та підписання Сторонами відповідного Акту прийому-передачі наданих послуг (виконаних робіт).

Розрахунки між Сторонами здійснюються в національній валюті України.

Згідно п.3.1. договору, виконавець надає послуги (виконує роботи) Замовнику на свій ризик та особисто. Одночасно Замовник надає згоду Виконавцю залучити до надання послуг (виконання робіт) інших осі (субпідрядників), залишаючись відповідальним перед Замовником за результат їхньої роботи.

У відповідності о п.3.2. договору, з метою підтвердження факту надання послуг (виконання робіт) Виконавцем в цілому або виконання конкретного етапу на певну дату Сторони, складають відповідний Акт прийому-передачі наданих послуг (виконаних робіт), що є достатньою підставою для здійснення розрахунків з Виконавцем.

Пунктом 3.3.договору, узгоджено, що виконавець надає Замовнику два екземпляри підписаного Акту прийому-передачі наданих послуг (виконаних робіт) протягом 3 календарних днів після закінчення надання послуг (виконання робіт) цілому або закінчення виконання конкретного етапу згідно з Технічним завданням.

Замовник зобов`язується підписати надані Виконавцем два екземпляри Акту прийому-передачі наданих послуг (виконаних робіт) не пізніше 5 робочих днів з моменту надання їх оригіналів чи сканкопій Замовнику Виконавцем і у вищезазначений строк надати один підписаний екземпляр Акт прийому-передачі наданих послуг (виконаних робіт) Виконавцю або надати у вищезазначений строк мотивовану відмову від підписання цього Акту. У випадку ненадання у вищезазначений строк Виконавці підписаного Акту або мотивованої відмови, послуги (роботи) будуть вважатися прийнятими, наданим належним чином і такими, що підлягають оплаті Замовником. У випадку наявності претензій до частини послуг (робіт), послуги (роботи) щодо яких не має претензій підлягають оплаті (п.3.4 договору).

Згідно п.5.1 договору, у разі невиконання або неналежного виконання обов`язків, передбачених цим Договором, Сторони несуть відповідальність згідно чинного законодавства України, якщо інше не зазначено у відповідних додаткових угодах до цього Договору.

У випадку порушення строків оплати послуг Виконавець має право, а Замовник зобов`язаний сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожен день прострочення, а у випадку прострочення оплати понад 10 днів додатково штраф у розмірі 20 % від суми заборгованості (п.5.4 договору).

Зміни, доповнення та додатки до цього Договору є його невід`ємною частиною і мають юридичну силу у разі, якщо вони викладені у письмовій формі та підписані уповноваженими представниками Сторін (п.11.1 договору).

28.06.2022 сторонами підписано технічне завдання №1 до договору про надання послуг (виконання робіт) у сфері інформатизації №2806-2022 від 28.06.2022 (а.с.17)

02.09.2022 сторонами договору підписано технічне завдання №2 до договору про надання послуг (виконання робіт) у сфері інформатизації №2806-2022 від 28.06.2022 (а.с.18-19).

Перелік чітко визначених послуг, етапи їх надання та вартість погоджена Сторонами у Технічному завданні № 2 від 02 вересня 2022 до Договору.

В п.п.3-5 технічного завдання №2 визначено, що загальна вартість послуг (робіт) становить: 4500 доларів США. Всі платежі за цим Договором повинні бути здійсненні в національній валюті України, гривні за курсом Національного банку України на день виставлення рахунку. Валютою Договору є валюта платежів. Попередня оплата становить 2250 доларів США, що становить 82 279,35 грн (вісімдесят дві тисячі двісті сімдесят дев`ять гривень тридцять п`ять копійок) за курсом Національного Банку України станом на 02 вересня 2022 року та перераховується на рахунок Виконавця протягом 3 робочих днів, з моменту підписання цього Технічного завдання. Решта оплати у сумі 2250 доларів США, що становить 82 279,35 гри (вісімдесят дві тисячі двісті сімдесят дев`ять гривень тридцять п`ять копійок) за курсом Національного Банку України станом на 02 вересня 2022 року та перераховується на рахунок Виконавця протягом 5 банківських днів з дня завершення робіт та підписання Сторонами відповідного Акту прийому-передачі наданих послуг (виконаних робіт).

09 вересня 2022 згідно платіжної інструкції №1 (а.с.20) здійснено 50% оплати послуг. Призначення платежу: «оплата за послуги з розробки програмного забезп. зг. рах-факт №4 від 02.04.22 за дог. №2806-2022, ФОП Вихрівський Н.С. без ПДВ».

В період виконання технічного завдання №2 від 02.09.2022 Замовник збільшив в межах раніше погоджених блоків технічного завдання, кількість годин надання послуг та відповідно зростання вартості послуг.

Як наслідок було укладено додаткову угоду №2 від 01 листопада 2022 року в якій узгоджено загальну вартість послуг у сумі 7500 дол. США, що становить 274264,40 грн за курсом НБУ та перераховуються на рахунок виконавця протягом 5 банківських днів з дня підписання сторонами відповідного акта прийому-передачі наданих послуг. (а.с.21).

З доводів позивача слідує, що 07.11.2022 підписано з боку Виконавця та передано на підпис Замовнику (відповідачу) Акт №2 приймання-передачі наданих послуг від 07 листопада 2022 року. Претензій по якості та своєчасності надання послуг пред`явлено не було, що підтверджується сканкопією Акт №2 приймання-передачі наданих послуг від 07 листопада 2022 року.

Разом з цим, суд не приймає до уваги акт №2 приймання-передачі наданих послуг від 07 листопада 2022 року (а.с.22), оскільки відсутні докази надіслання останнього відповідачу та той факт, що оригінал даного доказу відсутній в позивача.

З метою досудового врегулювання спору, 27.12.2022 позивач надіслав на адресу відповідача претензію (а.с.24-25), в якій просив здійснити оплату наданих послуг у сумі 274264,4 грн. До претензії долучено Акт №2 приймання-передачі наданих послуг від 07.11.2022 підписаний Позивачем та рахунок фактура на оплату від 07.11.2022.

Згідно до витягу щодо відстеження пересилання поштових відправлень з офіційного сайту АТ "Укрпошта" №733 претензія отримана відповідачем особисто 09.01.2023.

Враховуючи вищевикладене, оскільки акт №2 приймання-передачі наданих послуг отримано 09.01.2023, то у відповідності до п.2.2, 3.4 договору відповідач зобов`язаний був здійснити оплату в розмірі 191985,05 грн. до 16.01.2023, оскільки 14.01.2023 та 15.01.2023 (субота, неділя) - вихідні дні.

У стягненні 0,10 коп основного боргу слід відмовити, оскільки в додатковій угоді сума зобов`язання становить 274264,40 грн., попередня оплата, яка вказана в технічному завданні №2 становить 82279,35 грн., яка оплачена відповідачем 09.09.2022, то станом на день розгляду справи сума основного боргу становить 191985,05 грн (274264,40 грн. - 82279,35 грн.).

Статтею 251 ЦК України визначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Згідно статті 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

У відповідності до ст. 254 ЦК України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Згідно ст. 255 ЦК України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. У разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій установі за встановленими правилами припиняються відповідні операції.

У відповідності до п.3.1. договору, позивач залучив до роботи на субпідряді ФОП Телюка Олександра Ігоровича на підставі договору про надання послуг і виконання робіт №29.03/2022 від 29.03.2022 (а.с.26-31) згідно технічного завдання від 12.09.2022 (а.с.32).

12.09.2022 Позивачем було здійснено передоплату ФОП Телюку О.І. згідно платіжної інструкції №280 від 12 вересня 2022 року на суму 54840,00 грн. (а.с.33).

З доводів позивача слідує, що наразі фактично через не оплату Відповідачем наданих послуг/виконаних робіт існує заборгованість по оплаті послуг Телюка О.І.

Пошук Замовника, узгодження договору, технічного завдання, часткове листування з Замовником, підготовка документації по внесенню змін до технічного, узгодження акту приймання-передачі послуг та ін. здійснювалося через агента ФОП «Вихор Ю.С.», що діяла на підставі Агенського договору від 17 січня 2022 року та Акту передачі інформації про потенційного Клієнта та попередньо можливі умови співпраці від 08.06.2022 (а.с.34-40).

Позивач в підтвердження долучає до матеріалів справи скріншоти листування з електронної пошти та скріншоти листування з телеграм між ФОП Вихор Ю.С. та відповідачем (а.с.42-45).

Однак, суд не може взяти до уваги як належний доказ листування, оскільки згідно з практикою Верховного Суду, зокрема, постановою від 19.01.2022 року у справі №202/2965/21, роздруківка електронного листування не може вважатись електронним документом (копією електронного документа) в розумінні положень ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», тобто не може вважатися доказом, бо не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, оскільки в такому разі неможливо ідентифікувати відправника повідомлення і зміст такого документа не захищений від внесення правок і викривлення».

Касаційний господарський суд у постанові від 3.08.2022 у справі № 910/5408/21 зауваживши, що кожен електронний доказ (оригінал) зазвичай містить таку приховану інформацію як метадані. Метадані - це відомості про інші дані, й іноді їх називають «цифровим відбитком» електронних доказів. Він може включати важливі доказові дані, такі як дата й час створення чи модифікації файлу чи документа, або автор, а також дата й час, коли дані були надіслані. Безпосередній доступ до метаданих зазвичай недоступний. Наголосив, що суди повинні усвідомлювати потенційну доказову цінність метаданих, у випадку коли інша сторона оспорює достовірність доказу (авторство, цілісність, автентичність). Метадані можуть бути використані для відстеження та ідентифікації джерела та адресата повідомлення, даних про пристрій, який створив електронні докази, дати, часу, тривалості та типу доказів. Метадані можуть бути релевантними або як непрямі докази (наприклад, вказівки на найбільш релевантну версію документа), або як прямі докази (наприклад, якщо даними файлу маніпулювали). Ця настанова також релевантна у випадку втрати метаданих.

КГС нагадав, що у постанові об`єднаної палати КГС від 15.07.2022 у справі №914/1003/21 зазначено: «Чинним законодавством визначені випадки, коли використання електронного підпису є обов`язковим і за відсутності такого підпису документ не буде вважатися отриманим від певної особи. Але ці випадки не охоплюють комерційне, ділове чи особисте листування електронною поштою між приватними особами (якщо інше не встановлено домовленістю між сторонами). У таких відносинах презюмується, що повідомлення є направленим тим, хто зазначений як відправник електронного листа чи хто підписав від свого імені текст самого повідомлення».

Таким чином, ОП КГС дійшла висновку, що «відсутність кваліфікованого електронного підпису на повідомленні не свідчить про те, що особу неможливо ідентифікувати з достатнім ступенем вірогідності як відправника такого повідомлення, направленого електронною поштою, тобто поширювача інформації».

Разом з цим, з поданих позивачем доказів, а саме переписок не можна ідентифікувати відправника та отримувача даних переписок.

Відповідно до ст. 144 ГК України, ст.11 ЦК України обов`язки суб`єктів господарювання виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, непередбачених законом, але таких які йому не суперечать.

Згідно п.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Як встановлено ст.67 ГК України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Згідно ст.174 ГК України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч.2 ст.180 ГК України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 ст.628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В силу ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 193 ГК України, ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено законом або договором, не випливає із суті зобов`язання. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами, що передбачено статтею 629 ЦК України.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Таке ж положення містить ст. 173 Господарського кодексу України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених ГК України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторонами у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч.2. ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Як визначено ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.

Несвоєчасне проведення відповідачем належних розрахунків з позивачем, існування заборгованості по оплаті стало підставою для нарахування пені за прострочку виконання грошових зобов`язань та звернення до суду із позовом про стягнення нарахованих сум.

Згідно з п.3 ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Згідно з приписами ст. 216-218 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч.6 ст.232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вказана норма є спеціальним видом цивільно-правової відповідальності за прострочення грошового зобов`язання. Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно з представленими господарському суду розрахунками до позовної заяви позивачем відповідно до ст. 625 ЦК України було нараховано відповідачу 757,42 грн. - 3% річних за період з 13.11.2022 по 30.12.2022 (а.с.6), а також у відповідності до п.5.4 договору пеню за період з 13.11.2022 по 30.12.2022 в розмірі 12623,68 грн. та штраф в розмірі 1050 дол.США, що станом на дату формування позовної заяви становить 38397,03 грн.

Разом з цим, оскільки акт №2 приймання-передачі наданих послуг отримано 09.01.2023, то відповідач зобов`язаний був здійснити оплату в розмірі 191985,05 грн. до 16.01.2023, оскільки 14.01.2023 та 15.01.2023 (субота, неділя) - вихідні дні.

Як вбачається з розрахунку позивача, визначені ФОП Кухарчуком Д.С. періоди нарахування пені та відсотків є невірними.

Отже, нарахування пені та 3% річних до задоволення не підлягає, оскільки прострочення оплати починається з 17.01.2023.

У відповідності до ч.2 ст. 237 ГПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 у справі №235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Щодо заявленого до стягнення позивачем штрафу у розмірі 1050 дол США, що станом на дату формування позовної заяви становить 38397,03 грн, судом враховано наступне.

У відповідності до п.5.4. договору, у випадку порушення строків оплати послуг Виконавець має право, а Замовник зобов`язаний сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожен день прострочення, а у випадку прострочення оплати понад 10 днів додатково штраф у розмірі 20 % від суми заборгованості.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Оскільки останнім днем оплати за надані послуги відповідач є 16.01.2023, то з 27.01.2023, позивач має право нараховувати 20% річних у відповідності до п.5.4. договору.

Станом на дату розгляду даної справи зобов`язання відповідача, які випливають із змісту зазначеного договору, перед позивачем не виконано.

Враховуючи вищевикладене, оскільки станом на день розгляду справи борг відповідача перед позивачем становить 191958,05 грн., то нарахування штрафу здійснюється від суми заборгованості, а саме: 191958,05 грн.*20% = 38397,01 грн.

Отже, в нарахуванні 0,02 коп. слід відмовити, оскільки нараховані безпідставно.

Вирішуючи питання щодо остаточного розміру штрафу які підлягають стягненню, суд виходить з наступного.

Частина 3 статті 551 ЦК України встановлює, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При застосуванні частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 Господарського кодексу України приймається до уваги, що поняття "значно" та "надмірно" є оціночними конкретизуються судом у кожному конкретному випадку.

Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Застосовуючи дану норму, суд зобов`язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки й оцінкою дійсного, а не покладеного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення (Рішення Конституційного суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013).

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення штрафних санкцій є правом суду, за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.

Вирішуючи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

За своєю правовою природою штрафні санкції виконують стимулюючу функцію, спонукуючи боржника до належного виконання своїх зобов`язань під загрозою застосування до нього цього виду відповідальності, та стягуються в разі порушення такого зобов`язання.

Висновок суду щодо необхідності зменшення розміру штрафу, який підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (частина шоста статті 3 Цивільного кодексу України).

Правова позиція Верховного Суду "Щодо підстав для зменшення розміру штрафних санкцій" (пункт 13 постанови Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 924/709/17) наголошує, що за змістом наведених вище норм зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені та штрафу та розмір, до якого підлягає зменшенню. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Отже, суд вирішує стосовно можливості зменшення розміру заявленого до стягнення штрафу, що є правом суду, яке реалізується ним на власний розсуд (відповідний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 917/1068/17, від 22.01.2019 у справі № 908/868/18).

В постанові Верховного Суду від 26.02.2020 у справі №922/1608/19 викладена правова позиція про те, що зменшення розміру пені (штрафу) на 50% є оптимальним балансом інтересів сторін у спорі та таким, що запобігатиме настанню негативних наслідків для сторін.

За таких обставин, коли встановлено, що період прострочення відповідача був незначним, сума заборгованості відповідачем сплачена частково, доказів заподіяння збитків позивачу простроченням оплати не подано, суд приходить до висновку про зменшення розміру штрафних санкцій на 50%.

Враховуючи наведені обставини, на думку суду, є підстави для зменшення заявленого позивачем штрафу в розмірі 38397,01 грн. на 50% та його стягнення в розмірі 19198,51 грн.

У зв`язку із зменшенням судом розміру заявлених до стягнення штрафу на 50% в позові про стягнення 19198,50 грн. штрафу (160609,95 грн. - 80304,98 грн.) слід відмовити.

Разом з цим, позивач у позовній заяві просить стягнути з відповідача борг у сумі 5250,00 дол. США., що станом на дату формування позовної заяви становить 191985,15 грн., штраф у сумі 1050,00 дол. США, що станом на дату формування позовної заяви становить 38397,03 грн.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц (провадження №14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18), №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) та №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18).

Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18). Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Тому, як суд першої інстанції, так і апеляційний суд помилково зазначили у своїх рішеннях висновок про стягнення з відповідача на користь позивачів боргу одночасно з визначенням у іноземній валюті та в еквіваленті у гривні.

(Постановою ВП ВС від 23.10.2019 №723/304/16-ц (14-360цс19).

Оскільки, сторони у додатковій угоді № 2 від 01.11.2022 визначили:

-загальна вартість послуг (робіт) становить 7500 дол. США. Всі платежі за цим договором повинні бути здійснені в національній валюті України, гривні за курсом Національного банку України на день виставлення рахунку;

- суму зобов`язання у розмірі 7500 дол. США, що становить 274264,40 грн за курсом НБУ та перераховуються на рахунок виконавця протягом 5 банківських днів з дня підписання сторонами відповідного акта прийому-передачі наданих послуг.

Отже, договором визначено, що оплата здійснюється в гривнях, то з врахуванням Постанови ВП ВС від 23.10.2019 №723/304/16-ц (14-360цс19), суд критично відноситься до зазначення в прохальній частині позивача заборгованості у дол.США.

Оцінюючи подані стороною докази, що ґрунтуються на повному, всебічному й об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлена позивачем вимога щодо стягнення з відповідача підтверджена матеріалами справи, підлягає до задоволення в сумі 211183,56 грн., в т.ч.: 191985,05 грн. основний борг та 19198,51 грн штраф. В решті позову слід відмовити.

У зв`язку з частковим задоволенням позову витрати позивача, пов`язані з оплатою судового збору, на підставі ст.129 ГПК України покладаються на відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Разом з цим, оскільки спір до розгляду суду доведено з вини відповідача, то витрати по сплаті судового збору в частині задоволених позовних вимог в сумі 3455,73 грн. (230382,06*3656,45/243763,28) відповідно до ст.129 ГПК України слід покласти на нього.

У разі, коли господарський суд зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Звертаючись з позовом до суду, позивач сплатив 3656,45 грн. судового збору (а.с.9).

Оскільки, суд відмовив в задоволенні інфляційних втрат в розмірі 13381,22 грн, то в цій частині судовий збір покладається на позивача в сумі 200,72 грн.

Відповідно до ч. 1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно зі ст.78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді ("Руїс Торіха проти Іспанії").

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами ("Ван де Гурк проти Нідерландів)".

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті ("Гірвісаарі проти Фінляндії").

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, вказані рішення Європейського суду з прав людини суд застосовує у даній справі як джерело права.

За таких обставин, інші доводи та заперечення сторін судом розглянуті та відхилені як такі, що на результат вирішення спору з наведених вище підстав, впливу не мають.

На підставі викладеного, керуючись ст. 129, 231, 233, 236, 237, 238, 240, 256 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Вихрівського Назарія Сергійовича ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи-підприємця Кухарчука Давіда Сергійовича ( АДРЕСА_3 , код ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) 211183,56 грн. (двісті одинадцять тисяч сто вісімдесят три гривні п`ятдесят шість копійок) заборгованості, в т.ч.: 191985,05 грн. основний борг та 19198,51 грн штраф, а також 3455,73 грн. (три тисячі чотириста п`ятдесят п`ять гривень сімдесят три копійки) витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду відповідно до ст. 255-256, п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Суддя І. О. Гарбар