СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2023 року м. Харків Справа № 922/4878/21

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя Шутенко І.А. , суддя Гребенюк Н.В.

за участі секретаря судового засідання Соляник Н.В.

за участю представників сторін:

прокурора - Горгуль Н.В.

1-го відповідача - не з`явився

2-го відповідача - не з`явився

розглянувши апеляційну скаргу Харківської обласної прокуратури (вх.№842П/1) на рішення господарського суду Харківської області від 04.10.2022 та на додаткове рішення господарського суду Харківської області від 20.10.2022 у справі № 922/4878/21 (повний текст яких складено та підписано 11.10.2022 та 24.10.2022 відповідно суддею Добрелею Н.С. у приміщенні зазначеного суду)

за позовом керівника Харківської окружної прокуратури Харківської області (61098, м. Харків, Григорівське шосе, 52)

до 1. Вільхівської сільської ради (62431, Харківська область, с. Вільхівка, вул. Центральна, 1, )

2. фізичної особи-підприємця Коваленко Ганни Олександрівни ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 )

за участю Харківської обласної прокуратури (61050, м. Харків, вул. Богдана Хмельницького, 4, )

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

Керівник Харківської окружної прокуратури Харківської області звернувся в інтересах держави до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Вільхівської сільської ради та фізичної особи-підприємця Коваленко Ганни Олександрівни, в якій просить суд:

- визнати незаконним рішення LVІ сесії VII скликання Вільхівської сільської ради Харківського району Харківської області від 25.09.2020 "Про встановлення земельного сервітуту" в частині встановлення земельного сервітуту шляхом укладення договору про встановлення особистого строкового сервітуту між Вільхівською сільською радою та ФО-П Коваленко Ганною Олександрівною на частину земельної ділянки 0,0042 га, розташованої у с. Вільхівка по вул. Центральній Харківського району Харківської області для розміщення тимчасової споруди - землі громадської забудови (комерційне використання) за рахунок категорії земель житлової та громадської забудови строком до 23.12.2024;

- визнати недійсним і припинити на майбутнє договір про встановлення земельного сервітуту № 3 від 21.10.2020 на земельну ділянку, власником якої є Вільхівська сільська рада, площею 0,0042 га, кадастровий номер :00:002:0077, яка розташована по вул. Центральній в с. Вільхівка Харківського району Харківської області, укладений між Вільхівською сільською радою Харківського району Харківської області та фізичною особою- підприємцем Коваленко Ганною Олександрівною;

- зобов`язати фізичну особу - підприємця Коваленко Ганну Олександрівну ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) повернути земельну ділянку, площею 0,0042 кадастровий номер :00:002:0077, яка розташована по вул. Центральній в с. Вільхівка Харківського району Харківської області у стані, в якому вона була одержана, Вільхівській сільській раді (62431, Харківська обл., Харківський район, с. Вільхівка, вул. Центральна, 1, );

- стягнути з Фізичної особи - підприємця Коваленко Ганни Олександрівни ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ), Вільхівської сільської ради (62431, Харківська обл., Харківський район, с. Вільхівка, вул. Центральна, 1, ) сплачений судовий збір у розмірі 6810 (шість тисяч вісімсот десять) грн. 00 коп. на користь Харківської обласної прокуратури код 02910108, банк отримувача Державна казначейська служба України м. Київ, код банку 820172, рахунок IBAN UA 0007171, код класифікації видатків бюджету - 2800.

Рішенням господарського суду Харківської області від 04.10.2022 у справі № 922/4878/21 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для визнання незаконним спірного рішення та для визнання недійсним спірного договору, а тому відсутні і правові підстави для задоволення позовної вимоги прокурора про повернення земельної ділянки Вільхівській сільській раді.

Додатковим рішенням господарського суду від 20.10.2022 у справі № 922/4878/21 заяву фізичної особи-підприємця Коваленко Г.О. про ухвалення додаткового рішення по справі № 922/4878/21 задоволено частково.

Стягнуто з Харківської окружної прокуратури Харківської області (Григорівське шосе, 52, м. Харків, 61098) на користь фізичної особи-підприємця Коваленко Ганни Олександрівни ( АДРЕСА_3 , рнокпп НОМЕР_2 ) судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6 000 (шість тисяч) грн. 00 коп.

В іншій частині відмовлено.

Харківська обласна прокуратура із вказаним рішенням та додатковим рішенням суду першої інстанції не погодилась та звернулась до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 04.10.2022 у справі № 922/4878/21 та прийняти нове, яким позов задовольнити. Скасувати додаткове рішення господарського суду від 20.10.2022 у справі № 922/4878/21 та прийняти нове, яким повністю відмовити у задоволенні заяви фізичної особи-підприємця Коваленко Г.О. про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 12000,00 грн. з Харківської окружної прокуратури.

Так, вважає, що вказані судові рішення прийнято з неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального (ст. ст. 203, 215, 216, 235, 395, 401, 404, 406 Цивільного кодексу України, ст. ст. 93, 98, 99, 100, 116, 122, 124, 134, 152 Земельного кодексу України, ст. ст. 1, 13, 15 Закону України «Про оренду землі») та процесуального (ст. ст. 76-79,86,126, 129, 236 ГТТК України) права, а також при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного її вирішення.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 15.11.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Харківської обласної прокуратури на рішення господарського суду Харківської області від 04.10.2022 та на додаткове рішення господарського суду Харківської області від 20.10.2022 у справі № 922/4878/21. Призначено справу до розгляду (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 22.11.2022) на 14.12.2022 на 16:00 год.

На адресу Східного апеляційного господарського суду надійшло клопотання представника ФОП Коваленко Г.О. про його участь у судовому засіданні, призначеному на 14.12.2022 на 16:00 год. поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення "EаsyCon", в якому представник, що надає це клопотання, зареєстрований за допомогою електронного цифрового підпису (ЕЦП).

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 08.12.2022 задоволено клопотання представника ФОП Коваленко Г.О. про забезпечення проведення судового засідання у справі № 922/4878/21 в режимі відеоконференції.

На адресу Східного апеляційного господарського суду надійшло клопотання представника Харківської обласної прокуратури про участь прокурора відділу представництва інтересів держави з питань земельних відносин управління представництва інтересів держави в суді Харківської обласної прокуратури Горгуль Наталі Володимирівні у судовому засіданні, призначеному на 14.12.2022 на 16:00 год. поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення "EаsyCon", в якому Горгуль Н.В., зареєстрована за допомогою електронного цифрового підпису (ЕЦП).

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 08.12.2022 задоволено клопотання представника Харківської обласної прокуратури про забезпечення проведення судового засідання у справі № 922/4878/21 в режимі відеоконференції.

13.12.2022 від Харківської обласної прокуратури надійшли письмові пояснення на відзив представника відповідача на апеляційну скаргу.

14.12.2023 від ФОП Коваленко Г.О. надійшли додаткові пояснення у справі.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 14.12.2022 оголошено про перерву у розгляді справи до 09.02.2023.

В судове засідання, призначене на 09.02.2023, з`явився прокурор, представники відповідачів в судове засідання не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про час та місце проведення судового засідання.

Відповідно до ч.ч. 12, 13 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи те, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності зазначених представників, за наявними у матеріалах справи доказами.

Щодо розумності строку розгляду справи судова колегія зазначає наступне.

За змістом ч. 1 ст. 273 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Проте, 24.02.2022 Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 введено в Україні воєнний стан, який продовжено до 19.02.2023 (Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 16.11.2022 №2738-IX).

Відповідно до ст.26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства в умовах воєнного стану забороняється.

При цьому, згідно Рекомендацій прийнятих Радою суддів України щодо роботи судів в умовах воєнного стану, при визначенні умов роботи суду у воєнний час, рекомендовано керуватися реальною поточною обстановкою, що склалася в регіоні. У випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ.

Враховуючи приписи статті 3 Конституції України, зважаючи на наявність активних військових дій та загрози небезпеки на території України, у тому числі в м. Харкові та Харківській області, а також особливого (дистанційного) режиму роботи Східного апеляційного господарського суду, обмеження доступу та відвідування працівниками та суддями будівлі Східного апеляційного господарського суду з міркувань безпеки, розгляд даної апеляційної скарги здійснений судом апеляційної інстанції у межах розумного строку в розумінні положень Господарського процесуального кодексу України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам та повторно розглянувши справу в порядку ст. 269 ГПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Щодо процесуальної дієздатності прокурора на звернення до суду з даним позовом, колегія суддів зазначає наступне.

На підставі до ст. 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про прокуратуру», прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави. За приписами ст. 24 Закону України «Про прокуратуру» право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства надається Генеральному прокурору України, його першому заступнику та заступникам, керівникам регіональних та місцевих прокуратур, їх першим заступникам та заступникам.

За ч. ч. 3, 4 ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

У постанові Верховного Суду у справі №910/11919/17 від 17.10.2018 зазначено, що існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі Менчинська проти Російської Федерації (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) Європейський суд з прав людини висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): «сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави».

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Крім цього, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття інтерес держави.

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень ст. 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття інтереси держави висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини). Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, інтереси держави охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація інтересів держави, особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Саме до таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17, від 23.10.2018 у справі № 906/240/18, від 08.02.2019 у справі № 915/20/18.

Предметом позовних вимог у даній справі є визнання незаконним та скасування рішення LVI сесії VII скликання Вільхівської сільської ради Харківського району Харківської області від 25.09.2020; визнання недійсним і припинення на майбутнє договору про встановлення земельного сервітуту № 3 від 21.10.2020 на земельну ділянку з кадастровим номером :00:002:0077, укладеного між Вільхівською сільською радою Харківського району Харківської області та ФОП Коваленко Г.О.; зобов`язати ФОП Коваленко Г.О. повернути земельну ділянку з кадастровим номером :00:002:0077 Вільхівській сільській раді.

У зв`язку з тим, що Вільхівська сільська рада, як орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, виступає у даній справі відповідачем, прокурор звертається до суду за захистом державних інтересів самостійно і набуває статусу позивача, без визначення органу, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження щодо захисту інтересів держави.

Разом з тим, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 15.06.2021 у справі №908/1664/19 зазначив, що визначення прокурором свого правового статусу як самостійного позивача у справі, за наявності органу місцевого самоврядування, уповноваженого на здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, не нівелює його обов`язку щодо дотримання порядку представництва, дотримання процедури, встановленої частинами 3 і 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", та надання можливості такому органу самостійно звернутися до суду за захистом порушених прав держави.

При цьому прокурор за певних обставин може звертатися до суду в інтересах держави і в особі органу місцевого самоврядування, зокрема тоді, коли цей орган є стороною правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. Оскільки таку позовну вимогу вправі заявити, зокрема, будь-яка сторона правочину, відповідний орган як така сторона може бути позивачем. У такій ситуації прокурор для представництва інтересів держави в особі компетентного органу як сторони правочину має продемонструвати, що цей орган не здійснює або неналежним чином здійснює захист відповідних інтересів, не реагуючи на повідомлення прокурора про наявність підстав для звернення до суду. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 та постанові Верховного Суду від 08.12.2020 у справі № 908/1664/19.

Верховий Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі №922/3219/20 наголосив, що прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва.

На виконання вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» Харківською окружною прокуратурою листом від 28.10.2021 №62-3076 вих-21 було повідомлено Вільхівську сільську раду про виявлені порушення і надано строк для самостійного вжиття заходів для їх усунення, а також про намір представництва прокурором інтересів держави в суді у випадку нездійснення або неналежного здійснення захисту інтересів держави за вказаним фактом. На вказаний лист отримано відповідь Вільхівської сільської ради №2178/02-11 від 17.11.2021 року, повідомлено, що передача спірної земельної ділянки в оренду суб`єктам підприємницької діяльності виключно для розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм) не сприятиме ефективному використанню земельної ділянки та не відповідатиме інтересам територіальної громади в цілому.

З моменту отримання повідомлення Вільхівська сільська рада за наявності підстав не вжила заходів до судового захисту інтересів держави шляхом подачі відповідної позовної заяви.

Прокурор вказує, що така усвідомлена пасивна поведінка Вільхівської сільської ради безумовно свідчить про неналежне здійснення своїх повноважень щодо захисту інтересів держави, а тому наявні достатні підстави для звернення до суду прокурора в інтересах держави.

Враховуючи викладене, з огляду на те, що прокурор у позовній заяві навів підставу для представництва інтересів держави, обґрунтував, у чому полягає порушення цих інтересів, визначив Вільхівську сільську раду одним із співвідповідачів у справі та заявив вимогу про визнання незаконним і скасування її рішення, колегія суддів вважає, що прокурор підтвердив підстави для представництва інтересів держави у цій справі та звернувся до суду як самостійний позивач.

Вказана правова позиція викладена також у висновках Великої Палати Верховного Суду у постанові від 15.01.2020 у справі № 698/119/18.

Щодо суті позовних вимог колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням LVI сесії VII скликання Вільхівської сільської ради Харківського району Харківської області «Про встановлення земельного сервітуту» (далі - Рішення) встановлено земельний сервітут шляхом укладання договору про встановлення особистого строкового сервітуту між Вільхівською сільською радою та ФОП Коваленко Г.О. на частину земельної ділянки площею 0,0042 га, розташованої у с. Вільхівка по вул. Центральній Харківського району Харківської області, для розміщення тимчасової споруди - землі громадської забудови (комерційне використання) за рахунок земель житлової та громадської забудови.

На підставі зазначеного рішення 21.10.2021 між Вільхівською сільською радою та ФОП Коваленко Г.О. укладено договір № 3 про встановлення земельного сервітуту строком до 23.12.2024 (далі - Договір), відповідно до умов якого земельний сервітут площею 0,0042 га встановлюється відносно земельної ділянки комунальної власності площею 0,2843 га за рахунок категорії земель житлової та громадської забудови, за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови для розташування торгівельного комплексу та центру молоді за кадастровим номером :00:002:0077, що розташована у с. Вільхівка по вул. Центральній Харківського району Харківської області в інтересах ФО-П Коваленко Г.О. на право на розміщення тимчасової споруди ТС 5 (малої архітектурної форми) згідно з кадастровим планом меж сервітуту земельної ділянки (п.п. 1.1 Договору).

Відповідно до п. 2.1 Договору встановлюється строковий земельний сервітут на термін дії Паспорту прив`язки стаціонарної тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності - торгівельний павільйон, виданий відділом містобудування та архітектури Харківської райдержадміністрації 23.12.2019 за реєстраційним № 23, а саме до 23.12.2024.

Після закінчення строку дії Договору земельного сервітуту ФОП Коваленко Г.О. має переважне право на укладення його на новий строк за умови належного виконання умов Договору сервітуту (п.п. 2.2 Договору).

Форма плати за Договором є безготівкова. Здійснення плати розпочинається після реєстрації Договору (п.п. 3.1 Договору).

Згідно з п.п. 3.2 Договору розмір плати за земельну ділянку на рік становить 12% від нормативної грошової оцінки цієї земельної ділянки і на дату підписання становив 2680,02 грн.

Плата по Договору вноситься ФОП Коваленко Г.О. щомісячно протягом 30 календарних днів, наступних за останнім календарним днем податкового звітного місяця (п.п. 3.3 Договору).

Як вбачається з матеріалів справи, 11.11.2020 складено акт передачі-прийому земельної ділянки згідно з договором № 3 від 21.10.2020, за яким Вільхівська сільська рада в особі сільського голови Ємця Ю.І. передала, а ФОП Коваленко Г.О. прийняла частину земельної ділянки площею 0,0042, на яку за цим Договором поширюється право земельного сервітуту, що розташована у с. Вільхівка по вул. Центральній Харківського району Харківської області на право розміщення тимчасової споруди ТС 5 (малої архітектурної форми).

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 39090124 державним реєстратором Вільхівської сільської ради Харківського району Харківської області 09.11.2020 за № 55040096 здійснено державну реєстрацію права користування (сервітут) на земельну ділянку з кадастровим номером :00:002:0077 по вул. Центральній в с. Вільхівка Харківського району Харківської області, правокористувач, сервітуарій: Коваленко Ганна Олександрівна, цільове призначення - для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови.

Нормативна грошова оцінка земельної ділянки складає 22333,50 грн.

В свою чергу, як вказує прокурор, Вільхівською сільською радою надано земельну ділянку ФОП Коваленко Г.О. для розміщення тимчасової споруди ТС 5 (малої архітектурної форми) в порушення вимог законодавства, зокрема, порядку та підстав надання земельних ділянок, оскільки земельний сервітут може бути встановлений лише для задоволення певних потреб, які не можуть бути задоволені іншим шляхом, аніж встановленням сервітуту.

Проте, за твердженням прокурора, у спірному Договорі про встановлення земельного сервітуту не значено потреб, для яких встановлюється сервітут, а вказано лише мету - для провадження підприємницької діяльності, отже, на підставі вимог ст.ст. 98, 99 ЗК України, ст. 401 ЦК України ФО-П Коваленко Г.О. не є ні власником, ні землекористувачем земельної ділянки.

Також прокурор вказує на відсутність доказів того, що потреби суб`єкта господарювання, а саме розміщення тимчасової споруди ТС 5 (малої архітектурної форми) для провадження підприємницької діяльності не могли бути задоволені іншим способом, отже, суть правовідносин між сторонами Договору, їх зміст та мета отримання земельної ділянки не відповідає такому правовому інституту, як земельний сервітут, а зміст Договору суперечить зазначеним положенням Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України та Закону України «Про оренду землі», і цей Договір не спрямований на реальне настання наслідків, що ним обумовлені.

Таким чином, прокурор зазначає, що у ФОП Коваленко Г.О. не виникало права на встановлення спірного земельного сервітуту, отже враховуючи категорію та цільове призначення спірної земельної ділянки, мету укладення спірного Договору, а також його оплатний характер, між сторонами Договорів склалися правовідносини щодо платного володіння та користування земельною ділянкою для розміщення тимчасової споруди ТС 5 (малої архітектурної форми), що відповідає визначенню оренди землі, наведеному у ст. 1 Закону України «Про оренду землі».

Враховуючи вказані обставини та норми чинного законодавства, прокурор вважає, що правом земельного сервітуту було підмінено право оренди земельної ділянки, яке відповідно до ч. 2 ст. 124 та ч. 1 ст. 134 ЗК України набувається на конкурентних засадах за результатами земельних торгів, що є підставою для визнання незаконним відповідного рішення про надання сервітуту, визнання недійсним та припинення на майбутнє договору про встановлення сервітуту та зобов`язання ФОП Коваленко Г.О. повернути спірну земельну ділянку.

Вищезазначені обставини стали підставою для звернення прокурора до суду з даним позовом.

Відповідач 1 проти позову заперечує, посилаючись на те, що встановлення строкового земельного сервітуту відбулося у відповідності до положень земельного законодавства. Крім того, частина земельної ділянки не може бути об`єктом оренди, отже урегулювання земельних відносин без вилучення земельної ділянки з розпорядження власника в повному обсязі є можливим тільки на правах сервітуту, та не можуть бути вирішені іншим способом з урахуванням потреб власника.

Відповідач 2 проти позову заперечує, посилаючись на те, прокурором не доведено порушення інтересів громади та впливу спірного рішення на реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси територіальної громади та місцевий бюджет, а також вказує на те, що встановлення стаціонарної тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності здійснюється відповідно до паспорта прив`язки тимчасової споруди та не потребує отримання документів, що дають право на виконання будівельних робіт, а також наявності права користування або права власності замовника на земельну ділянку, на якій здійснюватиметься встановлення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності. Відповідач вважає, що твердження прокурора базуються на помилковому тлумаченні норм чинного законодавства та безпідставному наданню положенням ЦК України переваги над положенням ЗК України в частині регулювання правовідносин, пов`язаних із встановленням земельного сервітуту. Оскільки ФОП Коваленко Г.О. за сприяння органів влади добросовісно набула право сервітуту спірної земельної ділянки та у випадку задоволення позову буде позбавлена вказаного права без жодної компенсації.

Надаючи правову кваліфікацію обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частин 2, 4 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Право на землю за законодавством України набувається через право власності, право користування (постійне користування і оренда) та право земельного сервітуту.

Статтею 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 404 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Згідно з ч. 1 ст. 98 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Види права земельного сервітуту встановлені ст. 99 ЗК України. Власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів, зокрема, на право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм) (пункт «в»).

Відповідно до ч. 1 ст. 100 ЗК України, сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

При цьому відповідно до ч. 4 ст. 98 ЗК України сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений, та встановлюється виключно у разі, коли потреби особи, в інтересах якої встановлюється сервітут, не можуть бути задоволені іншим способом (ч. 1 ст. 401 ЦК України).

Зважаючи на зміст викладених правових положень, земельний особистий строковий сервітут може бути встановлений, у тому числі і для розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм).

Проте судом першої інстанції не враховано, що наведені норми права містять імперативні положення про те, що право земельного сервітуту може бути встановлене щодо земельної ділянки для задоволення потреб, які не можуть бути задоволені іншим способом, тобто у виняткових випадках, коли в іншій спосіб це здійснити неможливо.

Договір про встановлення сервітуту має бути направлений на реалізацію зазначеної потреби і слугувати цілі, за якої нормальне використання своєї власності неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки.

Юридична конструкція земельного сервітуту передбачає, що потреби, які можуть бути задоволені за рахунок користування чужим майном, повинні мати характер вимушених, зумовлювати неможливість або утруднення користування сусідньою або іншою земельною ділянкою.

Речове право у вигляді сервітуту дає змогу власникові повною мірою реалізувати надані йому правомочності щодо належного цій особі майна і забезпечити його ефективне використання, а також передбачає право на задоволення немайнових інтересів інших осіб, речове право яких на чужу річ не пов`язано зі здійсненням майнових прав.

Натомість, положеннями ст. 1 Закону України «Про оренду землі» прямо передбачено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

З положень ч. 5 ст. 403 ЦК України і ч. 3 ст. 98 ЗК України вбачається, що встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею.

Тоді як за змістом ст. ст. 24, 25 Закону України «Про оренду землі» оренда передбачає для орендаря усі права щодо володіння та користування об`єктом оренди, права орендаря не можуть бути обмежені власником.

Тобто, на відміну від договору оренди землі, за яким орендареві передається право володіння та користування земельною ділянкою, за правом земельного сервітуту жодну із правомочностей власника земельної ділянки набувач сервітуту в повному обсязі не отримує.

Орендар, на відміну від сервітуарія, вправі самостійно господарювати на земельній ділянці, проводячи при цьому підприємницьку або інший вид діяльності. Відповідно, орендар може мати економічну вигоду від такого господарювання на землі, а саме - отримувати продукцію і доходи.

Враховуючи викладене, правова природа сервітуту не передбачає можливості сервітуарія здійснювати підприємницьку діяльність на земельній ділянці, якою він користується, а також отримувати продукцію і доходи від користування землею. Зазначеними правомочностями може бути наділений лише орендар на підставі договору оренди земельної ділянки.

Подібну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 905/798/19, в якій Верховний Суд підкреслив, що підставою для відмови у задоволенні позовних вимог фізичної особи- підприємця про встановлення платного особистого строкового земельного сервітуту для розміщення та експлуатації групи тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності визначено саме недоведення позивачем згідно з чинним законодавством наявності правових підстав для встановлення земельного сервітуту у зв`язку із недоведенням цією особою неможливості в інший спосіб реалізовувати надані їй правомочності щодо належного позивачеві майна, окрім як шляхом встановлення земельного сервітуту.

Аналогічна позиція висловлена в постановах Верховного Суду від 21.02.2018 по справі № 905/3280/16, від 23.09.2020 по справі № 917/133/17 та від 22.09.2021 у справі № 904/144/20.

Зі спірного договору вбачається, що метою встановлення земельного сервітуту для ФОП Коваленко Г.О. є розміщення тимчасової споруди з метою провадження підприємницької діяльності, що передбачає отримання прибутку та безпосередньо впливає на обсяг речових прав власника цієї земельної ділянки та суперечить природі правовідносин за договором сервітуту.

З матеріалів справи не вбачається, а відповідачами належними доказами не підтверджено, що в цих правовідносинах потреба у встановлені строкового сервітуту для розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності на спірній земельній ділянці не могла бути задоволена іншим способом, аніж встановлення земельного сервітуту. Навпаки, у ФОП Коваленко Г.О. була можливість задовольнити свої потреби щодо користування земельною ділянкою з метою здійснення підприємницької діяльності у інший спосіб, а саме отримати земельну ділянку в оренду.

Враховуючи суть правовідносин між сторонами, їх зміст та мету укладення спірного договору - провадження підприємницької діяльності, а також оплатний характер договору, між сторонами виникли правовідносини щодо платного володіння та користування земельною ділянкою суб`єктом господарювання, що відповідає визначенню оренди землі, наведеному у статті 1 Закону України «Про оренду землі», а не такому правовому інституту як земельний сервітут.

Так, колегія суддів вважає, що реальною потребою відповідача-2 є не задоволення потреб, обумовлених ст. 404 ЦК України та ст. 98 ЗК України, а отримання права володіння та користування земельною ділянкою з метою провадження підприємницької діяльності, тобто земельну ділянку фактично було надано в оренду, що зумовлює застосування до спірного договору положень законодавства, яке регулює правовідносини, пов`язані із орендою земельних ділянок державної та комунальної форми власності.

Щодо посилання відповідачів та суду першої інстанції на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 905/1552/16, колегія суддів зазначає наступне.

У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що положення Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 № 244, не містять юридичних приписів щодо обов`язкового попереднього або наступного набуття суб`єктами господарювання будь-яких прав на земельні ділянки, на яких вони мають бажання встановити тимчасові споруди для здійснення підприємницької діяльності.

Водночас у постанові від 16.05.2018 у справі № 918/633/16 Верховний Суд підкреслив, що Порядок визначає механізм розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, але не містить жодних положень щодо правових підстав набуття суб`єктами господарювання прав на земельні ділянки у зв`язку із розміщенням тимчасової споруди.

За відсутності рішення органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у власність або в користування юридична особа або фізична особа не має права використовувати земельну ділянку комунальної форми власності, а тому розміщення відповідачем тимчасової споруди за відсутності документів, які підтверджують право користування земельною ділянкою комунальної власності, право розпорядження якою належить до компетенції ради, не можна визнати законним.

У постановах від 19.12.2019 у справі № 908/281/19 та від 22.09.2021 у справі №904/144/20 Верховний Суд, враховуючи постанову Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 905/1552/16, також наголосив, що той факт, що зазначеними нормами для встановлення тимчасової споруди не вимагається наявність документа на землекористування, не свідчить про використання спірної земельної ділянки відповідно до вимог закону. А з огляду на предмет спору подібних правовідносинах суд має надавати оцінку правомірності використання земельної ділянки, а не правомірності розміщення відповідачем на спірній земельній ділянці торгівельного павільйону.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи прокурора щодо розпорядження та використання спірної земельної ділянки із порушенням вимог земельного законодавства не протирічать позиції, висловленій у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 905/1552/16.

Водночас судом першої інстанції безпідставно не надано належної оцінки правомірності використання земельної ділянки, а лише наведено доводи правомірності розміщення відповідачем-2 на спірній земельній ділянці торгівельного павільйону, що власне виходить за межі предмета спору та межі доказування у цій справі.

Поза увагою суду залишилось те, що матеріали справи не містять доказів речового права у ФОП Коваленко Г.О. на земельну ділянку, а спірний договір про встановлення строкового земельного сервітуту для здійснення підприємницької діяльності та паспорт прив`язки розташування тимчасової споруди на спірній земельній ділянці не засвідчують її речового права на цю земельну ділянку у встановленому земельним законодавством порядку.

Разом з тим, за змістом ст. ст. 116, 122, 124 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної і комунальної власності за рішенням відповідних органів державної влади чи місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 134 ЗК України, земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об`єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Таким чином, Закон передбачає, що набуттю права на оренду, суперфіцій, емфітевзис земельної ділянки комунальної власності передує проведення земельних торгів, за результатами яких приймається рішення відповідним органом місцевого самоврядування чи укладається договір купівлі-продажу права на землю з наступним укладенням відповідного договору.

Аналіз ст. 135 ЗК України дає можливість дійти висновку, що земельні торги проводяться з метою отримання максимальної економічної вигоди територіальною громадою або державою за земельну ділянку, яка вибуває із власності або передається у користування.

Відповідно до вимог ст. 136 ЗК України стартова (мінімальна) вартість земельної ділянки та розмір орендної плати визначається за результатами виготовлення та затвердження нормативної або експертної грошової оцінки земельної ділянки відповідно до вимог Закону України «Про оцінку земель».

Частиною 2 ст. 134 ЗК України передбачено, що не підлягають продажу, передачі в користування на конкурентних засадах (на земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності у разі, зокрема, розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.

Так, тимчасова споруда, встановлена відповідачем ФОП Коваленко Г.О. на спірній земельній ділянці, в силу положень чинного законодавства до об`єктів нерухомого майна не належить.

Інших випадків, які передбачають винятки щодо проведення земельних торгів, матеріалами справи також не встановлено.

Отже, враховуючи вказані обставини та норми чинного законодавства, правом земельного сервітуту було підмінено право оренди земельної ділянки, яке відповідно до ст. ст. 124 та ч. 1 ст. 134 ЗК України набувається на конкурентних засадах за результатами земельних торгів.

За таких обставин помилковою є позиція господарського суду про те, що чинним законодавством не передбачено положень, які б позбавляли Вільхівську сільську раду як орган місцевого самоврядування, права на встановлення сервітуту на підставі договору, в даному випадку сільська рада, реалізовуючи таким чином право розпорядження земельною ділянкою комунальної власності, має рівні права з громадянами і юридичними особами, з якими він вступає у відносини володіння, користування та розпорядження землею, тобто є рівноправним суб`єктом земельних відносин.

Дійсно, відповідно до ст. ст. 6, 625 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням його вимог, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У той же час, згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як зазначено вище, оскільки потенційний землекористувач земельної ділянки ФОП Коваленко Г.О. могла задовольнити свої потреби у інший спосіб, зокрема шляхом укладання договору оренди земельної ділянки, то Вільхівська сільська рада діяла поза межами своїх повноважень, всупереч вимог ст. ст. 116, 122, 124 та 134 ЗК України.

Так, колегія суддів дійшла висновку про те, що вищенаведені вимоги земельного законодавства при передачі спірної земельної ділянки відповідачу-2 дотримані не були, відповідні рішення щодо проведення земельних торгів та про передачу земельної ділянки в оренду у встановленому законом порядку в матеріалах справи відсутні.

Крім того, оцінюючи посилання відповідачів та суду першої інстанції на неможливість укладення договору оренди на частину земельної ділянки, колегія суддів звертає увагу на безпідставність таких заперечень, оскільки власник земельної ділянки (відповідач) не позбавлений права здійснити поділ своєї земельної ділянки із метою надання однієї з новостворених ділянок в оренду.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для визнання незаконним рішення LVI сесії VII скликання Вільхівської сільської ради Харківського району Харківської області від 25.09.2020 «Про встановлення земельного сервітуту» в частині встановлення земельного сервітуту шляхом укладення договору про встановлення особистого строкового сервітуту між Вільхівською сільською радою та ФО-П Коваленко Ганною Олександрівною на частину земельної ділянки 0,0042 га, розташованої у с. Вільхівка по вул. Центральній Харківського району Харківської області для розміщення тимчасової споруди - землі громадської забудови (комерційне використання) за рахунок категорії земель житлової та громадської забудови строком до 23.12.2024.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст договору, тому, оцінюючи відповідність волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків.

В силу положень ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони фактично вчинили.

Встановивши у розгляді справи, що певний правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), суд на підставі ч. 2 ст. 235 ЦК України мав виходити з того, що сторонами вчинено саме той правочин, який вони мали на увазі, і розглянути справу по суті із застосуванням правил, що регулюють цей останній правочин. Якщо він суперечить закону, суд мав прийняти рішення про визнання його недійсним із застосуванням, за необхідності, відповідних правових наслідків.

Як зазначалося вище, комплексний аналіз правовідносин між відповідачами дає підстави вважати, що спірний договір сервітуту за своєю правовою природою є по суті договором оренди землі, що зумовлює застосування до нього положень законодавства, яке регулює саме правовідносини, пов`язані із орендою земельних ділянок державної та комунальної форми власності.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 ст. 203 цього Кодексу, є підставою для визнання правочину недійсним. При цьому, за змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Незаконне розпорядження земельною ділянкою комунальної форми власності шляхом надання її в користування на умовах особистого сервітуту порушує державні інтереси, оскільки унеможливлює правомірне її використання на умовах оренди і співмірне отримання територіальною громадою коштів за таке користування.

Так, колегія суддів дійшла висновку про невідповідність оскаржуваного рішення та спірного договору, який не спрямований на реальне настання наслідків, що ним обумовлені, вимогам зазначених положень Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України та Закону України «Про оренду землі», що відповідно до ч. 1 ст.215 ЦК України є підставою для визнання договору недійсним.

В силу ст. 216 ЦК України правовим наслідком недійсності даного договору має бути повернення відповідачем-2 на користь відповідача-1 отриманої за недійсним договором земельної ділянки у попередньому стані.

Вищевикладене повністю узгоджується зі сталою правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду від 23.09.2020 по справі № 917/133/17, від 21.02.2018 по справі № 905/3280/16 та від 22.09.2021 у справі №904/144/20.

Наведене свідчить про наявність підстав для визнання недійсним договору про встановлення земельного сервітуту № 3 від 21.10.2020 на земельну ділянку, власником якої є Вільхівська сільська рада, площею 0,0042 га, кадастровий номер :00:002:0077, яка розташована по вул. Центральній в с. Вільхівка Харківського району Харківської області, укладений між Вільхівською сільською радою Харківського району Харківської області та Фізичною особою-підприємцем Коваленко Ганною Олександрівною.

Враховуючи те, що колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для визнання незаконним спірного рішення та для визнання недійсним спірного договору, то і наявні правові підстави для задоволення позовної вимоги прокурора про повернення земельної ділянки Вільхівській сільській раді.

Враховуючи викладене, рішення господарського суду Харківської області від 04.10.2022 прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, при неправильному застосуванні норм матеріального права, у зв`язку з чим підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позову. З огляду на це апеляційна скарга підлягає задоволенню.

У зв`язку із скасуванням рішення господарського суду Харківської області від 04.10.2022, задоволенням позовних вимог прокурора та згідно з ст.ст. 123, 126, 129 ГПК України підлягає скасуванню і додаткове рішення господарського суду Харківської області від 20.10.2022 у справі № 922/4878/21.

З підстав наведеного та керуючись ст.ст. 123, 129, 269, 270, 275-284, 287 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Харківської обласної прокуратури на рішення господарського суду Харківської області від 04.10.2022 та на додаткове рішення господарського суду Харківської області від 20.10.2022 у справі № 922/4878/21 задовольнити.

Рішення господарського суду Харківської області від 04.10.2022 у справі № 922/4878/21 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов керівника Харківської окружної прокуратури Харківської області задовольнити частково.

Визнати незаконним рішення LVІ сесії VII скликання Вільхівської сільської ради Харківського району Харківської області від 25.09.2020 "Про встановлення земельного сервітуту" в частині встановлення земельного сервітуту шляхом укладення договору про встановлення особистого строкового сервітуту між Вільхівською сільською радою та ФОП Коваленко Ганною Олександрівною на частину земельної ділянки 0,0042 га, розташованої у с. Вільхівка по вул. Центральній Харківського району Харківської області для розміщення тимчасової споруди - землі громадської забудови (комерційне використання) за рахунок категорії земель житлової та громадської забудови строком до 23.12.2024.

Визнати недійсним договір про встановлення земельного сервітуту № 3 від 21.10.2020 на земельну ділянку, власником якої є Вільхівська сільська рада, площею 0,0042 га, кадастровий номер :00:002:0077, яка розташована по вул. Центральній в с. Вільхівка Харківського району Харківської області, укладений між Вільхівською сільською радою Харківського району Харківської області та фізичною особою- підприємцем Коваленко Ганною Олександрівною.

Зобов`язати фізичну особу - підприємця Коваленко Ганну Олександрівну ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) повернути земельну ділянку, площею 0,0042 га кадастровий номер :00:002:0077, яка розташована по вул. Центральній в с. Вільхівка Харківського району Харківської області у стані, в якому вона була одержана, Вільхівській сільській раді (62431, Харківська обл., Харківський район, с. Вільхівка, вул. Центральна, 1, ).

Стягнути з фізичної особи - підприємця Коваленко Ганни Олександрівни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) на користь Харківської обласної прокуратури (код 02910108, банк отримувача Державна казначейська служба України м. Київ, код банку 820172, рахунок IBAN UA 0007171, код класифікації видатків бюджету - 2800) 3405, 00 грн. витрат по сплаті судового збору за подання позову, 5107, 50 грн. витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Стягнути з Вільхівської сільської ради (62431, Харківська обл., Харківський район, с. Вільхівка, вул. Центральна, 1, ) на користь Харківської обласної прокуратури (код 02910108, банк отримувача Державна казначейська служба України м. Київ, код банку 820172, рахунок IBAN UA 0007171, код класифікації видатків бюджету - 2800) 3405, 00 грн. витрат по сплаті судового збору за подання позову, 5107, 50 грн. витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Додаткове рішення господарського суду Харківської області від 20.10.2022 у справі № 922/4878/21 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви фізичної особи-підприємця Коваленко Г.О. про ухвалення додаткового рішення по справі № 922/4878/21.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом строку, який обчислюються відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 15.02.2023.

Головуючий суддя М.М. Слободін

Суддя І.А. Шутенко

Суддя Н.В. Гребенюк