ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2023 року Справа № 915/373/22

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Олейняш Е.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОТАЛ ФЛЮІД МЕНЕДЖМЕНТ", вул. Ламана, буд 17, приміщення 6-10, м. Дніпро, 49000 ()

адреса для листування: вул. Червоноткацька, 42 А/1, м. Київ, 02660

електронна пошта:

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "ПІВДЕНЬ АГРО ІНВЕСТ", вул. Центральна, буд. 1, Березанська ТГ, с. Калинівка, Миколаївський район, Миколаївська область, 57400 ()

електронна пошта:

про стягнення грошових коштів в розмірі 72 059, 15 грн.

без повідомлення (виклику) учасників

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Миколаївської області звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "ТОТАЛ ФЛЮІД МЕНЕДЖМЕНТ" з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "ПІВДЕНЬ АГРО ІНВЕСТ" заборгованість в сумі 53 922, 26 грн., пеню в сумі 2 479, 05 грн., інфляційні втрати в сумі 13 344, 34 грн., 3 % річних в сумі 2 313, 50 грн. Всього грошових коштів в сумі 72 059, 15 грн.

Судові витрати та витрати на професійну правничу допомогу покласти на відповідача.

І. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 03.10.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними матеріалами. Встановлено сторонам строки для подання заяв по суті спору.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Відповідно до Указів Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 14.03.2022 № 133/2022, від 18.04.2022 № 259/2022, від 17.05.2022 № 341/2022, від 12.08.2022 № 573/2022, від 07.11.2022 № 757/2022 у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України продовжувався строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб, з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб, з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб.

Відповідно до ст. 12-2 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.

Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Відповідно до ст. 26 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України.

Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється.

У разі неможливості здійснювати правосуддя судами, які діють на території, на якій введено воєнний стан, законами України може бути змінена територіальна підсудність судових справ, що розглядаються в цих судах, або в установленому законом порядку змінено місцезнаходження судів.

Створення надзвичайних та особливих судів не допускається.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 16.01.2023 витребувано у позивача докази.

Відповідно до ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

ІІ. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЙ УЧАСНИКІВ ПРОЦЕСУ.

2.1. Правова позиція позивача.

Підставою позову позивачем зазначено обставини щодо неналежного виконання відповідачем умов договору поставки № МП/81/04/2021 від 02.04.2021, а саме зобов`язань щодо своєчасної оплати за поставлений товар, внаслідок чого утворилась заборгованість в сумі 53 922, 26 грн., яку заявлено до стягнення. За несвоєчасне виконання грошового зобов`язання позивачем нараховано та заявлено до стягнення інфляційні втрати та 3 % річних відповідно до ст. 625 ЦК України, а також пеню відповідно до умов договору та вимог законодавства.

Позовні вимоги обґрунтовані положеннями ст. 11, 509, 525, 526, 530, 550, 610, 611, 625, 629, 692, 712 ЦК України, ст. 173-175, 193, 216-218, 230-232, 256, 265, 266 ГК України, Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" та умовами договору.

2.2. Правова позиція (заперечення) відповідача.

Відповідач у відзиві на позовну заяву (вх. № 4661/22 від 24.10.2022) просить суд в позові відмовити та зазначає, що надані позивачем копії видаткових накладних не є підтвердженням здійснення господарської операції, а також її реальності.

Податкові накладні № ПКН+У094099 від 02.06.2021 на загальну суму 36 265, 68 грн. та № ПКН+У094099 від 02.06.2021 на загальну суму 36 265, 68 грн. виписані в один і той же день на однакову суму та товар, а саме Олива гідротрансмісійна Shell Spirax S4 TXM, 209 л. На думку відповідача оформлення вказаних видаткових накладних з аналогічними показниками є нелогічною операцією, оскільки оформлення продажу аналогічного товару в один день може здійснюватись оформленням однієї видаткової накладної.

Крім того, відповідач зазначає, що місцем складання видаткової накладної є м. Одеса. За даними договору поставки № МП/81/04/2021 від 02.04.2021, а також відомостей з Єдиного державного реєстру - місто реєстрації ТОВ «Південь Агро Інвест» було м. Івано-Франківськ, ТОВ «Тотал Флюід Менеджмент» - було м. Запоріжжя. Вказане стосується також видаткових накладних № ПКН+У095117 від 08.06.2021 місце складання м. Бровари та видаткової накладної № ПКН+У103147 від 11.08.2021 - м. Одеса.

Договором поставки чітко обумовлено весь алгоритм поставки товару за договором, від подачі та погодження заявки до видачі товару за довіреністю. Однак позивач не додає до позовної заяви ані заявки щодо замовлення покупцем товару (із зазначенням кількості, асортименту та ціни), ані довіреностей, на підставі яких начебто товар було відпущено постачальником.

Відповідач зазначає, що позивачем не було надано до позовної заяви підтвердження реєстрації податкових накладних та виконання податкових зобов`язань, що свідчить про відсутність реальності господарської операції.

Відповідач вважає звернення позивача до суду із позовом передчасним, оскільки умовами п. 7.1, п. 7.2 договору сторонами погоджено досудове врегулювання спору, яке позивачем не дотримано.

У відповіді на відзив (вх. № 5541/22 від 17.11.2022) позивач просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, включаючи відшкодування судових витрат, які складаються з судового збору та витрат по оплаті послуг адвоката.

В обґрунтування правової позиції позивачем зазначено наступне:

- щодо зазначення у видаткових накладних місця складання, відмінного від юридичної адреси сторін, то позивач зазначає, що постачальником складено та підписано, а покупцем погоджено та підписано видаткові накладні, які повністю відповідають вимогам чинного законодавства, відмінність місця складання від юридичних адрес сторін не створює підстав для спростування господарської операції;

- щодо поставки за двома видатковими накладними однакового товару, то позивач зазначає, що посилання відповідача на нелогічність поставки не спростовує факту поставки товарів за двома видатковими накладними на загальну суму 72 531, 36 грн. та не є підставою для несплати поставленого товару. Така подвійна поставка є нормальною практикою, коли доставка товару відбувається до двох місць призначення, або товар прямує з двох різних складів, або ж відправлення товару відбувається з інтервалом у часі;

- щодо реєстрації податкових накладних, то умовами договору не передбачено такої відкладальної обставини для сплати отриманого товару як реєстрація податкової накладної постачальником. Позивач зазначає, що позивачем було зареєстровано податкові накладні за усіма постачаннями товару, які було здійснено в адресу відповідача;

- досудове врегулювання є правом, а не обов`язком сторони.

Відповідач не скористався наданим йому ст. 167 ГПК України правом на подання заперечень на відповідь на відзив.

ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН З ПОСИЛАННЯМ НА ДОКАЗИ, НА ПІДСТАВІ ЯКИХ ВСТАНОВЛЕНІ ВІДПОВІДНІ ОБСТАВИНИ.

Розглянувши матеріали справи, керуючись принципом верховенства права, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд встановив наступне.

02.04.2021 між ТОВ «ТОТАЛ ФЛЮІД МЕНЕДЖМЕНТ» (постачальник) та ТОВ «ПІВДЕНЬ АГРО ІНВЕСТ» (покупець) було укладено договір поставки № МП/81/04/2021.

Відповідно до п. 8.1 договору цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31 грудня 2021 року, а у частині невиконаних зобов`язань - до їх повного виконання. У разі відсутності до дати закінчення строку дії договору повідомлення рекомендованим листом від будь-якої із сторін про розірвання договору, строк його вважається кожного року автоматично продовженим до 31 грудня кожного наступного календарного року включно без складання додаткової угоди до даного договору.

Судом встановлено, що договір поставки № МП/81/04/2021 від 02.04.2021 укладено з протоколом узгодження розбіжностей № 1.

Договір та Протокол розбіжностей №1 підписано сторонами та скріплено печатками сторін.

Доказів визнання недійсним або розірвання договору суду не подано.

Умовами договору сторони передбачили наступне.

Відповідно до п. 1.1 договору постачальник зобов`язується передавати товар у власність покупцеві, а покупець приймати та оплачувати товар у асортименті, кількості, ціні у відповідності до заявки покупця, яка погоджується між сторонами за допомогою факсимільного зв`язку, електронної пошти або в усній формі. Підтвердженням факту погодження сторонами найменування, асортименту, кількості, ціни товару є прийняття покупцем товару по видатковій накладній (у разі оплати товару на умовах відстрочення платежу) або оплата товару згідно рахунку-фактури (у разі оплати товару на умовах попередньої оплати). Видаткові накладні або рахунки-фактури мають юридичну силу Специфікацій у розумінні ст. 266 ГК України і є невід`ємними частинами цього договору.

Відповідно до п. 1.2 договору сторони домовились, що усі товари, отримані покупцем від постачальника, вважаються отриманими на виконання цього договору, якщо між сторонами не встановлено інше.

Відповідно до п. 2.1 договору товар поставляється на умовах EXW - у редакції Міжнародних Правил тлумачення торгівельних термінів ІНКОТЕРМС-2010, зі складу постачальника.

Відповідно до п. 2.2 договору за домовленістю сторін товар може бути поставлений на умовах DDP у редакції Міжнародних Правил тлумачення торгівельних термінів ІНКОТЕРМС-2010, склад покупця (адреса місця призначення додатково узгоджується між сторонами у заявках).

Відповідно до п. 2.4 договору датою поставки, в залежності від умов поставки товару, є або дата підписання обома сторонами видаткової накладної або дата передачі товару постачальником перевізнику по транспортному документу (товарно-транспортній накладній, декларації, квитанції, тощо).

Відповідно до п. 4.1 договору загальна сума договору складається з суми вартості всього товару, поставленого постачальником протягом строку дії цього договору, але не більше ніж 250 000, 00 грн.

Відповідно до п. 4.2 договору покупець здійснює розрахунок за отриманий товар на умовах відстрочення платежу у строк не пізніше 30 календарних днів з моменту підписання сторонами видаткової накладної.

Відповідно до п. 4.4 договору ціна на товар визначається у видаткових накладних та/або у рахунках-фактурах.

Відповідно до п. 4.5 договору усі розрахунки за цим договором здійснюються в національній валюті України шляхом безготівкового перерахування коштів за реквізитами, що зазначені у цьому договорі.

Судом встановлено, що на виконання умов договору позивачем (постачальником) поставлено відповідачу (покупцю) товар (олива, мастило) на загальну суму 76 339, 38 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними, а саме:

- видаткова накладна № ПКН+У094097 від 02.06.2021 на суму 36 265, 68 грн. з ПДВ;

- видаткова накладна № ПКН+У094099 від 02.06.2021 на суму 36 265, 68 грн. з ПДВ;

- видаткова накладна № ПКН+У095117 від 08.06.2021 на суму 1 120, 08 грн. з ПДВ;

- видаткова накладна № ПКН+У103147 від 11.08.2021 на суму 2 687, 94 грн. з ПДВ.

Всі накладні підписані сторонами без зауважень та скріплені печатками.

Підставою поставки товару у вищевказаних накладних зазначено договір № МП/81/04/2021 від 02.04.2021.

В усіх вищевказаних накладних зазначено, що підписанням видаткової накладної одержувач підтверджує, що отримав від постачальника всі необхідні документи у відповідності до договору та ч. 2 ст. 662 ЦК України.

На виконання вимог ували суду від 16.01.2023 позивачем надано до суду оригінали видаткових накладних для огляду. Судом встановлено, що наявні в матеріалах справи копії видаткових накладних відповідають оригіналам.

На виконання вимог п. 2.7 договору та вимог податкового законодавства позивачем подано та зареєстровано в ЄРПН податкові накладні по господарським операціям, а саме:

- податкова накладна № 196 від 02.06.2021 на суму 36 265, 68 грн., яка зареєстрована в ЄРПН, що підтверджується квитанцією № 1 від 23.06.2021;

- податкова накладна № 197 від 02.06.2021 на суму 36 265, 68 грн., яка зареєстрована в ЄРПН, що підтверджується квитанцією № 1 від 23.06.2021;

- податкова накладна № 814 від 08.06.2021 на суму 1 120, 08 грн., яка зареєстрована в ЄРПН, що підтверджується квитанцією № 1 від 24.06.2021;

- податкова накладна № 1085 від 11.08.2021 на суму 2 687, 94 грн., яка зареєстрована в ЄРПН, що підтверджується квитанцією № 1 від 31.08.2021.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Отже, в силу умов п. 4.2 договору та ст. 253 ЦК України граничними строками оплати за товар є:

- оплата по видатковій накладній № ПКН+У094097 від 02.06.2021 повинна була бути здійснена до 02.07.2021 (включно). З 03.07.2021 боржник є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання;

- оплата по видатковій накладній № ПКН+У094099 від 02.06.2021 повинна була бути здійснена до 02.07.2021 (включно). З 03.07.2021 боржник є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання.

- оплата по видатковій накладній № ПКН+У095117 від 08.06.2021 повинна була бути здійснена до 08.07.2021 (включно). З 09.07.2021 боржник є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання.

- оплата по видатковій накладній № ПКН+У103147 від 11.08.2021 повинна була бути здійснена до 10.09.2021 (включно). З 11.09.2021 боржник є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання.

Відповідачем за поставлений на підставі договору № МП/81/04/2021 від 02.04.2021 товар проведено часткову оплату на загальну суму 22 417, 12 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 1129 від 18.02.2022.

Отже, станом на дату звернення позивача до суду із даним позовом заборгованість відповідача перед позивачем за поставлений товар на підставі договору № МП/81/04/2021 від 02.04.2021 становила 53 922, 26 грн. (76 339, 38 грн. - 22 417, 12 грн.).

Невиконання відповідачем обов`язку за договором в частині здійснення оплати за поставлений товар мало наслідком виникнення заборгованості та нарахування позивачем пені, 3% річних та інфляційних втрат, що і стало підставою для звернення до суду з позовом.

ІV. ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ДЖЕРЕЛА ПРАВА, ЯКІ ЗАСТОСУВАВ СУД.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи.

Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (п. 5.11-5.13 постанови КГС ВС від 22.06.2022 у справі № 904/5328/21).

Близький за змістом правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.

4.1. Правове регулювання договірних відносин з поставки товару.

На підставі ст. 11, 202, 509 ЦК України між сторонами на підставі договору виникло господарське зобов`язання, яке в силу ст. 525, 526 ЦК України, ст. 193 ГК України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

4.2. Правове регулювання відображення господарських операцій в бухгалтерському обліку.

Закон України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначає правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" для цілей цього Закону терміни вживаються у такому значенні:

бухгалтерський облік - процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень;

господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства;

первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" цей Закон поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, на представництва іноземних суб`єктів господарської діяльності (далі - підприємства), які зобов`язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність, а також на операції з виконання державного та місцевих бюджетів і складання фінансової звітності про виконання бюджетів з урахуванням бюджетного законодавства.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.

Доказами реального здійснення господарської операції є первинні документи, які підтверджують фактичну поставку товарів продавцем та їх отримання покупцем, а також документи, що підтверджують факт використання придбаних товарів у власній господарській діяльності покупця (висновок, викладений у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 804/15389/15, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26 березня 2019 року у справі № 925/291/18).

За своєю правовою природою первинні документи є документами, які посвідчують виконання зобов`язань (констатують, фіксують певні факти господарської діяльності в правовідносинах між сторонами) та мають юридичне значення для встановлення обставин такого виконання (аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10 лютого 2020 року у справі № 909/146/19).

Підписання покупцем видаткових накладних, які є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і фіксують факт здійснення господарської операції та встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар (постанова КГС ВС від 27.05.2020 № 914/2236/18).

4.3. Правове регулювання порядку досудового врегулювання спору.

Відповідно до ст. 124 Конституції України законом може бути визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ГПК України сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002 у справі № 1-2/2002 (№ 15-рп/2002) (справа про досудове врегулювання спорів) право на судовий захист не позбавляє суб`єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб`єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

З урахуванням викладеного положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Те, що сторона спору не скористалася процедурою його позасудового врегулювання, не позбавляє її права реалізувати своє суб`єктивне право на зміну чи припинення договору та вирішити існуючий конфлікт у суді в силу прямої вказівки, що міститься у частині другій статті 651 ЦК України (постанова ВП ВС від 12.02.2019 у справі № 914/2649/17).

Щодо доводів касаційної скарги про передчасне звернення позивача до суду з позовом без досудового регулювання спору, колегія суддів касаційної інстанції цілком погоджується з аргументами, зазначеними судом апеляційної інстанції про те, що чинним законодавством України не передбачена заборона звертатись з позовом до суду у випадку порушень договірних зобов`язань контрагентом без попереднього пред`явлення йому претензії. Обрання певного засобу правового захисту, в тому числі і досудового врегулювання спору, є правом а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів його використовує (аналогічна правова позиція викладена у Рішенні Конституційного Суду України від 09.07.2002 року №15-рп/2002 у справі 1-2/2002) (постанова КГС ВС від 18.06.2019 у справі № 910/7476/18).

4.4. Висновки суду щодо вимоги про стягнення суми основного боргу.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов наступного висновку. Між сторонами у справі на підставі договору виникли зобов`язальні правовідносини з поставки товару.

Судом встановлено, що на виконання умов договору поставки позивачем (постачальником) поставлено відповідачу (покупцю) товар (олива, мастило) на загальну суму 76 339, 38 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи підписаними та скріпленими печатками сторін без зауважень видатковими накладними, а саме:

- видаткова накладна № ПКН+У094097 від 02.06.2021 на суму 36 265, 68 грн. з ПДВ;

- видаткова накладна № ПКН+У094099 від 02.06.2021 на суму 36 265, 68 грн. з ПДВ;

- видаткова накладна № ПКН+У095117 від 08.06.2021 на суму 1 120, 08 грн. з ПДВ;

- видаткова накладна № ПКН+У103147 від 11.08.2021 на суму 2 687, 94 грн. з ПДВ.

На виконання умов п. 2.7 договору та вимог податкового законодавства позивачем складено та зареєстровано відповідні податкові накладні.

Позивачем проведено часткову оплату за товар, у зв`язку з чим заборгованість відповідача перед позивачем становить 53 922, 26 грн., строк оплати якої настав відповідно до положень п. 4.2 договору та ст. 530 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про доведення позивачем факту вчинення господарської операції (по 4 видатковим накладним).

Щодо посилань відповідача на дві однакові видаткові накладні, а також нелогічність поставки, то суд зазначає, що в матеріалах даної справи міститься дві різні видаткові накладні від 02.06.2021 з різними номерами, що свідчить про помилковість тверджень відповідача. Видаткові накладні містять всі необхідні реквізити, передбачені вимогами ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні". Крім того, посилання відповідача на нелогічність поставки не спростовує факту вчинення між сторонами господарської операції по вищевказаним видатковим накладним та виникнення обов`язку у відповідача з оплати за товар.

Щодо посилань відповідача на те, що видаткові накладні складались не за місцезнаходженням юридичної особи відповідача, то суд зазначає наступне. Враховуючи, що в п. 2.1, п. 2.2 договору сторонами погоджено поставку товару як зі складу постачальника, так і на склад покупця, враховуючи, що законодавством не передбачено обов`язок поставляти товар виключно за місцезнаходженням юридичної особи згідно відомостей з ЄДР, а також враховуючи, що місцезнаходження юридичної особи та складу (-ів) юридичної особи може не збігатись, суд дійшов висновку, що вказані твердження відповідача не спростовують факту вчинення господарської операції.

Посилання відповідача на відсутність доказів реєстрації податкових накладних спростовано матеріалами справи.

Чинним законодавством України не передбачена заборона звертатись з позовом до суду у випадку порушень договірних зобов`язань контрагентом без попереднього пред`явлення йому претензії.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовної вимоги про стягнення заборгованості в сумі 53 922, 26 грн., строк оплати якої настав, оскільки станом на день розгляду справи суду не подано доказів оплати відповідачем заборгованості, як і не спростовано факту наявності вказаної заборгованості.

Враховуючи вищевикладене, позовна вимога в частині стягнення заборгованості за отриманий товар в сумі 53 922, 26 грн. є обґрунтованою, підставною та підлягає задоволенню.

4.5. Правове регулювання нарахування штрафних санкцій.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Стаття 549 ЦК України встановлює, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Так, згідно з ч. ч. 4, 6 ст. 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Таким чином законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов`язання. У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України (постанова ОП КГС ВС від 20.08.2021 у справі № 910/13575/20).

Відповідно до ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі сплином якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Статтею 252 ЦК України передбачено, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

В постанові від 20.08.2021 у справі № 910/13575/20 об`єднана палата КГС ВС зазначила, що належним чином дослідивши умови Договору, суди попередніх інстанцій правильно встановили, що у справі, яка переглядається, п. 7.2. Договору не містить ні іншого строку, відмінного від встановленого ч. 6 ст. 232 ГК України, який є меншим або більшим шести місяців, ні вказівки на подію, що має неминуче настати, ні зазначенням "до дати фактичного виконання", тощо.

Відтак, умову, передбачену у п. 7.2. укладеного сторонами у цій справі Договору, неможливо визнати такою, що встановлює інший строк нарахування штрафних санкцій, ніж передбачений ч. 6 ст. 232 ГК України.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування ч. 6 ст. 232 ГК України у подібних правовідносинах викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.11.2019 у справі №904/1148/19 та від 12.12.2019 у справі № 911/634/19, від якого Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду не вбачає підстав для відступлення.

При цьому об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, уточнюючи правову позицію Верховного Суду щодо застосування ч. 6 ст. 232 ГК України, зазначає, що у кожному конкретному випадку господарські суди повинні належним чином проаналізувати умови укладених між сторонами договорів щодо нарахування штрафних санкцій, та встановити, чи містить відповідний пункт договору або певний термін, шляхом вказівки на подію (день сплати заборгованості, день фактичної оплати, фактичний момент оплати), або інший строк, відмінний від визначеного ч. 6 ст. 232 ГК України, який є меншим або більшим шести місяців.

Стаття 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачає, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань врегульовано Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань".

Відповідно до п. 5.1 договору у разі порушення покупцем строку оплати за товар, покупець несе відповідальність у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від вартості неоплаченого у строк товару, за кожен день прострочення у поставці.

Як встановлено судом вище, в силу умов п. 4.2 договору та ст. 253 ЦК України граничними строками оплати за товар є:

- оплата по видатковій накладній № ПКН+У094097 від 02.06.2021 повинна була бути здійснена 02.07.2021 (включно). З 03.07.2021 боржник є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання.

- оплата по видатковій накладній № ПКН+У094099 від 02.06.2021 повинна була бути здійснена 02.07.2021 (включно). З 03.07.2021 боржник є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання.

- оплата по видатковій накладній № ПКН+У095117 від 08.06.2021 повинна була бути здійснена 08.07.2021 (включно). З 09.07.2021 боржник є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання.

- оплата по видатковій накладній № ПКН+У103147 від 11.08.2021 повинна була бути здійснена 10.09.2021 (включно). З 11.09.2021 боржник є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання.

З огляду на відсутність погодження сторонами у договорі іншого строку нарахування пені, відмінного від визначеного ч. 6 ст. 232 ГК України, який є меншим або більшим шести місяців, то нарахування пені в спірному випадку могло бути здійснено в такі строки:

- по видатковим накладним № ПКН+У094097 від 02.06.2021 та № ПКН+У094099 від 02.06.2021 з 03.07.2021 по 03.01.2022;

- по видатковій накладній № ПКН+У095117 від 08.06.2021 з 09.07.2021 по 09.01.2022;

- по видатковій накладній № ПКН+У103147 від 11.08.2021 з 11.09.2021 по 11.03.2022.

Позивачем нараховано відповідачу 2 479, 05 грн. - пені, а саме:

- 2 238, 54 грн. - по видатковій накладній № ПКН+У094097 від 02.06.2021 на суму 13 848, 56 грн. (з урахуванням оплати) за період з 18.02.2022 по 17.08.2022;

- 240, 51 грн. - по видатковій накладній № ПКН+У103147 від 11.08.2021 на суму 2 687, 94 грн. за період з 11.09.2021 по 10.03.2022.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість та підставність вимоги про стягнення пені в сумі 240, 51 грн. В цій частині позов підлягає задоволенню. В решті пені судом відмовлено, оскільки нарахування пені здійснено поза межами періоду, передбаченого ч. 6 ст. 232 ГК України.

4.6. Правове регулювання відповідальності за порушення грошового зобов`язання

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, відтак визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, незалежно від підстав їх виникнення (наведену правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц).

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанова КГС ВС від 14.01.2020 року № 924/532/19).

Позивачем нараховано відповідачу 2 313, 50 грн. - 3 % річних від суми заборгованості за загальний період з 03.07.2021 по 05.09.2022.

Перевіривши розрахунок 3 % річних, судом встановлено, що розрахунок є арифметично правильним, періоди нарахувань визначено позивачем правильно по кожному зобов`язанню окремо, під час розрахунку враховано часткову оплату.

Отже, вимога про стягнення 3 % річних в сумі 2 313, 50 грн. є обґрунтованою, підставною та підлягає задоволенню.

Позивачем також нараховано відповідачу 13 344, 34 грн. - індексу інфляції за прострочення виконання грошових зобов`язань. Нарахування інфляційних втрат здійснено за період з липня 2021 року по липень 2022 року.

Перевіривши нарахування індексу інфляції, судом встановлено, що:

- по видатковій накладній № ПКН+У094097 від 02.06.2021 на суму 36 265, 68 грн. індекс інфляції за період з липня 2021 по лютий 2022 становить 2 343, 79 грн.;

- по видатковій накладній № ПКН+У094097 від 02.06.2021 на суму 13 848, 56 грн. індекс інфляції за період з березня 2022 по липень 2022 становить 2 060, 27 грн.;

- по видатковій накладній № ПКН+У094099 від 02.06.2021 на суму 36 265, 68 грн. індекс інфляції за період з липня 2021 по липень 2022 становить 8 087, 76 грн.;

- по видатковій накладній № ПКН+У095117 від 08.06.2021 на суму 1 120, 08 грн. індекс інфляції за період з липня 2021 по липень 2022 становить 249, 79 грн.;

- по видатковій накладній № ПКН+У103147 від 10.09.2021 на суму 2 687, 94 грн. індекс інфляції за період з вересня 2021 по липень 2022 становить 602, 75 грн.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат, судом встановлено, що розрахунок виконано позивачем арифметично правильно, періоди визначено правильно (помісячно), індекси інфляції застосовано правильно, дефляцію враховано, часткову оплату враховано. Суд дійшов висновку про обґрунтованість, підставність та задоволення позовної вимоги в частині стягнення інфляційних збитків в розмірі 13 344, 34 грн.

V. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ.

5.1. Щодо розподілу судового збору.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судовий збір в розмірі 2 403, 84 грн. згідно ст. 129 ГПК України слід відшкодувати позивачу з відповідача.

Судовий збір в розмірі 77, 16 грн. покласти на позивача.

5.2. Щодо витрат на професійну правничу допомогу.

В позовній заяві та в клопотанні про стягнення витрат на послуги адвоката (вх. № 4775/22 від 27.10.2022) позивач також просив суд стягнути з відповідача 15 000 грн. - витрат на професійну правничу допомогу.

Позивачем в позовній заяві попередньо визначено, що розмір судових витрат, які поніс і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи, у тому числі витрати на професійну правничу допомогу, орієнтовно складає 15 000,00 грн.

Відповідачем у відзиві на позовну заяву зазначено, що позивачем не було подано детального розрахунку вартості правничої допомоги, ані договору про надання правової допомоги. Крім того, позовна заява підписана директором Товариства, а не представником та/або адвокатом.

Посилаючись на судову практику, відповідач зазначає, що процесуальним законодавством передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Розглянувши питання відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, судом встановлено наступне.

Витрати позивача на професійну правничу допомогу підтверджуються останнім наступними доказами:

- договором про надання правової допомоги № 01/02/18 від 01.02.2018 з додатками, а також додатковою угодою від 01.09.2022 до договору;

- звітом адвоката № 1 про надані послуги за договором про надання правової допомоги № 01/02/18 віл 01.02.2018 та додаткової угоди від 01.09.2022 із зазначенням найменування (переліку) виконаних робіт та кількості годин роботи (7, 5 год.), який підписано та скріплено печатками адвоката та клієнта;

- актом приймання-передачі наданих послуг від 04.10.2022 за договором про надання правової допомоги № 01/02/18 віл 01.02.2018 та додаткової угоди від 01.09.2022 на суму 15 000 грн. (вартість однієї години роботи - 2 000 грн.), який підписано та скріплено печатками адвоката та клієнта;

- свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю № 3617 від 20.10.2010, виданим адвокату Дучалу О. Ф.;

- ордером серії АН № 1079178 від 06.10.2022;

- платіжним дорученням № 1254 від 13.10.2022 на суму 15 000, 00 грн.

Статтею 123 ГПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (ст. 124 ГПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст. 126 ГПК України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;

3) розподіл судових витрат (ст. 129 ГПК України).

Правова позиція викладена в постановах КГС ВС від 21.04.2021 по справі № 906/1179/20; від 19.04.2021 по справі № 21/96(10); від 30.06.2022 по справі № 904/7347/21, від 22.12.2022 у справі № 904/4134/20.

Якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення (постанова палати КЦС ВС від 03.05.2018 року по справі № 372/1010/16-ц).

За висновками об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постанові від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, за змістом пункту 1 частини другої статті 126, частини восьмої статті 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом за умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 126 ГПК України) (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.01.2021 по справі № 925/1137/19).

Вирішуючи питання про розподіл витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги адвокатом, суд враховує, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Суд не має право втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Відповідачем не заявлялось клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами в порядку ч. 5, 6 ст. 126 ГПК України, як і не подано жодних доказів на підтвердження необґрунтованості витрат.

Відповідно до п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України однією з основних засад господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на вищезазначене, суд вбачає обґрунтованими та підтвердженими понесені позивачем ТзОВ "ТОТАЛ ФЛЮІД МЕНЕДЖМЕНТ" судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000, 00 грн.

В зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 14 533, 50 грн. підлягають відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача. Витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 466, 50 грн. покласти на позивача.

Керуючись ст. 129, 233, 236-238, 240, 241, 254-259 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "ПІВДЕНЬ АГРО ІНВЕСТ", вул. Центральна, буд. 1, Березанська ТГ, с. Калинівка, Миколаївський район, Миколаївська область, 57400 () на користь позивача Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОТАЛ ФЛЮІД МЕНЕДЖМЕНТ", вул. Ламана, буд 17, приміщення 6-10, м. Дніпро, 49000; адреса для листування: вул. Червоноткацька, 42 А/1, м. Київ, 02660 ():

- 53 922, 26 грн. (п`ятдесят три тисячі дев`ятсот двадцять дві грн. 26 коп.) - заборгованості;

- 240, 51 грн. (двісті сорок грн. 51 коп.) - пені;

- 2 313, 50 грн. (дві тисячі триста тринадцять грн. 50 коп.) - 3 % річних;

- 13 344, 34 грн. (тринадцять тисяч триста сорок чотири грн. 34 коп.) - інфляційних втрат;

- 2 403, 84 грн. (дві тисячі чотириста три грн. 84 коп.) - витрат по сплаті судового збору;

- 14 533, 50 грн. (чотирнадцять тисяч п`ятсот тридцять три грн. 50 коп.) - витрат на професійну правничу допомогу.

3. Наказ видати позивачу після набрання рішенням законної сили.

4. В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України.

Повний текст рішення складено 20.02.2023.

Суддя Е.М. Олейняш