ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

14 лютого 2023 року Справа № 918/318/22

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Грязнов В.В., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Розізнана І.В.

секретар судового засідання Петрук О.В.

представники учасників справи:

прокурор - Кріпак С.А.;
позивач - Григорук С.А., Коробенюк О.;
відповідач - Титечко С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Відповідача Сарненської районної військової адміністрації на рішення господарського суду Рівненської області від 19.09.2022, повний текст якого складено 28.09.2022, у справі №918/318/22 (суддя Політика Н.А.)

за позовом Керівника Рівненської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній

сфері в інтересах держави, в особі органу уповноваженого здійснювати відповідні

функції у спірних правовідносинах Міністерства оборони України, від імені

якого діє Квартирно-експлуатаційний відділу м.Рівне

до Сарненської районної військової адміністрації м.Сарни
про зобов`язання вчинити дії,-

В червні 2022 року керівник Рівненської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері (надалі в тексті Прокурор) в інтересах держави в особі органу уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах Міністерства оборони України (надалі в тексті Міністерство Оборони) від імені якого діє Квартирно-експлуатаційний відділ м.Рівне (надалі в тексті КЕВ) звернувся до господарського суду Рівненської області з позовом про зобов`язання Сарненської районної військової адміністрації (надалі в тексті Адміністрація) на виконання вимог ст.ст. 140, 141, 142 Земельного кодексу України прийняти розпорядження (рішення) про припинення права постійного користування для Квартирно-експлуатаційного відділу м.Рівне наступними земельними ділянками:

- земельна ділянка площею 0,4800 га за адресою: Рівненська обл., м.Сарни, вул.Я.Мудрого, 3;

- земельна ділянка площею 4,000 га за адресою: Рівненська обл., м. Сарни, вул.Я.Мудрого, 3;

- земельна ділянка площею 0,6600 га за адресою: Рівненська обл., Сарненський р-н, смт. Клесів, вул.Пушкіна, 9;

- земельна ділянка площею 8,2000 га за адресою: Рівненська обл., Сарненський р-н, смт. Клесів, вул.Л.Українки;

- земельна ділянка площею 0,2000 га за адресою: Рівненська обл., Сарненський р-н, смт. Клесів, вул.Центральна.(т.1, арк.справи 1-9).

Рішенням господарського суду Рівненської області від 19.09.2022 у справі №918/318/22 позовні вимоги задоволено повністю. Суд погодився з наявністю порушеного права, вмотиву-вавши рішення тим, що прокурор довів необхідність захисту саме ним (прокурором) інтересів держави, а також належним чином обґрунтував підстави для звернення до суду з даним позовом від імені Міністерства оборони та КЕВ, надав належні докази, які підтверджують встановлення прокурором підстав для представництва згідно зі статтею 23 Закону України «Про прокуратуру». Місцевий суд погодився, що усі спірні земельні ділянки належали до земель оборони та їх вилучення з користування Збройних Сил України відбулось за згодою Міністерства оборони. До того, єдиним органом, який уповноважений приймати будь-яке рішення щодо використання військового майна, земель оборони, у тому числі приймати рішення про припинення речових прав на майно, зокрема припинення права постійного користування на земельні ділянки, які раніше видавалися органами місцевого самоврядування або територіальними органами виконав-чої влади Збройним Силам України (Збройним Силам СРСР) є лише Міністерство оборони України. Враховуючи зазначене, місцевий суд дійшов висновку, що Кабінет міністрів України немає повноважень з приводу розпорядження землями оборони, у тому числі прийняття рішення про відмову від права постійного користування землями оборони, допоки вони перебувають у користуванні Збройних Сил України.(т.1, арк.справи 158-163).

Не погоджуючись із рішенням, Відповідач подав скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Рівненської області від 19.09.2022 у даній справі та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.(т.1, арк.справи 175-182).

Обґрунтовуючи доводи скарги, апелянт зазначає, що господарський суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, ухваливши рішення з порушенням норм матеріального права, що свідчить про необґрунтованість рішення. Апелянт вважає, що Позивачем не надано документів, які б у встановленому законодавством порядку підтверджували б державну реєстрацію права користування земельними ділянками за Збройними силами України чи за КЕВ. Крім того, Скаржник ставить під сумнів виконання рішення суду, оскільки на виконання вимог ст.ст. 140, 141, 142 ЗК України його зобов`язано прийняти розпорядження (рішення) про припинення права постійного користування для КЕВ щодо земельних ділянок площею 8,2000 га за адресою Рівненська обл., Сарненський р-н, смт.Клесів, вул.Л.Українки та земельною ділянкою площею 0,2000 га за адресою: Рівненська обл., Сарненський р-н, смт.Клесів, вул.Центральна, однак їхнє місце розташування не обумовлене. На переконання Апелянта, місцевий суд лишив поза увагою, що Міністерство оборони приймає рішення у вигляді наказів та директив, а тому наданий Прокурором «акт згоди» вх.№14188/з/2 є неналежним доказом. Скаржник стверджує, що судом першої інстанції не здійснено правової ідентифікації спірних земельних ділянок, по яких прийнято рішення, зокрема, помилково наділено Адміністрацію правами щодо розпорядження землями оборони, як власника, хоча з огляду на норми Земельного кодексу України, Господарського кодексу України та практики Верховного суду виключно Кабінет міністрів України має право припиняти право користування земельною ділянкою, що входить до складу земель оборони.

Крім того, Скаржник просить залучити до справи в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні Відповідача Головне управління Держгео-кадастру в Рівненській області, як орган, який здійснює ведення, функціонування та адмініст-рування Державного земельного кадастру, тобто володіє інформацією про всі земельні ділянки, їх формування, цільове призначення, вид використання та інші суттєві дані, а також Сарненську міську раду Сарненського району Рівненської області та Клесівську селищну раду Сарненського району Рівненської області, як органів місцевого самоврядування, на території яких розташовані земельні ділянки.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 22.11.2022 відкрито провадження у справі №918/318/22.(т.1, арк.справи 211).

28.11.2022 на адресу суду надійшов відзив, в якому Прокуратура просить апеляційну скаргу Сарненської РВА залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції від 19.09.2022 без змін.(т.2, арк.справи 1-9)

29.11.2022 надійшло клопотання про участь представника Міністерства оборони в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, яка була задоволена.(т.2, арк.справи 17).

01.12.2022 надійшов відзив, в якому Квартирно-експлуатаційний відділ м.Рівне просить залишити апеляційну скаргу Сарненської РВА без задоволення, а рішення суду першої інстанції від 19.09.2022 без змін. Клопотанням від 05.12.2022 просив розглядати справу за відсутності представника.(т.2, арк.справи 20-24, 32-33).

У зв`язку із тимчасовою непрацездатністю головуючого судді Грязнова В.В. з 05.12.2022 по 14.12.2022 включно, судове засідання у справі №918/318/22 06 грудня 2022 не відбулося.

Розгляд справи призначено на 17.01.2023.(т.2, арк.справи 39).

Ухвалою від 17.01.2023 в судовому засіданні оголошено перерву до 02.02.2023.(т.2, арк. справи 56).

У зв`язку із відрядженням судді-члена колегії Філіпової Т.Л.. з 02.02.2023 по 03.02.2023 включно 02.02.2023 судове засідання у справі №918/318/22 не відбулося.

Ухвалою від 06.02.2023 розгляд апеляційної скарги призначено на 14.02.2023.(т.2, арк. справи 60).

13.02.2023 на адресу суду від представника Позивача надійшли додаткові пояснення щодо згоди Міністра оборони України на припинення права користування земельними ділянками.(т.2, арк.справи 64-65).

В судових засіданнях апеляційного суду 17.01.2023 та 14.02.2023, Прокурор, представники Міністерства оборони та КЕВ заперечили проти доводів та вимог апеляційної скарги, надали пояснення в обґрунтування своєї позиції. Відповідач підтримав доводи і вимоги скарги, просив суд скасувати рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Крім того, у судовому засіданні 14.02.2023 колегія суддів відхилила клопотання Сарненсь-кої районної військової адміністрації про залучення до справи в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головного управління Держгеокадастру в Рівненській області, Сарненської міської ради Сарненського району Рівнен-ської області та Клесівської селищної ради Сарненського району Рівненської області, оскільки Відповідачем не обґрунтовано, що рішення у даній справі вплине на права чи інтереси вище-зазначених осіб щодо однієї із сторін спору. Крім того, в суді першої інстанції клопотання про залучення третіх осіб Відповідачем не подавалось, а з заявами про залучення в якості третіх осіб названі особи не звертались ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши представників, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:
Як вбачається з матеріалів справи, за наслідками вивчення у березні 2022 року стану додер-жання вимог земельного законодавства при використанні земель оборони, Рівненською спеці-алізованою прокуратурою у військовій та оборонній сфері зроблено висновок, що в межах Сарненського району для державних потреб за рішеннями місцевих виконавчих комітетів відведено державні землі, загальною площею 13,54 га, до складу якої входять наступні земельні ділянки:

- земельна ділянка площею 0,4800 га, за адресою: Рівненська обл., м. Сарни, вул.Я.Мудрого, 3, яка відведена постановою Сарненського райвиконкому від 05.07.1948 року;

- земельна ділянка площею 4,000 га, за адресою: Рівненська обл., м. Сарни, вул.Я.Мудрого, 3, яка відведена постановою Сарненського райвиконкому від 05.07.1948 року (державний акт №25 від 25.03.1982 року);

- земельна ділянка площею 0,6600 га, за адресою: Рівненська обл., Сарненський р-н., смт. Клесів, вул.Пушкіна, 9, яка відведена рішенням Клесівського районного виконкому №328 від 17.11.1953 року (державний акт БО 19133 від 1984 року);

- земельна ділянка площею 8,2000 га, за адресою: Рівненська обл., Сарненський р-н., смт. Клесів, вул.Л.Українки, яка відведена рішенням Клесівської селищної ради №2 від 29.01.1962 року Сарненського райвиконкому №274 від 09.06.1967 року (державний акт БО 19133 від 1984 року);

- земельна ділянка площею 0,2000 га, за адресою: Рівненська обл., Сарненський р-н., смт. Клесів, вул.Центральна, яка відведена в 1957 році СМ УРСР №169 від 15.03.1974 (державний акт БО 19133 від 1984).

Вказані земельні ділянки передано в межах території Сарненського району для спеціального використання (розміщення військових частин та установ Міністерства оборони СРСР), право-наступником якого на території України є Міністерство оборони України.

Надання земельної ділянки саме Міністерству оборони СРСР підтверджується зокрема і нормами діючого на той час «Положениям о квартирно-эксплуатационной службе и квартирном довольствии Советской Армии и Военно-Морского Флота», затвердженого наказом Міністра оборони СРСР №75 від 22.02.1977, відповідно до п.75 якого надання в користування земельних ділянок для потреб Міністерства оборони СРСР здійснюється в порядку відводу.

В подальшому вищевказані земельні ділянки відповідно до індивідуальних карток обліку земельних ділянок (Форма 403) №88, №89, №91, №92 та №93 та відомостей наявності та викорис-тання земельних ділянок по КЕВ м.Рівне (Форма 405) були поставлені на облік у Відділі, як територіального органу управління Збройних сил України для їх постійного використання у військових цілях.

На виконання вказаних вимог законодавства та з метою дотримання процедури повернення земель її власнику територіальному органу виконавчої влади в особі Сарненської районної державної адміністрації, КЕВ звернувся до Міністерства оборони з приводу надання згоди на відмову від права користування вищевказаними земельними ділянками, які фактично з 2002 року, а окремі з них з 2008 року Збройними Силами України не використовуються.

07.10.2021 в листі №14188/з/2 на запит щодо відмови від права постійного користування земельними ділянками Міністр оборони України зазначив: «Згоден.Організувати виконання.». (т.1, арк.справи 19).

З матеріалів справи вбачається, що на звернення КЕВ №2494 від 08.11.2021, №2495 від 08.11.2021, №2797 від 13.12.2021, №2798 від 13.12.2021 як балансоутримувача спірних земельних ділянок щодо вирішення питання про припинення права постійного користування цими земельними ділянками Адміністрація у припиненні права користування земельними ділянками відмовляла через недоліки або відсутність технічної документації.

Вважаючи, що усуненням від вирішення питання про відмову КЕВ від права постійного користування земельними ділянками, Адміністрація порушує права Міністерства Оборони та Відділу Прокурор звернувся до суду з позовом, в якому просив зобов`язати Адміністрацію видати розпорядження про припинення для КЕВ м.Рівне права користування земельними ділянками на підставі 140, 141, 142 Земельного кодексу України (надалі в тексті ЗК України).

Як зазначалось вище, рішенням Господарського суду Рівненської області від 19.09.2022 позов задоволено у повному обсязі.(т.1, арк.справи 158-163).

Перевіривши додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд вважає, що скарга Відповідача обґрунтована та підлягає задоволенню, з огляду на наступне:

Предметом даного спору є зобов`язання органу влади вчинити певні дії.

Кожна особа, згідно ст.15 Цивільного кодексу України (надалі в тексті ЦК України) має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів судом передбачені ст.16 ЦК України. Так, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання право-чину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майно-вої шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездільності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Належним в розумінні ст.16 ЦК України є спосіб захисту внаслідок застосування якого відновлюються порушені або оспорювані права чи охоронювані законом інтереси позивача.

Аналогічно врегульовано способи захисту свого порушеного права у статті 20 ГК України. Так, кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інте-ресів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущем-люють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Статтею 74 ГПК України передбачено обов`язок кожної із сторін довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та без-посередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ст.86 ГПК України).

Матеріали справи містять додані Прокурором до позовної заяви копії індивідуальних карток №91-95 згідно Форми 405.(т.1, арк.справи 47-48), з яких вбачається, що:

- за індивідуальними картками № 91, АДРЕСА_1 відведена для військової частини НОМЕР_1 на підставі постанови Сарненського райвиконкому від 05.07.1948 дозволеною площею 4,0 га, фактично зайня-та площа становить 4,48 га. В колонці №17 зазначено, що державного акту на земельну ділянку площею 0,48 га немає, а на земельну ділянку площе. 4,0 виданий Акт №25 від 25.03.1982. Даний акт міститься в матеріалах справи, з акту вбачається, що земельна ділянка площею 4,0 га надається для державних потреб.(т.1, арк.справи 22-25);

- за індивідуальними картками №93-95, земельні ділянки загальною площею 9,06 га, відведені для 472 КНК «Діоріт» на підставі державного акту БО 19133 1984, що знаходяться за адресами:

1) АДРЕСА_2 площею 0,66 га на підставі рішення Клесів РВК №328 від 17.11.1953;

2) Рівненська область, Сарненський район смт.Клесів вул.Л.Українки площею 8,2 га, на підставі рішення Клесівської селищної ради №2 від 29.01.1962, Сарн.РВК №274 від 09.06.1967;

3) Рівненська область, Сарненський район смт.Клесів вул.Центральна, площею 0,2 га відведено в 1974 році СМ УРСР №169 від 15.03.1974.

Апеляційний суд звертає увагу, що в колонці №18 зазначено, що вказані земельні ділянки на балансі КЕВ не перебувають.(т.1, арк.справи 48).

В матеріалах справи міститься Державний Акт на право користування землею1984 року Б№019133, яким «472 комбинату нерудоископаемых Сарненского района Ровенской области Украинской Советской Социалистической республики» (надалі в тексті Комбінат) видано в безстрокове та безоплатне користування 9,06 гектарів землі для «жилищного строительства». Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право користування землею за №25.(т.1, арк. справи 26-30).

З пояснень, наданих Прокурором в судовому засіданні 14.02.2023 вбачається, що « 472 комбинат нерудоископаемых» було перейменовано в ДП МОУ КНК «Діоріт» та в подальшому ліквідовано без правонаступництва. Однак, оскільки ДП МОУ КНК «Діоріт» відносилось до підприємств Міністерства оборони України, Прокурор вважає, що земельні ділянки площею 9,06 га були передані останньому в користування, а тому обліковуються КЕВ м.Рівного.

Досліджуючи зазначені обставини, колегія суддів виходить з того, що ст.141 ЗК України, містить вичерпний перелік підстав припинення права користування земельною ділянкою, а саме: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних органі-зацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини; ж) передача приватному партнеру, концесіонеру нерухомого майна, роз-міщеного на земельній ділянці, що перебуває в користуванні державного або комунального підприємства та є об`єктом державно-приватного партнерства або об`єктом концесії.

У постанові від 21.11.2020 в справі №918/194/19 Верховний Суд зробив висновок, що приписи підпункту «в» частини першої статті 141 ЗК України слід розуміти таким чином, що припинення права користування земельною ділянкою з підстав припинення установи допуска-ється лише у випадку, коли припинення останньої виключає правонаступництво, є правильним за умови, що правонаступник може набувати відповідне таке право згідно з чинним на час правонаступництва законодавством, тобто у даному випадку, згідно зі статтею 92 ЗК України, яка чітко визначає суб`єктів права постійного користування. У випадку ж, коли внаслідок реорга-нізації суб`єкт перестає відповідати встановленим статтею 92 ЗК України вимогам, набуття ним права постійного користування земельною ділянкою є неможливим в силу прямої вказівки закону.

З огляду на відсутність в матеріалах справи як доказів передачі земельних ділянок площею 9,06 га на баланс Міністерства оборони чи КЕВ м.Рівного, так і доказів правонаступництва Позивачів внаслідок ліквідації ДП МОУ КНК «Діоріт», колегія суддів вважає передчасним висновок суду першої інстанції що право постійного користування Позивачів на земельні ділянки загальною площею 9,06 га стверджене матеріалами справи і підлягає захисту.

Щодо земельних ділянок площею 4,48 га апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до ч.1 ст.141 ЗК України, підставою припинення права користування земельною ділянкою є добро-вільна відмова від права користування земельною ділянкою.

Згідно п.3 ч.1 ст.142 ЗК України, припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки.

Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припи-нення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації. (п.4 ст.142 ЗК України).

У державній власності, в силу приписів ч.ч. 1, 2 ст.84 ЗК України, перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади.

Згідно абз.3 ч.5 ст.20 ЗК України, земельні ділянки, що належать до земель оборони, використовуються виключно згідно із Законом України «Про використання земель оборони».

Землями оборони, згідно ст.77 ЗК України, визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законо-давства України. Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності.

Рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет міністрів України за поданням МОУ. Порядок відчуження військового майна визначається Кабінетом міністрів України (стаття 6 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних силах України»). Водночас частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України, право володіння, користування та розпоряд-ження своїм майном належить власнику цього майна, і лише власник має право вчиняти стосовно свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, а статтею 321 цього Кодексу передбачено принцип непорушності права власності.

За приписами ст.13 ЗК України, статті 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», статей 9 та 14 Закону України «Про Збройні Сили України», статті 1 Закону України «Про використання земель оборони» землі, закріплені за військовими частинами та установами Збройних Сил України, є державною власністю, а вирішення питань щодо порядку надання Збройним Силам України в управління об`єктів державної власності, в тому числі земельних ділянок, відноситься до повноважень Кабінету міністрів України (надалі в тексті КМУ).

Міністерство оборони, згідно зі ст.3 Закону України «Про збройні сили України» є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.

Саме КМУ передає земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у випадках, визначених ст.149 ЗК України (ч.8 ст.122 ЗК України). Так само, відповідно до частини третьої статті 142 цього ж Кодексу припинення права постійного користу-вання земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки.

Оскільки землі оборони перебувають лише у користуванні Міністерства оборони України, а розпоряджається ними КМУ, відповідно до статті 142 ЗК виключно КМУ має право припиняти право користування земельною ділянкою, що входить до складу земель оборони. Істотною передумовою для припинення права постійного користування землями оборони, які закріплені за структурними одиницями Збройних Сил України та подальшої передачі таких ділянок у власність або у користування іншим особам є прийняття Кабінетом міністрів України відповідного рішення за поданням Міністерства оборони України.

Вказані узагальнюючі висновки щодо правового статусу земель оборони та порядку розпо-рядження ними державою в особі КМУ є усталеними в судовій практиці Верховного Суду та відображені, в тому числі, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2019 у справі № 924/174/18, постанові Верховного Суду від 24.04.2018 №902/539/14, постанові Верховного Суду від 12.05.2021 у справі №916/1900/16, постанові Верховного Суду від 17.02.2021 у справі № 910/21404/17 та постанові Верховного Суду від 14.12.2022 у справі №920/1190/20.

З огляду на зазначене вище, місцевий суд дійшов помилкового висновку, що КМУ не має жодних повноважень з приводу розпорядження землями оборони, у тому числі в частині прий-няття рішення про відмову від права постійного користування землями оборони, допоки вони перебувають у користуванні Збройних Сил України. Крім того, хибним є висновок, що єдиним органом, який уповноважений на прийняття будь-якого рішення щодо використання військового майна, земель оборони, припинення речових прав на майно, зокрема, припинення права постій-ного користування на земельні ділянки, які раніше видавалися органами місцевого самовряду-вання або територіальними органами виконавчої влади Збройним Силам України (Збройним Силам СРСР) є лише Міністерство оборони України.

Проте, підтримуючи заявлені вимоги Прокурор лишив поза увагою вимоги обов`язковості звернення до власника земельної ділянки та відповідного волевиявлення власника земельної ділянки, яким є Кабінет міністрів України.

Колегія апеляційного суду також зауважує, що згідно ч.1 ст.162 ГПК України, позивач у позовній заяві викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

За змістом положень статті 4 та пункту 4 частини третьої статті 162 ГПК України, позивач при зверненні до суду з позовом самостійно визначає зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів зміст позовних вимог щодо кожного з них.

Аналіз зазначених правових норм свідчить, що реалізуючи право на судовий захист і звер-таючись до суду, особа (позивач) наводить у позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес, ким воно порушено та спосіб його захисту. Позовом у процесу-альному сенсі є звернення особи до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Так, під предметом позову розуміється матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів, а підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Обрання особою неналежного способу захисту порушеного права в судовому порядку, який не відповідає як змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і характеру його порушення, а також не призводить до поновлення порушеного права цієї особи є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало про-типравного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізу-вати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес, яке у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матері-альним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл.

Розглядаючи даний спір, колегія суддів приймає до уваги, що наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією з необхідних умов реалізації, встановленого вищевказаними нормами права. Так, вирішу-ючи переданий на розгляд господарського суду спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі, належним позивачем. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Здійснюючи правосуддя, господарський суд, згідно до ст.5 ГПК України, захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права і має відповідати наявним обставинам.

Доводом Позивача щодо задоволення позову є необхідність виконання Відповідачем ст.142 ЗК України шляхом прийняття розпорядження про припинення права постійного користування для КЕВ м.Рівного п`ятьма земельними ділянками.

Колегія суддів звертає увагу, що за приписами статті 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законо-давчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією межах і відповідно до законів України.

При цьому, як зазначено у пункті 4.5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 5 жовтня 2005 року №6-рп/2005, розглядаючи положення частини четвертої статті 5 Конституції України «ніхто не може узурпувати державну владу» у системному зв`язку з положен-нями частин другої, третьої цієї статті, іншими положеннями Основного Закону України, Консти-туційний Суд України дійшов висновку, що узурпація державної влади означає неконституційне або незаконне її захоплення органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами, громадянами чи їх об`єднаннями тощо [4]. Гарантією недопущення узурпації державної влади є, зокрема, закріплені Конституцією України принципи здійснення державної влади на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову (частина перша статті 6) та положення, згідно з яким органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що перед-бачені Конституцією та законами України (ч.2 ст.19). Про це йдеться і в Рішенні Конституцій-ного Суду України у справі про фінансування судів від 24 червня 1999 року N 6-рп/99 (абзац перший пункту 2 мотивувальної частини). Зміст наведених правових норм і Рішення Конститу-ційного Суду України у їх системному зв`язку дає підстави для висновку, що виключно визначеним законом органом (посадовою особою) і ніяким іншим органом або посадовою особою не можуть здійснюватися повноваження і прийматись рішення, які згідно Конституції України належать до компетенції вказаного органу, в тому числі і судами, які не відносяться до гілок законодавчої або виконавчої влади.

З огляду на положення Конституції України, з метою відновлення порушеного права особи, суд може допустити обмежене вручання в дискрецію суб`єкта владних повноважень, шляхом зобов`язання його до вчинення певних дій на реалізацію покладених на нього законом обов`язків, водночас, суд не вправі підміняти такий орган державної влади та приймати замість нього конкретні рішення, як пропонує Прокурор.
Із зазначених мотивів, позовна вимога про зобов`язання Сарненської районної військової адміністрації на виконання вимог ст.ст. 140, 141, 142 Земельного кодексу України прийняти розпорядження (рішення) про припинення права постійного користування для КЕВ м.Рівне п`ятьма земельними ділянками є безпідставною та не підлягає задоволенню.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що Позивачі не позбавлені права звернутись до суду в належний спосіб захисту права в установленому порядку на загальних підставах.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частини 4 статті 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Переглядаючи оскаржуване рішення, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інс-танції неправильно застосовано норми матеріального права та зроблено невірний висновок про обґрунтованість позовних вимог, а тому рішення господарського суду Рівненської області від 19.09.2022 у справі №918/318/22 належить скасувати в повному обсязі та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. (ст.86 ГПК України).

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що наявні всі підстави для задоволення апе-ляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції з підстав ст.277 ГПК України через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, визнання судом першої інстанції установленими обставин, що мають значення для справи, які не були доведеними та невідповід-ності обставинам справи висновків, викладених у рішенні, що призвело до ухвалення незакон-ного судового рішення.

Крім того, з огляду на задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції, відповідно до ст.129 ГПК України, з Рівненської спеціалізованої прокуратури у війсь-ковій та оборонній сфері належить стягнути на користь Сарненської районної військової адміністрації 3721 грн. 50 коп. витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 34, 86, 129, 232, 233, 240, 275, 277, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд-
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Сарненської районної військової адміністрації на рішення господарсь-кого суду Рівненської області від 19.09.2022 у справі №918/318/22 задоволити.

2. Рішення господарського суду Рівненської області від 19.09.2022 у справі №918/318/22 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

3. Стягнути з Рівненської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері (33000, м.Рівне, вул.Соборна, 227-Д) на користь Сарненської районної військової адміністрації (34500, Рівненська обл., Сарненський р-н, м.Сарни, вул.Демократична, 51, ) 3721 грн 50 коп. витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

4. Доручити місцевому господарському суду видачу відповідного наказу.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 20 днів з моменту виготовлення повного тексту постанови.

6. Матеріали справи №918/318/22 повернути до господарського суду Рівненської області.

Головуючий суддя Грязнов В.В.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Розізнана І.В.